Справа № 300/5540/23
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2024-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 рокуЛьвівСправа № 300/5540/23 пров. № А/857/1196/24 А/857/1197/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

за участю секретаря судового засідання: Юник А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Тисменицької міської ради на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року та на додаткове рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2023 року, ухвалені суддею Чуприна О.В. у м. Івано-Франківську у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у справі №300/5540/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тисменицької міської ради про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання достроково припинити повноваження депутата, -

ВСТАНОВИВ:

16 серпня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача - Тисменицької міської ради, у якому просив протиправною бездіяльність щодо неприйняття рішення за заявою про складення депутатських повноважень, поданою 17.02.2023, та зобов`язати достроково припинити повноваження депутата Тисменицької міської ради восьмого демократичного скликання у зв`язку із особистою заявою про складання депутатських повноважень.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Тисменицької міської ради щодо неприйняття рішення за заявою ОСОБА_1 від 15.02.2023 про складення депутатських повноважень.

Зобов`язано Тисменицьку міську раду розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.02.2023 про складення депутатських повноважень та прийняти рішення відповідно до пункту 16 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 за №280/97-ВР та пункту 2 частини 2 статті 5 Закону України "Про статус депутатів міських рад" від 11.07.2002 за №93-IV.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Здійснено розподіл понесених позивачем витрат на сплату судового збору.

Додатковим рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2023 року здійснено розподіл понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з вищевказаними рішеннями суду, відповідач оскаржив їх в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувані рішення ухвалені з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову та у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що рішенням І сесії Тисменицької міської ради VIII скликання №1-1/2020 від 01.12.2020 на підставі інформації голови Тисменицької міської територіальної виборчої комісії Івано-Франківського району Івано-Франківської області про результати виборів депутатів Тисменицької міської ради 8-го скликання ОСОБА_1 надано повноваження депутата Тисменицької міської ради 8-го скликання в єдиному багатомандатному виборчому окрузі (а.с.14).

Згідно посвідчення №13 Тисменицької міської ради, яке дійсне до грудня 2025 року, ОСОБА_1 є депутатом міської ради (а.с.13).

17.02.2023 позивач зареєстрував в міській раді заяву від 15.02.2023 щодо складання ним депутатських повноважень відповідно до пункту 2 частини 2 статті 5 Закону України "Про статус депутатів міських рад" (а.с.15.). Така заява додатково скерована позивачем на електронну адресу міської ради із накладенням електронного цифрового підпису (а.с.18).

Відповідач листом від 29.03.2023 за №73 повідомив позивача про те, що заява ОСОБА_1 щодо складання депутатських повноважень буде розглянута на черговому засіданні міської ради, про що позивача буде повідомлено додатково (а.с.19).

Позивач вдруге 07.06.2023 направив до міської ради заяву про складання ним повноважень депутата Тисменицької міської ради 8-го демократичного скликання (а.с.20-22).

В свою чергу, відповідач направив ОСОБА_1 лист від 07.07.2023 за №181, яким повідомлено про розгляд такої заяви на наступному черговому засіданні міської ради (а.с.26).

В подальшому відповідач направив на адресу позивача лист від 01.08.2023 за №214, за змістом якого повідомлено останнього, що на засіданні XXXI позачергової сесії Тисменицької міської ради внесено пропозицію щодо включення в порядок денний сесії питання "Про припинення повноважень депутата міської ради ОСОБА_1 ". Дана пропозиція була підтримана і працівниками виконавчого апарату підготовлено рішення та роздано депутатам міської ради. За наслідками поіменного голосування вищезгадане рішення міської ради не набрало достатньої кількості голосів (а.с.34).

ОСОБА_1 , вважаючи, бездіяльність Тисменицької міської ради щодо розгляду його заяви від 17.02.2023 про припинення повноважень депутата Тисменицької міської ради протиправною, звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до п. 14 ч. 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішується питання прийняття рішень щодо дострокового припинення повноважень депутата ради в порядку, встановленому законом.

Законом, що відповідно до Конституції України, Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", інших законів України визначає правовий статус депутата сільської, селищної, міської, районної у місті, районної, обласної ради (далі - місцева рада) як представника інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу та рівноправного члена місцевої ради, встановлює гарантії депутатської діяльності та порядок відкликання депутата місцевої ради є Закон України "Про статус депутатів місцевих рад" від 11.07.2002 № 93-IV (далі - Закон № 93-IV).

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону № 93-IV повноваження депутата місцевої ради починаються з дня відкриття першої сесії відповідної ради з моменту офіційного оголошення підсумків виборів відповідною територіальною виборчою комісією і закінчуються в день відкриття першої сесії цієї ради нового скликання, крім передбачених законом випадків дострокового припинення повноважень депутата місцевої ради або ради, до складу якої його обрано.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону № 93-IV повноваження депутата місцевої ради припиняються достроково за наявності перелічених підстав, засвідчених офіційними документами, без прийняття рішення відповідної ради у разі: його відкликання за народною ініціативою у встановленому цим Законом порядку; припинення його громадянства України або виїзду на постійне проживання за межі України; обрання або призначення його на посаду, зайняття якої згідно з Конституцією України і законом не сумісне з виконанням депутатських повноважень; обрання його депутатом іншої місцевої ради; визнання його судом недієздатним або безвісно відсутнім; набрання законної сили обвинувальним вироком суду, за яким його засуджено до позбавлення волі, або набрання законної сили рішенням суду, яким його притягнуто до відповідальності за вчинення корупційного правопорушення або правопорушення, пов`язаного з корупцією, та застосовано покарання або накладено стягнення у виді позбавлення права займати посади або займатися діяльністю, що пов`язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування; набрання законної сили рішенням суду про визнання його активів чи активів, набутих за його дорученням іншими особами або в інших передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках, необґрунтованими та їх стягнення в дохід держави; його смерті.

Частиною 2 названої статті Закону № 93-IV передбачено, що повноваження депутата місцевої ради можуть припинятися достроково також за рішенням відповідної ради у зв`язку: з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, за яким його засуджено до покарання, не пов`язаного з позбавленням волі; з особистою заявою депутата місцевої ради про складення ним депутатських повноважень; з несплатою аліментів на утримання дитини, що призвела до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Спори щодо дострокового припинення повноважень депутата місцевої ради вирішуються судом (частина третя статті 5 Закону № 93-IV).

Таким чином, Законом № 93-IV встановлено вичерпний перелік підстав, за яких можуть достроково припинятися повноваження депутата місцевої ради.

В свою чергу, систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР).

Частиною першою статті 10 Закону № 280/97-ВР визначено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно частин першої та п`ятої статті 46 Закону № 280/97-ВР сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради. Сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності - не рідше ніж один раз на місяць.

Відповідно до статті 59 Закону № 280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

З аналізу вказаних норм, суд приходить висновку, що депутат міської ради має право на дострокове припинення повноважень за власним бажанням. Водночас повноваження депутата може бути припинено достроково лише за рішенням відповідної ради.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо відповідності визначеним ч.2 ст.2 КАС України критеріям, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст. 90 КАС України).

Судом апеляційної інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що позивач у лютому 2023 року у визначеному законом порядку звернувся із заявою про складення депутатських повноважень

Відповідач за результатами розгляду заяви позивача про складення депутатських повноважень зобов`язаний прийняти рішення, яким достроково припинити повноваження депутата місцевої ради або вмотивовано (із зазначенням конкретних причин) відмовити у задоволенні такої заяви.

За встановленими обставинами, позивач виявив бажання достроково скласти депутатські повноваження і питання щодо дострокового припинення повноважень депутата Тисменицької міської ради неодноразово виносилось на розгляд ради. Проте, рішення за результатами розгляду заяви відповідачем не було прийнято.

Слід зазначити, що відсутність належним чином оформленого рішення відповідача за заявою позивача, свідчить про те, що відповідач не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити саме за законом, оскільки рішення за результатами розгляду заяви позивача на сесії прийнято не було.

Таким чином, суд зазначає, що відповідач не розглянув заяву позивача про дострокове припинення депутатських повноважень та не прийняв обґрунтованого рішення у відповідності до вимог Закону № 93-IV, а тому, в даному випадку, відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у не здійсненні належного розгляду заяви позивача, оскільки зазначеними нормами не закріплено за суб`єктом владних повноважень права утримуватись від прийняття відповідного рішення за результатом розгляду заяви депутата місцевої ради про складення ним депутатських повноважень.

Щодо ефективності обраного судом першої інстанції способу захисту прав позивача, колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначає, що реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові особисте суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту.

З огляду на положення статей 5, 21, 245 КАС України адміністративний позов може містити вимоги щодо визнання протиправними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобов`язання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконними рішенням, дією або бездіяльністю відповідача, зобов`язання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконними рішенням, дією або бездіяльністю. Встановивши, що відповідач порушив норми права, які регулюють спірні правовідносини, адміністративний суд повинен визнати такі дії (бездіяльність, рішення) протиправними.

Водночас, в розумінні ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Нормами ч.2 ст.5 КАС України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За таких обставин, з метою повного захисту прав, свобод, інтересів позивача, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо неприйняття рішення за заявою ОСОБА_1 від 15.02.2023 про складення депутатських повноважень та зобов`язання відповідача розглянути заяву та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства України.

Обраний судом спосіб відновлення порушеного права позивача не є втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині постанови суду першої інстанції зазначається про розподіл судових витрат.

Згідно з ч.1 ст.252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Тобто, наведеною нормою визначено, що додатковими судовими рішеннями є додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, не вирішені основним рішенням.

Водночас, додаткове судове рішення за юридичною природою є засобом доповнення вже ухваленого судового рішення, не може змінювати суті основного судового рішення та перелік підстав, за яких суд може прийняти додаткове судове рішення, є вичерпним.

За правилами ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, зокрема, враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору (п.1, п.2 ч.9 ст.139 КАС України).

Частиною першою статті 132 КАС України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Питання, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються статтею 134 КАС України. Відповідно до частини 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Склад та обсяг судових витрат визначено у частині 3 статті 134 КАС України, згідно з якою для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат відповідно до вимог частини сьомої цієї статті покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зазначені вимоги кореспондуються з положеннями частини 3 статті 143 КАС України, якими передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Водночас, адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту.

Згідно з положеннями статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка в силу приписів частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" застосовується судами як джерело права, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України, від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України".

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що підтверджують оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Що стосується часу, витраченого фахівцем у галузі права, то достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року (справа №826/4466/18), від 29 січня 2021 року (справа № 808/1436/18), від 27 січня 2022 року (справа №813/2241/18).

Суд апеляційної інстанції зауважує також, що у постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20 вказано, що КАС України у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено. На переконання колегії суддів, зазначені норми (статті 134, 139) були введені в КАС України з 15.12.2017, у тому числі, з метою унормування відносин між суб`єктами, які потребують юридичного супроводу, та адвокатами. Так, за існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі із суб`єктом владних повноважень). При цьому, норми зазначених статей спрямовані саме на захист прав та інтересів позивачів, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість позивачів отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.

З матеріалів справи слідує, що позивачем про понесення судових витрат на професійну правничу допомогу було заявлено у позовній заяві.

01 грудня 2023 року представником позивача подано до суду першої інстанції заяву про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу шляхом її формування у системі «Електронний суд» із одночасним наданням доказів їх понесення та скерування такої заяви на адресу відповідача у справі, що вказує на дотримання позивачем порядку та строків звернення із такою заявою, що визначені ч.7 ст. 139 КАС України.

Із наданих представником позивача доказів судом встановлено, що професійна правнича допомога позивачу надавалася адвокатом Шургою Оксаною Василівною Адвокатського об`єднання «ЗАХІДНОУКРАЇНСЬКА ПРАВНИЧА КОМПАНІЯ» на підставі ордеру серії АТ №1044477 та Договору №2-23/23 від 03 серпня 2023 року (а.с.36, 102-103).

Актом приймання-передачі послуг від 19 вересня 2023 року підтверджується понесення позивачем витрат за надані адвокатом послуги. Представником позивача до стягнення заявлено витрати у розмірі 6000 грн.

Долученими до справи доказами підтверджується здійснення оплати позивачем за отриману професійну правничу допомогу у заявленому розмірі (а.с. 99, 101).

Судом першої інстанції, частково задовольняючи вимоги заяви, враховано критерій реальності витрат на правничу допомогу адвоката (встановлення її дійсності та необхідності), а також критерій розумності розміру цих витрат, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Натомість, відповідачем не спростовано задоволеного судом на користь позивача розміру понесених витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Слід зазначити, що відповідач (суб`єкт владних повноважень) не був позбавлений можливості вчасного звернення до суду із запереченням на спростування розміру понесених позивачем судових витрат, будь-яких перешкод для реалізації такого права матеріали справи не містять.

З огляду на зміст спірних правовідносин та правове регулювання таких, з врахуванням наданих позивачем документів, враховуючи критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката, критерії, з врахуванням яких визначається розмір витрат на оплату послуг адвоката, встановлені частиною 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що витрати на правничу допомогу адвоката в загальному розмірі 3000,00 грн є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, суд апеляційної інстанції поділяє висновки суду першої інстанції про їх стягнення за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. Натомість, відповідачем не спростовано стягнутого на користь позивача розміру понесених витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваних рішеннях.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів суду апеляційної інстанції прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом першої інстанції були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного судового рішень, яке скасуванню не підлягає.

Крім того, заяву про стягнення понесених витрат на професійну правничу допомогу було подано представником позивача до суду апеляційної інстанції. Вимогами заяви є стягнення з відповідача понесених позивачем у суді апеляційної інстанції судових витрат на професійну правничу допомогу. До стягнення заявлено судові витрати у сумі 4000,00 грн.

Відповідно до пункту в) частини четвертої статті 322 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Частинами першою та третьою статті 143 КАС України передбачено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі; якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Так, клопотання про стягнення судових витрат, понесених позивачем у суді апеляційної інстанції, було заявлено у відзиві на апеляційну скаргу, поданому 18 березня 2024 року, з одночасним наданням доказів їх понесення, тобто з дотриманням визначених процесуальним законом порядку та строків звернення із такою заявою.

На підтвердження понесених витрат представником надано докази: ордер серії АТ №1044475, акт приймання-передачі наданих послуг у розрізі послуг, вартості та затраченого часу, доказ здійснення платежу.

Крім того, заявником надано докази надсилання заяви про стягнення судових витрат відповідачу у справі .

Відповідач скористався правом звернення із запереченням щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Згідно доводів відповідача, на момент підписання акту приймання-передачі послуги, визначені ним, надані не були. Крім того, зазначає, що станом на 08 березня 2024 року провадження у справі за апеляційною скаргою на рішення суду відкрито не було. Водночас вказує на невідповідність заявленого до стягнення розміру витрат із предметом спору та обсягом наданих адвокатом послуг.

Надаючи правову оцінку доводам заяви представника позивача та заперечення відповідача, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про часткове задоволення вимог заяви.

Судом враховано, що на дату звернення представника позивача із заявою про здійснення розподілу судових витрат, понесених позивачем у суді апеляційної інстанції, термін дії договору не минув. Наданий представником позивача акт приймання-передачі наданих послуг від 08 березня 2024 року є Додатком №2 до Договору про надання правничої допомоги №2-23/23 від 03.08.2023 та його формування у визначену дату узгоджується із умовами п.5.1 Договору, яким визначено, що за виконання робіт (надання послуг) визначених у Договорі Замовних сплачує Виконавцю гонорар у сумі, що визначається актом виконаних робіт. Крім того, актом виконаних робіт визначено терміни виконання послуг березень 2024 року. Тобто, актом виконаних робіт визначено найменування робіт, терміни виконання, загальна вартість кожної із послуг. За підготовку та подання відзиву на апеляційну скаргу на додаткове рішення по даній справі визначено вартість послуги 1500,00 грн, на рішення суду 2500,00 грн.

Суд апеляційної інстанції у контексті доводів скаржника вважає за необхідне вказати, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.

Вказана позиція висловлена Верховним Судом у судових рішеннях від 05.09.2019 (справа №826/841/17), від 24 жовтня 2019 року (справа №820/4280/17), від 30 листопада 2020 року (справа №Н/806/1943/18).

Таким чином, вимоги заяви представника позивача про стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у справі №300/5540/23 узгоджуються з нормами процесуального права, відтак суд апеляційної інстанції з урахуванням заперечення відповідача про неспівмірність заявленого до стягнення розміру понесених витрат приходить до висновку про часткове задоволення заяви про стягнення судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. Суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими та пропорційними до стягнення судові витрати за подання відзиву на апеляційну скаргу на додаткове рішення 500,00 грн із заявлених 1500,00 грн та за подання відзиву на рішення суду 1500 грн із заявлених до стягнення 2500,00 грн.

Керуючись статтями 139, 242, 308, 309, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Тисменицької міської ради залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року та додаткове рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2023 року у справі №300/5540/23 без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Тисменицької міської ради () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі у розмірі 2000,00 (дві тисячі) грн, понесені на професійну правничу допомогу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Постанова складена в повному обсязі 16.04.2024.