Справа № 420/28179/23
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2024-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; поштова адреса: АДРЕСА_2 ) до 297 комендатури охорони та обслуговування (бульвар Італійський, 3, м. Одеса, 65012) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до 297 комендатури охорони та обслуговування, в якому позивачка просить суд: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати їй ОСОБА_1 , середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.11.2021 по 06.10.2023 включно; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на її ОСОБА_1 , користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.11.2021 по 06.10.2023 у сумі 87024,80 грн включно відповідно до вимог Постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100.

Позивачка у позові зазначила, що з 26.12.2016 року по 21.11.2021 року проходила військову службу у 297 комендатурі охорони та обслуговування та наказом від 21.11.2021 року №227 її звільнено з військової служби.

При звільненні не була сплачена у повному обсязі індексація грошового забезпечення та вона 02.12.2021 року та 02.01.2023 року звернулась до відповідача із заявою, проте відповідь не отримала, що стало підставою для звернення 18.02.2022 року до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30.06.2022 року у справі №420/4457/22, залишеним без змін постановою суду апеляційної інстанції від 12.10.2022 року, позов задоволений частково та, зокрема, зобов`язано 297 комендатуру охорони та обслуговування нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 26.12.2016 року по 28.02.2018 року включно, із застосуванням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2008 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

15.02.2023 року відповідачем виплачено на її користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 26.12.2016 року по 28.02.2018 року включно, із застосуванням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2014 року.

07.10.2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду

від 30.06.2022 року у справі №420/4457/22 відповідачем виплачено на її користь

індексацію грошового забезпечення за період з 26.12.2016 року по 28.02.2018 року із

застосуванням базового місяця січень 2008 року у сумі 52090,15 грн із одночасним

утримання військового збору 1,5%.

Оскільки вона виключена зі списків особового складу 21.11.2021 року, а

крайню виплату відповідачем здійснено 07.10.2023 року, то відповідачем затримано

розрахунок з 22.11.2021 року по 06.10.2023 року на 684 дні. Середньоденне грошове забезпечення складає 477,05грн, середній заробіток за час затримки 326302,20грн.

Позивачка вказує, що у цій справі загальний розмір виплат нарахованих позивачеві при виключенні зі списків особового складу складав 263 007,55 гривень, з яких:

184 989,52 грн - виплачено у добровільному порядку при звільненні з військової служби відповідно до Остаточного розрахунку грошового забезпечення (додаток №9 до позовної заяви);

- 78018,03 грн = (25927,88 + 52090,15) - індексація грошового забезпечення виплачена на виконання рішення суду

Частка заборгованості відповідно до алгоритму виведеного Верховним Судом в постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 складає 78 018,03 грн/263 007,55 грн. * 100% = 29,67%

Отже, виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення належна позивачу має складати 326 302,20 грн. * 26,67% = 87 024,80 грн.

Позивачка зазначає, що у рішенні від 22.02.2012 у справі №4-рп/2012 Конституційний Суд України щодо тлумачення норм статті 117 КЗпП України роз`яснив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

В свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, позивача звільнено 21.11.2021 року, тобто до 19.07.2022 року.

Станом на момент звільнення позивача діяла норма статті 117 КЗпП України якою передбачено виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що є триваючим правопорушенням.

Таким чином враховуючи фактичні обставини справи, застосування норм статті 117 КЗпП України у редакції, що почала діяти з 19.07.2022 року якою передбачено зменшення (обмеження) виплати середнього заробітку, а саме не більше як за шість місяців є неможливим, оскільки на момент звільнення позивача, таких норм не існувало.

Позивачка просила задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 23.10.2023 року позов залишений без руху та позивачу наданий строк на усунення недоліків позову

Ухвалою суду від 13.11.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами справи. Витребувані докази по справі.

Ухвалою суду від 25.01.2024 року витребувані докази по справі, зупинено провадження у справі.

Ухвалою суду від 16.04.2024 року поновлено провадження у справі.

Відповідачем до суду поданий відзив на позов, в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

На думку представника відповідача ст.117 КЗпП та Порядок №100 не розповсюджується на правовідносини військової служби, оскільки військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу, яка віднесена до публічної служби. Порядок проходження військової служби урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на осіб, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки та відповідальність.

Також представник відповідача звертає увагу, що пунктом 242 Положення №1153/2008 визначено, що військовослужбовець не виключається зі списків особового складу у разі незгоди його з розрахунком при звільненні, тобто він продовжує служити та отримувати грошове забезпечення до повного з ним розрахунку. Відтак в розумінні зазначеної норми, виключення військовослужбовця зі списків особового складу й відсутність факту оскарження військовослужбовцем відповідного наказу командира військової частини свідчить про проведення усіх необхідних розрахунків з військовослужбовцем й про його згоду з повнотою таких розрахунків. Зі змісту позовної заяви не вбачається посилань Позивача на незгоду з наказом командира військової частини про виключення його зі списків особового складу військової частини та/або на оскарження позивачем такого наказу.

Представник відповідача звертає увагу на те, що на відміну від рішення суду він отримував інші роз`яснення, у тому числі Департаменту фінансів МОУ, щодо індексації грошового забезпечення військовослужбовців, згідно з якими і діяв.

09.10.2023 року рішення по справі №420/4457/22 виконані у повному обсязі.

Справа розглянута у письмовому провадженні.

Спірні правовідносини між стонами виникли з питання нарахування та виплатити позивачу, якій був військовослужбовцем, середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку на підставі ст.117 КЗпПУ.

Згідно з ч. 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Спеціальне законодавство щодо проходження служби військовослужбовцями не регулює правовідносини щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим застосуванню підлягають норми КЗпПУ.

За приписами ст.116 КЗпПУ (в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпПУ (в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX) визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Аналізуючи положення ч.2 ст.117 КпПУ Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що ч.2 ст.117 КпПУ стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпПУ). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦКУ, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпПУ, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-IX, яким визначена нова редакція ст.117 КЗпПУ, набрав чинності 19.07.2022 року, яка передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

Частиною 5 ст.242 КАС України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Після внесення змін в ст.117 КЗпПУ, редакція якої набрала чинності 19.07.2022 року, Верховним Судом сформований правовий висновок щодо застосування вказаної норми у разі затримки розрахунку при звільнення, якій охоплює період до внесення змін та після внесення змін, зокрема, в постановах Верховного Суду від 15.02.2024 року по справі №420/11416/23, від 14.03.2024 року по справі №560/6960/23.

У постанові від 15.02.2024 року по справі №420/11416/23 Верховний Суд, посилаючись на те, що аналогічний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 29.01.024 року у справі N 560/9586/22, від 28.06.2023 року у справі N 560/11489/22, від 30.11.2023 року у справі №380/19103/22, зазначив, що спірний період стягнення середнього заробітку умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року і після цього.

Період до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-IX) регулюється редакцією ст.117 КЗпПУ, до внесення у неї змін Законом №2352-IX, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19 липня 2022 року регулюється вже нині чинною редакцією ст.117 КЗпПУ, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Тож, належить враховувати норми ст.117 КЗпПУ у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із врахуванням висновків Верховного Суду, які безпосередньо стосуються норм ст.117 КЗпПУ у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

А також належить враховувати приписи чинної редакції ст.117 КЗпПУ щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Верховний Суд також зазначив, що після постанови ВПВС від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17, яку ухвалено в часі пізніше, ніж постанова, на яку посилається суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні, викладена в ній позиція (зокрема щодо наявності передбачених ст.117 КЗпПУ підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення) не піддавалася зміні (відступу).

Статтею 116 КЗпПУ на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпПУ відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпПУ, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України (паспорт НОМЕР_1 ), з 26.12.2016 року по 21.11.2021 року проходила військову службу у 297 комендатурі охорони та обслуговування та наказом від 21.11.2021 року №227 її звільнено з військової служби.

При звільненні не була сплачена у повному обсязі індексація грошового забезпечення та вона 02.12.2021 року та 02.01.2023 року звернулась до відповідача із заявою, проте відповідь не отримала, що стало підставою для звернення 18.02.2022 року до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30.06.2022 року у справі №420/4457/22, залишеним без змін постановою суду апеляційної інстанції від 12.10.2022 року, позов ОСОБА_1 задоволений частково та, зокрема, зобов`язано 297 комендатуру охорони та обслуговування нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 26.12.2016 року по 28.02.2018 року включно, із застосуванням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2008 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

На виконання рішення суду позивачці відповідачем виплачено 15.02.2023 року індексацію грошового забезпечення за період з 26.12.2016 року по 28.02.2018 року із застосуванням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2014 року у сумі 25927,88 та 07.10.2023 року відповідачем виплачено

індексацію грошового забезпечення за період з 26.12.2016 року по 28.02.2018 року із

застосуванням базового місяця січень 2008 року у сумі 52090,15 грн. із одночасним

утримання військового збору 1,5%

Позивачка вважає, що індексація у сумі 78018,03 грн (25927,88 + 52090,15)

виплачена їй із затримкою розрахунку при звільненні з 22.11.2021 року по 06.10.2023 року, тобто на 684 дні.

Середньоденне грошове забезпечення складає 477,05грн, середній заробіток за час затримки 326302,20грн.

З урахуванням частки заборгованості у відсотковому розрахунку (29,67%), виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення належна позивачу має складати 326 302,20 грн. * 26,67% = 87 024,80 грн

Судом встановлено, що згідно з автоматизованою системою діловодства суду в провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебували та перебувають інші справи за позовами ОСОБА_1 .

Справа №420/4458/22 до Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 року по 26.12.2016 року. Рішення суду від 08.12.2022 року постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду скасовано, прийнята постанова, якою позов задоволений та, зокрема, зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 26 грудня 2016 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Справа №420/14796/22 до 297 комендатури охорони та обслуговування Міністерства оборони України. Рішенням суду від 01.02.2023 року позов задоволений та, зокрема, зобов`язано 297 комендатуру охорони та обслуговування Міністерства оборони здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 з 30.01.2020 по 31.12.2020 та з 01.01.2021 по 21.11.2021 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020 та Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", станом на 01.01.2021 рік, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести виплату донарахованих сум грошового забезпечення . В решті вимог відмовити.

Справа №420/14868/23 до військової частини НОМЕР_2 про зобов`язання нарахувати та виплатити 597569,67грн за затримку виплати індексації у сумі 31089,18грн. на виконання рішення суду по справі №420/4458/22. Рішенням суду від 09.10.2023 року, залишеним без змін судом апеляційної інстанції, адміністративний позов задоволений частково та, зокрема, зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.12.2016 по 31.05.2023 року у розмірі 20 тис грн.. У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Справа №420/28177/23 до 297 комендатури охорони та обслуговування про зобов`язання нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення 4463 гривні 15 копійок в місяць у загальній сумі 199 502 гривні 80 копійок за період з 01.03.2018 року по 21.11.2021 року включно відповідно до норм абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.

Провадження по справі відкрито ухвалою від 23.10.2023 року. Рішення не прийнято.

Таким чином, позивачка отримала індексацію грошового забезпечення на виконання рішення суду за час служби у Військової частини НОМЕР_2 у сумі 31089,18грн та за затримку розрахунку 20 тис грн.

У 297 комендатури охорони та обслуговування позивачка отримала індексацію грошового забезпечення за період з 26.12.2016 року по 28.02.2018 року у сумі 78018,03 грн.

Виходячи з вищевказаних справ позивачкою не вирішені всі спірні правовідносини з 297 комендатурою охорони та обслуговування щодо виплати належних їй сум.

Проте по даній справі позивачка вже звернулась до суду про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.11.2021 по 06.10.2023 у сумі 87024,80 грн, усвідомлюючи, що з 19.07.2022 року діє нова редакція ст.117 КЗпПУ, якою встановлена відповідальність виплати середнього заробітку не більш ніж за шість місяців.

При цьому суд вважає, що вирішення спірних відносин щодо неповного нарахування грошового забезпечення шляхом дроблення вирішення вказаних питань на декілька справ може штучно створити підстави для збільшення відповідальності роботодавця (у даному випадку держави в особі 297 комендатури охорони та обслуговування) у грошовому вимірі (середнього заробітку не більш ніж за шість місяців).

Вирішуючи спірні правовідносини по даній справі суд враховуючи висновки Верховного Суду поділяє період затримки розрахунку умовно на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року і після цього.

У період затримки з 22.11.2021 року по 18.07.2022 року (239 днів) суд розраховує пропорційність затримки.

Середній заробіток за час затримки 114014,95 грн (239х 477,05грн)

Виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку з 22.11.2021 року по 18.07.2022 року складає 30407,79 грн (114014,95 грнх26,67%).

Щодо іншого другого періоду з 19.07.2022 року по 06.10.2023 року, о у даному випадку підлягає застосуванню ст.117 КЗпПУ в новій редакції та середній заробіток складає 86823,10 грн (182х477,05).

Загальна сума складає 117 230,89грн (86823,10 грн+30407,79 грн)

По даній справі суд з урахуванням приписів частини 2 статті 9 КАС України вважає необхідним вийти за межі позовних вимог, оскільки це необхідно для ефективного захисту прав та інтересів позивачки з метою дотримання правових висновків Верховного Суду щодо обчислення суми середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні.

При цьому вважає, що період затримки розрахунку при звільненні з 19.07.2022 року та відповідальність за його порушення вичерпна у повному обсязі, оскільки починаючи з 19.07.2022 року у КЗпП України стаття 117 передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця.

Така відповідальність з 19 липня 2022 року обмежена розміром середнього заробітку не більш як 6 місяців, а тому навіть при стягненні частками сум заборгованості вказана відповідальність не може перевищувати встановленого законом розміру.

Таким чином, застосовуючи по даній справі правові висновки Верховного Суду та положення ч.2 ст.9 КАС України суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача шляхом визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання нарахувати та виплатити середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.11.2021 року по 06.10.2023 року середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 31.08.2023 по 20.12.2023 включно.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши надані докази у їх сукупності, враховуючи встановлені судом обставини, наведені вищі висновки у змісті рішення, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 2,3,6,7,8,9,12,139,241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; поштова адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до 297 комендатури охорони та обслуговування ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність 297 комендатури охорони та обслуговування у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.11.2021 року по 06.10.2023 року включно.

Зобов`язати 297 комендатуру охорони та обслуговування нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 117 230,89грн.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва