Справа № 140/1398/24
Суддя: Мачульський Віктор Володимирович
Дата ухвалення: 2024-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року ЛуцькСправа № 140/1398/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Мачульського В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України (далі ФУ Генерального штабу ЗСУП, відповідач) про визнання протиправними дій щодо не нарахування та не виплати йому середнього заробітку за період з 15.03.2022 року по 30.06.2022 року включно; зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за період з 15.03.2022 року по 30.06.2022 року включно та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року №2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» за період з 15.03.2022 року по дату виплати заборгованих сум.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач з 13.05.2020 року працював на посаді головного спеціаліста відділу технічного нагляду та охорони праці Центрального управління безпеки військової служби Збройних Сил України. З початком повномасштабного вторгнення росії на територію України з 25.02.2022 року він був мобілізований до Збройних Сил України, а 30.06.2022 звільнений з посади головного спеціаліста відділу технічного нагляду та охорони праці Центрального управління безпеки військової служби Збройних Сил України за пунктом 1 частини 1 статті 87 ЗУ «Про державну службу».

Вважає, що відповідач на строк його служби по мобілізації повинен був виплачувати середній заробіток, який виплатив лише по 15.03.2022 року. На звернення позивача з проханням виплатити йому середній заробіток за період з 15.03.2022 року по 30.06.2022 року отримав відмову. Не виплата відповідачем передбачених законодавством коштів, є порушенням ст.119 КЗпП України. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними і такими, що порушують його права (а.с.1-5).

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 12.02.2024 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви (а.с.19-21).

20.02.2024 до суду від позивача надійшла заява від 15.02.2024 про усунення недоліків позовної заяви з проханням відкрити провадження у справі (а.с.23-24)

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 26.02.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за цим позовом та розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) (а.с.26).

У відзиві на позовну заяву від 06.03.2024 ФУ Генерального штабу ЗСУ позовні вимоги не визнає та вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення, оскільки перебуваючи на посаді головного спеціаліста відділу технічного нагляду та охорони праці Центрального управління безпеки військової служби Збройних Сил України ОСОБА_1 виявив бажання призватись на військову службу. У разі, коли державний службовець або працівник виявив бажання щодо призову на військову службу, його призову має передувати звільнення з посади, яку він обіймає, оскільки відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, серед іншого, працівники органів військового управління (органів управління), військових частин (підрозділів), підприємств, установ та організацій Міністерства оборони України.

Враховуючи вимоги статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» та статті 83 Закону України «Про державну службу» Фінансовим управлінням Генерального штабу Збройних Сил України було зупинено виплату заробітної плати. Твердження позивача про те, що під час призову на військову службу за ним зберігається місце роботи, посада і середній заробіток є протиправним та таким, що не відповідає вимогам статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку», а тому законні підстави для виплати середнього заробітку відсутні.

Також, в позовній заяві позивач взагалі не обґрунтував протиправність дій відповідача в частині нарахування і виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а саме, не зазначив чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням, а тому позовна вимога в цій частині не підлягає задоволенню (а.с.34-36).

06.03.2024 до суду від відповідача надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду (а.с.41-42).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 07.03.2024 вищевказане клопотання повернуто відповідачу без розгляду (а.с.40).

12.03.2024 до суду від відповідача повторно надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду (а.с.43-44).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 19.03.2024 у задоволенні клопотання про залишення заяви без розгляду відмовлено (а.с.53-54).

Інших заяв по суті справи від сторін не надходило.

Враховуючи вимоги статті 262 КАС України судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що позивач з 13.05.2020 року, відповідно до наказу №2-ДС від 12.05.2020 року працював на посаді головного спеціаліста відділу технічного нагляду та охорони праці Центрального управління безпеки військової служби Збройних Сил України (переформованого у Головне управління безпеки військової служби Збройних Сил України).

Наказо МО України №39 від 25.02.2022 полковника ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу Центрального управління безпеки військової служби Збройних Сил України на посаду начальника відділу технічного нагляду та охорони праці, як такого, що призваний за мобілізацією (а.с.8).

З копії трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с.14) вбачається, що позивач 30.06.2022 звільнений з посади головного спеціаліста відділу технічного нагляду та охорони праці Центрального управління безпеки військової служби Збройних Сил України за пунктом 1 частини 1 статті 87 ЗУ «Про державну службу» (скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури).

З довідки про нараховані та виплачені суми заробітної плати ОСОБА_1 (а.с.16) вбачається, що позивачу виплачена заробітна плата за період з 01.01.2022 по 15.03.2022.

Виплата середнього заробітку з боку ФУ Генерального штабу ЗСУ з 15.03.2022 року припинилися.

11.11.2023 позивач звернувся до відповідача з запитом про причини не виплати йому заробітної плати (а.с.6).

Листом від 21.12.2023 №305/2724 відповідач повідомив, що у зв`язку з призовом позивача на військову службу під час мобілізації підстави для виплати заробітної плати з 25.02.2022 по 30.06.2022 відсутні (а.с.15).

Позивач вважає, що відповідачем незаконно, з порушенням його гарантованих Конституцією прав та інтересів, не проведено виплату йому середнього заробітку за період з 15.03.2022 по 30.06.2022.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Так, статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом ЗСУ, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин строком на 30 діб. У подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

КЗпП України надано визначення трудового договору.

Так, трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Глава VII Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» врегульовує особливості призову під час мобілізації.

Згідно з частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими, зокрема частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України,

Частиною третьою статті 119 КЗпП України (у редакції, що діяла до 19 липня 2022 року) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу; військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Законом України №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, внесено зміни та у частині третій статті 119 КЗпП України слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Отже, із набранням чинності Закону №2352-IX відбулись зміни у регулюванні трудових відносин за участі працівників призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом тобто з 19 липня 2022 року роботодавець звільнений від обов`язку збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу, зі збереженням за цими працівниками лише місця роботи і посади.

Відтак, обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом, тобто до 18.07.2022.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що відповідачем в порушення вимог частини 3 статті 119 КЗпП України протиправно не виплачено позивачу середній заробіток під час проходження ним служби по мобілізації, а отже позовні вимоги про визнання протиправними дій щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період з 15.03.2022 року по 30.06.2022 року включно та зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за вищевказаний період є обгрунтованими та підлягають до задоволення.

Щодо вимоги позивача про нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати суд зазначає таке.

Статтею 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Необхідною ознакою при вирішенні спору, є встановлення факту нарахування доходу, про що вказано у статті 3 цього Закону.

За змістом статті 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

На підставі аналізу норм Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 видно, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов:

1) нарахування громадянину належних йому доходів, а саме заробітної плати (грошове забезпечення), пенсії, соціальних виплат, стипендії;

2) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата);

3) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання);

4) затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців;

5) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги.

Основною умовою для виплати громадянину, передбаченої статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) і компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

За наявності визначених Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» умов, присуджена за рішенням суду сума підлягає компенсації у тому ж самому порядку, якщо ці умови настали у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду.

Визначальними обставинами для виплати компенсації є дати нарахування та фактичної виплати вказаних доходів, оскільки основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» є порушення встановлених строків саме виплати нарахованих доходів.

Право на компенсацію позивач набуде після набрання законної сили судовим рішенням у даній справі та у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі цього рішення.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги у цій частині є передчасними, а тому не підлягають до задоволення.

Відповідно до вимог статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскільки матеріали справи не містять доказів понесення позивачем витрат, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 2, 72-77, 244-246, 255, 263, 291, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України (03168, м. Київ-168, проспект Повітрофлотський, будинок, 6, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, задовольнити частково.

Визнати протиправним дії Фінансового управління Генерального штабу Збройних сил України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 відповідно до частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю України середнього заробітку з 15.03.2022 по 30.06.2022 включно, за період проходження військової служби.

Зобов`язати Фінансове управління Генерального штабу Збройних сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток відповідно до частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю України за період з 15.03.2022 року по 30.06.2022 року включно.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Суддя В.В. Мачульський