Справа № 400/8248/23
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2024-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2024 р.м. ОдесаСправа № 400/8248/23

Перша інстанція: суддя Устинов І. А.,

повний текст судового рішення

складено 22.01.2024, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі в сумі 548708,33 грн., -

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

04 липня 2023 року Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив суд:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба суму у розмірі 548 708,33 грн. на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням під час навчання.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначив, що відповідач проходив навчання та військову службу у Харківському національному університеті Повітряних Сил імені Івана Кожедуба з 04.09.2022 року по 25.05.2023 року на посаді курсанта, із ним укладено контракт про проходження служби (навчання). Під час навчання у вищому навчальному закладі відповідач перебував на повному державному забезпеченні за рахунок коштів Державного бюджету України. Всього державою в особі Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба на утримання відповідача витрачено грошові кошти у розмірі 548 708,33 грн. В добровільному порядку відповідач витрати пов`язані з його утриманням у вищому військовому навчальному закладі не відшкодував, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом.

Відповідач просив відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що обов`язок по відшкодуванню курсантом витрат, пов`язаних з його утриманням у закладі вищої освіти виникає лише у разі дострокового розірвання контракту з підстав передбачених пунктами 1 та 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «про військовий обов`язок та військову службу», у даному випадку під час дії воєнного стану контракт може бути припинено, а курсант відрахований лише за станом здоров`я. Як наслідок у керівництва Університету під час дії воєнного стану не було підстав для припинення контракту і як наслідок у позивача відсутній обов`язок для відшкодування витрат, пов`язаних з навчанням. Крім того, навчання курсантів вищих військових навчальних закладів є видом військової служби, виплата грошового забезпечення військовослужбовцю здійснюється відповідно до Порядку, затвердженому наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 і виплачене грошове утримання не підлягає поверненню. Відтак, порядок № 694, на який посилається позивач протирічить № 260, але згідно висновків Великої Палати Верховного Суду щодо «якості закону» застосуванню підлягає Порядок № 260.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 січня 2024 року позов Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба до ОСОБА_1 - задоволений. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківського національного університету повітряних сил ім. Івана Кожедуба 548 708,33 грн (п`ятсот сорок вісім тисяч сімсот вісім гривень 33 копійки) на відшкодування витрат, пов`язаних з триманням під час навчання.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

ОСОБА_1 проходив навчання в Харківському національному університеті повітряних сил ім. Івана Кожедуба з 04.09.2022 року по 25.05.2023 року.

04.09.2022 року між Міністерством оборони України в особі начальника Харківського національного університету повітряних сил ім. Івана Кожедуба бригадного генерала ОСОБА_2 та курсантом (відповідачем) укладено контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних силах України курсантами вищого навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти.

Вказаним контрактом встановлено, що курсант (відповідач) добровільно бере на себе зобов`язання: проходити військову службу (навчання) у Харківському національному університеті Повітряних Сил протягом строку Контракту відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулюють порядок проходження військової служби, та цим Контрактом; мати позитивні результати навчання, наполегливо оволодівати знаннями, необхідна для майбутньої військової служби на посаді офіцера; сумлінно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів, службові обов`язки, добре володіти довіреною військовою технікою (озброєнням), уміло керувати особовим складом; продовжувати подальше проходження військової служби на посадах осіб сержантського старшинського складу або офіцерського складу протягом не менше п`яти років після закінчення навчання; відшкодувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з утриманням у вищому військовому навчальному закладі, військовому навчальному підрозділі закладу вищої освіти в якому проходить військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання Контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби після закінчення вищого військового навчального закладу військового навчального підрозділу закладу вищої освіти у випадках, визначених частиною десятою статті 25 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

Наказом начальника Харківського національного університету повітряних сил ім. Івана Кожедуба від 24.05.2023 № 152 сержанта ОСОБА_1 , курсанта 112/1 навчальної групи 1-го курсу (набору 2022 року) льотного факультету університету, відповідно до підпунктів 3.2 та 3.8 Інструкції, затвердженої наказом Міністра оборони України від 24 грудня 1997 року № 490, відраховано від подальшого навчання через небажання продовжувати навчання та відповідно до пункту 36 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України з 18.05.2023 припинено чинність дії контракту про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу достроково, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем. Стягнуто суму у розмірі 548 708,33 грн за період навчання в університеті відповідно Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2006 № 964 та пункту 10 статті 25 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу. Суму у розмірі 548 708,33 коп. внесено до книги обліку нестач університету. Видано атестати та з 25.05.2023 року виключено зі списків змінного складу університету та знято з усіх видів забезпечення.

Начальником Харківського національного університету повітряних сил ім. Івана Кожедуба затверджено розрахунок №732 від 24.05.2023 року коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 у розмірі 548 708,33 грн, яка складається із: грошового забезпечення 500 346,24 грн; витрат на продовольче забезпечення 33 558,30 грн; на медичне забезпечення 726,32 грн, по оплаті комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв 14 077,47 грн. Відповідно до відмітки проставленої відповідачем у зазначеному розрахунку, із вказаним розрахунком відповідач ознайомився 24.05.2023 року.

У зв`язку з тим, що відповідач у добровільному порядку заборгованість у повному обсязі не відшкодував, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» від 06 грудня 1991 року № 1934-XII (далі - Закон № 1934-XII) визначено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій.

Згідно з частиною першою статті 15 Закону №1934-XII фінансування Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Приписи частини 4 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначають, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 6 статті 2 вказаного Закону закріплено, що до видів військової служби належить, зокрема, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки.

Відповідно до частини 10 статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану - за його наявності), в інших випадках, передбачених законом, та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб сержантського, старшинського або офіцерського складу після закінчення відповідно закладу фахової передвищої військової освіти, вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (десяти років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу закладу вищої освіти відповідно до підпунктів «д», «е», «з», «и» пункту 1, підпунктів «д», «е», «ж», «з» пункту 2 та підпункту «в» пункту 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці заклади освіти, витрати, пов`язані з їх утриманням у закладі фахової передвищої військової освіти, вищому військовому навчальному закладі, військовому навчальному підрозділі закладу вищої освіти, відповідно до порядку та умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Згідно з статтею 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» постановою Кабінету Міністрів України 12.07.2006 затверджено «Порядок відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладах вищої освіти» №964 (Порядок №964).

Пунктом 1 Порядку №964 передбачено, що цей Порядок визначає механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану за його наявності) та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення закладу вищої освіти, а також особами офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (десяти років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу закладу вищої освіти (далі - заклади вищої освіти) відповідно до підпунктів «д», «е», «є», «з», «и» пункту 1 та підпунктів «д», «е», «є», «ж», «з» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (2232-12), витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладі вищої освіти (далі - витрати).

В силу вимог пункту 3 Порядку №964 відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.

Порядок розрахунку витрат установлюється Міноборони разом із Мінфіном, МВС, Управлінням державної охорони, СБУ та Службою зовнішньої розвідки.

Розрахунок фактичних витрат здійснюється закладом вищої освіти згідно з нормами утримання курсантів (пункт 4 Порядку №964).

На виконання вищевказаного пункту 3 Порядку №964 Міністерством оборони України, Міністерством фінансів України, Міністерством внутрішніх справ України, Міністерством транспорту та зв`язку України, Адміністрацією Державної прикордонної служби України, Управлінням державної охорони України, Службою безпеки України видано спільний наказ від 16.07.2007 за №419/831/240/605/537/219/534, яким затверджений «Порядок розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах» (Порядок №419/831/240/605/537/219/534).

Підпунктом 1.1 пункту 1 Порядку №419/831/240/605/537/219/534 визначено, що даний Порядок розроблено з метою впорядкування діяльності посадових осіб та органів військового управління щодо відшкодування курсантами, які проходять підготовку на посади осіб офіцерського складу, Міністерству оборони України, Міністерству внутрішніх справ України, Державній прикордонній службі України, Управлінню державної охорони України, Службі безпеки України та Державній спеціальній службі транспорту України (міністерства) витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищому військовому навчальному закладі, військовому навчальному підрозділі вищого навчального закладу, у разі дострокового розірвання контракту про проходження військової служби (навчання) через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, а також у разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу у військових формуваннях, правоохоронних органах або органах спеціального призначення після закінчення ВНЗ.

Відповідно до підпункту 1.2 пункту 1 вказаного Порядку зобов`язання про добровільне відшкодування курсантом витрат, пов`язаних з його утриманням, зазначається в контракті під час його укладання.

У наказі про звільнення курсанта сума відшкодування відображається узагальнено та вноситься до книги обліку нестач ВНЗ (абзац 3 підпункту 2.3 пункту 2 Порядку).

В той же час, пунктом 7 Порядку №964 визначено, що у разі відмови курсанта добровільно відшкодувати витрати стягнення їх сум здійснюється у судовому порядку.

Колегія суддів зазначає, що Харківським національним університетом Повітряних Сил відповідно до вимог Порядку №964 та Порядку №419/831/240/605/537/219/534 розраховані фактичні витрати, пов`язані з утриманням відповідача з дня його зарахування до Університету по день виключення зі списків особового складу вищого навчального закладу, загальна сума яких склала 548708 грн. 33 коп.: по грошовому забезпеченню 500 346 грн. 24 коп.; по продовольчому забезпеченню 33 558 грн. 30 коп.; по речовому забезпеченню 0,00 гривень; по медичному забезпеченню 726 грн. 32 коп.; по перевезенню до місця щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку 00,00 гривень; по оплаті комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв 14 077 грн. 47 коп., що підтверджено загальним розрахунком № 732 від 24.05.2023 (а.с.9).

Крім того, як слідує із змісту пункту 1 Контракту, відповідач взяв на себе обов`язок добровільного відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у вищому військовому навчальному закладі, військовому навчальному підрозділі закладу вищої освіти, в якому проходить військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання Контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби після закінчення вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти у випадках, визначених частиною десятою статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Проставлений підпис ОСОБА_1 у вказаному Контракті свідчить про ознайомлення останнього, станом на момент укладення контракту, про обов`язок відшкодування таких витрат у разі виникнення вищевказаних обставин, а особиста обізнаність відповідача з 24.05.2023 про визначену загальну суму розрахунку витрат вказує на несплату в добровільному порядку (не пізніше 15-ти днів з дати видання наказу про відрахування) коштів в розмірі 548 708,33 гривень.

Колегія суддів критично відноситься до доводів апеляційної скарги стосовно того, що позивачем не дотримано процедуру та порядок відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищому навчальному закладі, оскільки це спростовується матеріалами адміністративної справи.

Так, 24.05.2023 року ОСОБА_1 був ознайомлений із загальним розрахунком № 732 від 24.05.2023 коштів на відшкодування витрат, пов`язаним з утриманням курсанта та власноруч зазначив під підпис щодо неспроможності відшкодувати вказану суму в період 15 діб (а.с.9).

Колегія суддів зазначає, що невідшкодування на користь Харківського національного університету Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба відповідачем суми витрат, пов`язаних з його утриманням в університеті, тягне за собою порушення економічних і оборонних інтересів держави, що проявляється, зокрема, у створенні умов для невиконання видаткової частини Держбюджету та в кінцевому рахунку веде до зниження боєздатності Збройних Сил України та нанесення шкоди національній економіці України. Невідшкодована відповідачем, на користь вищого навчального закладу, сума витрат, пов`язаних з його утриманням в Університеті - це не отримані державою кошти на національну оборону, що, у свою чергу, завдає шкоду безпосередньо інтересам держави.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідач, не зважаючи на взятий на себе обов`язок з відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням під час проходження військової служби (навчання), будучи ознайомленим про необхідність такого відшкодування, станом на день розгляду справи не здійснив відшкодування витрат добровільно, а тому таке відшкодування підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в судовому порядку.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

У справі «Yanaюэk проти Туреччини» (рішення від 06 січня 1993 року заява № 14524/89) щодо права на освіту ЄСПЛ зазначив, що гарантування права на освіту не виключає застосування дисциплінарних стягнень; встановлені обмеження у справі заявника щодо права на освіту у Військовій академії не обмежують його право на освіту у цивільних навчальних закладах.

Щодо захисту права власності у рішенні ЄСПЛ вказано, що у заявника виник борг перед державою щодо відшкодування плати за навчання, харчування, проживання у разі невиконання обов`язку стосовно проходження військової служби в армії у встановлений законодавством період. Комісія вважає, що обов`язок здійснити такі відшкодування після відрахування з навчального закладу не порушує права заявника відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції.

Тож, ураховуючи норми національного законодавства та усталену практику ЄСПЛ у розгляді подібних спорів можна дійти висновку, що обов`язок особи, яка зобов`язалась відпрацювати за направленням після завершення її навчання за рахунок коштів держави, не передбачає втручання у її права, гарантовані статтею 4 Конвенції щодо заборони примусової чи обов`язкової праці. ЄСПЛ підкреслює, що не кожна праця, яку вимагають від особи під загрозою «покарання», становить заборонену цим положенням «примусову чи обов`язкову працю». Варто врахувати, зокрема, характер і обсяг даної діяльності, вільне укладення відповідних домовленостей (угод) у зв`язку із чим особа усвідомлює принцип і обсяг свого зобов`язання, яке вона бере, отримуючи безкоштовну освіту тощо. Такі обставини дозволяють відрізнити «примусову працю» від роботи, якої можна розумно вимагати за відповідних обставин. У протилежному випадку ЄСПЛ застосовує поняття «непропорційний тягар» та перевіряє, чи на особу було накладено такий тягар, що є єдиним чинником, на підставі якого ЄСПЛ може встановити порушення пункту 2 статті 4 Конвенції.

Обов`язок особи відшкодувати на користь держави кошти, витрачені на її навчання (пов`язані із цим витрати, їх окремі види тощо) за невиконання вимоги про відпрацювання за направленням не є втручанням у право власності особи, гарантоване статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції, та не становить порушення принципу пропорційності. Відповідно до практики ЄСПЛ такі суми відшкодування на корить держави можуть визначатись з урахуванням вартості навчання, виплат на утримання особи, яка навчається (наприклад, вартість проживання, їжі та обладнання, наданих особі під час навчання), субсидованої державою стипендії особі, яка навчається.

Стаття 2 Протоколу № 1 до Конвенції захищає та гарантує загальне особисте право особи на освіту. Держави не зобов`язуються організовувати за власний кошт або субсидувати освіту визначеного виду або рівня. Водночас, держава не зобов`язана виключно утримуватись від порушень цього права, а несе й відповідні позитивні зобов`язання, аби забезпечити дотримання права, захищеного статтею 2 Протоколу № 1 до Конвенції. Відповідні обмеження не повинні звужувати згадане право настільки, щоб порушити його сутність і позбавити його ефективності. Такі обмеження мають бути передбачуваними для зацікавленої особи і переслідувати законну мету.

За такого правового підходу ЄСПЛ, який кореспондує усталеній та послідовній практиці Верховного Суду у справах аналогічної категорії, підхід до вирішення спорів щодо відшкодування особами, які навчаються у вищих військових навчальних закладах за рахунок державного бюджету, витрат на їх навчання у зв`язку з невиконанням ними умов договору (контракту) має бути однаковим, інший підхід може призвести до дискримінації.

Статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст.2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 січня 2024 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Суддя-доповідач О.В. Джабурія
Судді Н.В. Вербицька К.В. Кравченко