Справа № 420/2886/24
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2024-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2886/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить суд: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.12.2022 по 23.12.2023 включно; - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.12.2022 по 23.12.2023 у сумі 126238,76грн.

Ухвалою суду від 31.01.2024 позов залишено без руху, надано строк на усунення недоліків позову.

До суду від представника позивача надійшла заява на виконання ухвали суду, до якої додано позов до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить суд: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.12.2022 по 23.12.2023 включно; - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.12.2022 по 23.12.2023 у сумі 115521,09 грн.

Ухвалою суду від 16.02.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами справи.

Ухвалою від 16.04.2024 року відмовлено представнику Військової частини НОМЕР_1 у задоволенні клопотання про залишення без розгляду адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач у позові зазначив, що з 26.09.2016 року по 18.08.2019 року проходив військову службу та наказом від 19.08.2019 року №177 звільнений з військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку контракту та виключений зі списків особового складу.

При звільненні не була сплачена у повному обсязі індексація грошового забезпечення та він 17.02.2020 року звернувся до відповідача із заявою, проте отримав відповідь про відсутність заборгованості по індексації, що стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04.06.2020 року у справі №420/2867/20 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 26.09.2016 року по 19.08.2019 року включно.

На виконання рішення від 04.06.2020 року військовою частиною НОМЕР_1 виплачено на його користь індексацію грошового забезпечення за період з 26.09.2016 року по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січень 2016 року в сумі 3177,03 грн.

Не погоджуючись із застосованим базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення позивач повторно звернувся до суду та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04.01.2022 року у справі №420/15978/21 задоволено його позов та, зокрема, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період 26.09.2016 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року.

30.12.2022 року на виконання рішення суду від 04.01.2022 року у справі №420/15978/21 відповідачем виплачено на його користь індексацію у розмірі 64831,90 грн.

З метою виплати компенсації за звільнення без повного розрахунку позивач звернувся до суду з позовом, в якому, зокрема, просив зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.08.2019 року по 29.12.2022 року включно в сумі 373 475 гривень 86 копійок

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2023 року у справі №420/1367/23 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 20.08.2019 року по 20.02.2020 року включно в сумі 65095,95грн.

Разом з цим залишилась невиплаченою індексація грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 18.08.2019 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.07.2023 року у справі №420/1365/23 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення у фіксованій величині за період з 01.03.2018 року по 19.08.2019 року включно відповідно до приписів абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 року №1078 (далі Порядок №1078).

24.12.2023 року на виконання рішення суду від 17.07.2023 року у справі №420/1365/23 відповідачем виплачено на його користь індексацію у розмірі 65808,00грн

Позивач вказує, що йому затримано виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 18.08.2019 року понад період затримки виплати індексації грошового забезпечення за період з 26.09.2016 по 28.02.2018 року та оскільки крайня дата періоду який розглядався в суді щодо виплати позивачу середнього заробітку у справі №420/1365/23 це 29.12.2022 року, а остаточну виплату індексації грошового забезпечення відповідачем здійснено 24.12.2023 року, то відповідачем додатково затримано розрахунок при звільненні з 30.12.2022 року по 23.12.2023 року на 359 днів

Вважаючи протиправними дії відповідача позивач звернувся до суду з даним позовом.

Позивач зазначив, що він відповідно до ст.ст.116,117 КЗпП України має право на отримання середнього заробітку за період затримки розрахунку з ним при звільненні. При цьому позивач посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 30.11.а 2023 року у справі №380/19103/22, що до військовослужбовців, які були звільнені з військової служби до 19.07.2022 року застосуванню підлягає редакція ст.117 КЗпП України до 19.07.2022 року, тобто стягненню підлягає середній заробіток за весь період затримки розрахунку (з дати звільнення до дати розрахунку) не обмежений шістьма місяцями, проте із урахуванням частки виплачених коштів після звільнення.

Позивач вказує, що його середньоденне грошове забезпечення складає 351,64грн, відповідно середній заробіток за час затримки складає 126 238,76 грн (351,64грн х 359 дн).

Верховний Суд у постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 навів єдиний механізм розрахунку істотності частки середнього заробітку, а саме: розмір середнього заробітку прямопропорційно залежить від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Позивач зазначив,що загальний розмір виплат нарахованих йому при виключенні зі списків особового складу складав 142 748,79 гривень, з них індексація грошового забезпечення виплачена на виконання рішень суду - 130 639,90 грн. Частка заборгованості складає: 130 639,90 грн/142 748,79 грн * 100% = 91,51% Отже, виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення належна позивачу має складати: 126 238,76 грн * 91,51% = 115 521,09 грн.

Позивач також посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц та вважає, що сума середнього заробітку не може бути меншою за суму незаконно невиплаченої заробітної плати працівнику при звільненні. У цій справі ВПВС задовольнила стягнення середнього заробітку у розмірі 11тис грн за затримку виплати 3443,88 грн, тобто в 3,19 разів більше.

По відношенню до його середнього заробітку це буде складати 65808,00 * 3,19 = 209 927,52 грн.

Відповідачем до суду поданий відзив на позов, в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вважаючи, що зі змісту ст.117 КЗпП вбачається, що вказана норма не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Такий висновок підтверджується, крім іншого, практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, відповідно до пункту 57 рішення Європейського суду з прав людини від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» (заява №377/02), остаточне рішення від 04.10.2010 року та Верховного Суду (постанови від 27.06.2018 року по справі №810/1543/17 та від 10.04.2019 року по справі №823/1919/16) та вказує, що такий строк закінчується не датою виплати заборгованості, а датою прийняття судом рішення.

Також представник відповідача звертає увагу, що пунктом 242 Положення №1153/2008 визначено, що військовослужбовець не виключається зі списків особового складу у разі незгоди його з розрахунком при звільненні, тобто він продовжує служити та отримувати грошове забезпечення до повного з ним розрахунку. Відтак в розумінні зазначеної норми, виключення військовослужбовця зі списків особового складу й відсутність факту оскарження військовослужбовцем відповідного наказу командира військової частини свідчить про проведення усіх необхідних розрахунків з військовослужбовцем й про його згоду з повнотою таких розрахунків. Зі змісту позовної заяви не вбачається посилань Позивача на незгоду з наказом командира військової частини про виключення його зі списків особового складу військової частини та/або на оскарження Позивачем такого наказу.

Крім того, на думку представника відповідача виплата індексації грошового забезпечення не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку у розумінні Порядку №100. Інших правових підстав для виплати позивачу середнього заробітку, передбачених Порядком № 100 позивачем зазначено не було.

У відзиві представник зазначає, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року, обмежено період нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, набрав чинності 19.07.2022 року. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України, може ставитися питання сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період не більший ніж шість місяців.

Справа розглянута у письмовому провадженні.

Спірні правовідносини між стонами виникли з питання нарахування та виплатити позивачу, якій був військовослужбовцем, середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку на підставі ст.117 КзПУ.

Згідно з ч. 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Спеціальне законодавство щодо проходження служби військовослужбовцями не регулює правовідносини щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим застосуванню підлягають норми КЗпПУ.

За приписами ст.116 КЗпПУ (в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпПУ (в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX) визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Аналізуючи положення ч.2 ст.117 КпПУ Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що ч.2 ст.117 КпПУ стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпПУ). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦКУ, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпПУ, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-IX, яким визначена нова редакція ст.117 КЗпПУ, набрав чинності 19.07.2022 року, яка передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

Частиною 5 ст.242 КАС України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Після внесення змін в ст.117 КЗпПУ, редакція якої набрала чинності 19.07.2022 року, Верховним Судом сформований правовий висновок щодо застосування вказаної норми у разі затримки розрахунку при звільнення, якій охоплює період до внесення змін та після внесення змін, зокрема, в постановах Верховного Суду від 15.02.2024 року по справі №420/11416/23, від 14.03.2024 року по справі №560/6960/23.

У постанові від 15.02.2024 року по справі №420/11416/23 Верховний Суд, посилаючись на те, що аналогічний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 29.01.024 року у справі N 560/9586/22, від 28.06.2023 року у справі N 560/11489/22, від 30.11.2023 року у справі №380/19103/22, зазначив, що спірний період стягнення середнього заробітку умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року і після цього.

Період до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-IX) регулюється редакцією ст.117 КЗпПУ, до внесення у неї змін Законом №2352-IX, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19 липня 2022 року регулюється вже нині чинною редакцією ст.117 КЗпПУ, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Тож, належить враховувати норми ст.117 КЗпПУ у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із врахуванням висновків Верховного Суду, які безпосередньо стосуються норм ст.117 КЗпПУ у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

А також належить враховувати приписи чинної редакції ст.117 КЗпПУ щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Верховний Суд також зазначив, що після постанови ВПВС від 26.02.2020 року у справі №821/1083/ 17, яку ухвалено в часі пізніше, ніж постанова, на яку посилається суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні, викладена в ній позиція (зокрема щодо наявності передбачених ст.117 КЗпПУ підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення) не піддавалася зміні (відступу).

Статтею 116 КЗпПУ на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпПУ відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпПУ, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України (паспорт НОМЕР_2 ), учасник бойових дій (посвідчення серія НОМЕР_3 ) з 26.09.2016 року по 18.08.2019 року проходив військову службу.

Наказом військової частини від 19.08.2019 року №177 звільнений з військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку контракту з 18.08.2018 року та виключений зі списків особового складу.

17.02.2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату йому індексації грошового забезпечення за час служби, проте отримав відповідь про відсутність заборгованості по індексації, що стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04.06.2020 року у справі №420/2867/20 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 26.09.2016 року по 19.08.2019 року включно.

На виконання рішення від 04.06.2020 року військовою частиною НОМЕР_1 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 26.09.2016 року по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січень 2016 року в сумі 3177,03 грн.

Не погоджуючись із застосованим базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення він повторно звернувся до суду та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04.01.2022 року у справі №420/15978/21 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період 26.09.2016 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року.

30.12.2022 року на виконання рішення суду від 04.01.2022 року у справі №420/15978/21 відповідачем виплачено позивачу індексацію у розмірі 64831,90 грн.

24.01.2023 року позивач подає до суду два позову.

- справа №420/1365/23 про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 19.08.2019 року включно відповідно до приписів абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку №1078; зобов`язання військової частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення у фіксованій величині за період з 01.03.2018 року по 19.08.2019 року включно відповідно до приписів абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку №1078.

- справа №420/1367/23 про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.08.2019 року по 29.12.2022 року включно; зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.08.2019 року по 29.12.2022 року включно в сумі 373 475,86 гривень.

Рішенням суду від 30.03.2023 року по справі №420/1367/23 задоволений позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 : - визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.08.2019 року по 29.12.2022 року включно; - зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.08.2019 року по 29.12.2022 року включно в сумі 373720,14 грн.

Суд виходив з того, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в цьому разі становить 432096,36 грн (351,87 грн х 1228 календарних днів), що істотно перевищує розмір несвоєчасно виплачених сум (77550,72 грн). Застосувавши правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24.06.2021 року, з метою застосування принципу справедливості та співмірності судом встановлений розмір істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку суд вважав, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 373720,14 грн.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2023 року у справі №420/1367/23 задоволено частково апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 , рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.03. 2023 року скасовано в частини зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.08.2019 по 29.12.2022 включно в сумі 373 720,14 грн. Ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 20.08.2019 по 20.02.2020 в сумі 65 095,95 грн.

Враховуючи, що виплата належних працівникові сум була здійснена 30.12.2022, колегія суддів вважала, що спірні правовідносини охоплюються періодом дії статті 117 КЗпП України у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", якій набрав чинності 19.07.2022, яка передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців. Період затримки виплати сум при звільнені складає 185 календарних днів та обраховується з 20.08.2021 року (перший день після звільнення позивача) по 20.02.2020 року включно. Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 становить 65 095,95 грн. (351,87 грн. х 185).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.07.2023 року у справі №420/1365/23, залишеним без змін постановою апеляційного суду від 24.10.2023 року позов ОСОБА_1 задоволений та, зокрема, зобов`язано військову частину НОМЕР_4 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у фіксованій величині за період з 01.03.2018 року по 19.08.2019 року включно відповідно до приписів абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку №1078.

24.12.2023 року на виконання рішення суду від 17.07.2023 року у справі №420/1365/23 відповідачем виплачено на його користь індексацію у розмірі 68808,00грн

З позовом по даній справі №420/2886/24 позивач звернувся до суду, оскільки вважає, що йому затримано виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 18.08.2019 року понад період затримки виплати індексації грошового забезпечення за період з 26.09.2016 по 28.02.2018 року та оскільки крайня дата періоду який розглядався в суді щодо виплати позивачу середнього заробітку у справі №420/1365/23 це 29.12.2022 року, а остаточну виплату індексації грошового забезпечення відповідачем здійснено 24.12.2023 року, то відповідачем додатково затримано розрахунок при звільненні з 30.12.2022 року по 23.12.2023 року на 359 днів

Отже по справі №420/1367/23 судом вирішені спірні правовідносини, щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.08.2019 по 29.12.2022 включно щодо нарахування та виплати індексації.

По даній справі предметом спору є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.12.2022 року по 23.12.2023 року щодо нарахування та виплати іншої частині індексації грошового забезпечення, тобто період, якій виник після набрання чинності нової редакції ст.117 КЗпПУ, яка передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

Судовим рішення встановлено, що середньоденне грошове забезпечення позивача при звільненні складало 351,95 грн.

З урахуванням положень нової редакції ст.117 КЗпПУ середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 30.12.2022 року по 23.12.2023 року становить 65 095,95 грн (351,87 грн. х 185).

Суд вважає можливим застосувати для стягнення середнього заробітку шість місяців, оскільки рішенням суду по справі 420/1367/23 стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 20.08.2019 року по 29.12.2022 року, тобто період, якій охоплював період як до так і після 19 липня 2022 року.

Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на практику ЄСПЛ у справі Меньшакова проти України» (заява №377/02), що такий строк закінчується не датою виплати заборгованості, а датою прийняття судом рішення, враховуючи правову позицію викладену Верховним Судом в постанові від 27.10.2022 року (п.102 постанови) у справі № 1.380.2019.006549, в якій зазначено, що ВПВС Суду у постанові від 26 лютого 2020 року (справа №821/1083/17) та від 13 травня 2020 року (справа №810/451/17) дійшла висновку, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів ст.117 КЗпПУ всупереч практиці Верховного Суду України. Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15, відповідно до якого положення статей 116 та 117 КЗпПУ поширюються на правовідносини, які виникли у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості з заробітної плати та відшкодування/компенсації.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши надані докази у їх сукупності, враховуючи встановлені судом обставини, наведені вищі висновки у змісті рішення, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 2,3,6,7,8,9,12,139,241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 30.12.2022 року по 23.12.2023 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 65 095,95 грн

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва