Справа № 140/19504/23
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2024-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/19504/23 пров. № А/857/23353/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Онишкевич Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2023 року у справі № 140/19504/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , Луцька міська рада про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції Андрусенко О. О.,

час ухвалення рішення 10.11.2023 року,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Міністерства оборони України (далі відповідач 1), ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач 2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Луцька міська рада (далі третя особа-1) про визнання незаконним та скасування рішення ІНФОРМАЦІЯ_3 в особі об`єднаної житлової комісії (номер та дата прийняття даного рішення не відомі) про надання ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ) та членам його сім`ї, житла для постійного проживання, серед виділених 37 квартир у м. Луцьку, а саме: двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , та відповідного наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , яким затверджено це рішення (номер та дата прийняття даного рішення не відомі), та рішення Міністерства оборони України в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями від 16.11.2022 за № 122 про погодження надання ОСОБА_2 та членам його сім`ї, житла для постійного проживання, серед виділених 37 квартир у АДРЕСА_2 , а саме: двокімнатної квартири АДРЕСА_1 ; визнання незаконним та скасування ордера на вселення до двокімнатної квартири для постійного проживання, а саме: АДРЕСА_1 , який виданий Луцькою міською радою ОСОБА_2 та членам його сім`ї (номер та дата ордеру не відомі); з метою відновлення прав позивача та прав інших 39-ти черговиків, які перебувають на загальній черзі Луцького гарнізону перед ОСОБА_2 та прав інших 115-ти черговиків, які перебувають на позачерговій черзі Луцького гарнізону перед ОСОБА_2 , зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 надати квартиру і Міністерство оборони України погодити надання квартири, а саме: АДРЕСА_1 , яку незаконно надано ОСОБА_2 , іншому черговику, який перебуває на обліку військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов, надання житлових приміщень для постійного проживання, перед ОСОБА_2 , та, який є першим у відповідній черзі на отримання вищевказаної квартири.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивача включено до списку позачергової черги, як військовослужбовця, який перебуває на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання, та який має вислугу на військовій службі 20 років і більше. Так, з серпня місяця 2021 року для розподілу серед військовослужбовців Луцького гарнізону, які потребують забезпечення житлом для постійного проживання виділено 37 квартир державного житлового фонду (для постійною проживання) на АДРЕСА_2 .

Позивач вказує, що з відповіді Міністерства оборони України від 30.06.2023 за №370/2/4788 йому стало відомо, що згідно протоколу засідання Комісією з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями при Міністерстві оборони України від 16.11.2022 №122 погоджено рішення об`єднаної житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 про падання ОСОБА_2 в складі сім`ї з трьох осіб, хоча у списку черговиків Луцького гарнізону сім`я ОСОБА_2 складається із 4 осіб, двокімнатної квартири для постійного проживання, а саме: АДРЕСА_1 , згідно затвердженого 04.11.2022 начальником Луцького гарнізону Списку надання житлової площі для постійного проживання, що в свою чергу вказує на прийняття об`єднаною житловою комісією ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідного рішення про надання останньому даного житла. Згідно отриманої інформації від Виконавчого комітету Луцької міської ради, встановлено, що саме на двокімнатну квартиру за АДРЕСА_1 видано ордер на вселення. Отже, після отримання 30.06.2023 інформації від Міністерства оборони України за №370/2/4788 встановлено, що ордер на вселення до двокімнатної квартири за АДРЕСА_1 отримав саме ОСОБА_2 .

На думку позивача, об`єднаною житловою комісією ІНФОРМАЦІЯ_3 приймаючи рішення про надання ОСОБА_2 , який перебуває у загальній черзі під №40 та під №115 у списку позачерговиків та який має вислугу військової служби лише 16 років, житлової площі для постійного проживання, зокрема, двокімнатної квартири АДРЕСА_1 та Комісією з контролю погоджуючи дане рішення об`єднаної житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 порушено основоположні вимоги чинного законодавства України щодо надання, розпорядження квартирами державного житлового фонду та засад запобігання та протидії дискримінації в Україні. Зокрема, ними порушено вимоги щодо надання житла військовослужбовцям, в яких наявна вислуга на військовій службі 20 років і більше; необхідності перебування військовослужбовця та членів його сім`ї на обліку у об`єднаній житловій комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 ; видача квартири згідно черговості (номер у відповідній черзі), та погодження одним черговикам надання житла, і відмов іншим черговикам з тих самих підстав (при відсутності вислуги років 20 і більше, одним надають житла, а іншим відмовляють, що є дискримінацією).

Відтак, оскільки ОСОБА_2 перебуває на квартирному обліку у об`єднаній житловій комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 у позачерговій черзі за №115, а у загальній черзі за №40, то надання йому житла для постійного проживання порушує право попередніх 114 осіб, які перебувають у позачерговій черзі та 39 осіб, які перебувають у загальній черзі, та які мають право на отримання житла та були раніше поставлені на облік, ніж останній.

Ухвалою і Волинського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2023 року відмовлено у відкритті провадження у даній справі в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування ордеру на вселення до двокімнатної квартири для постійного проживання, а саме: АДРЕСА_1 , який виданий Луцькою міською радою ОСОБА_2 та членам його сім`ї.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2023 року у справі № 140/19504/23 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив позивач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що позивач має право на забезпечення його та членів його сім`ї житлом на пільгових умовах та перебуває на обліку вже більше 28 років. Таким чином, позивач перебуває у публічно-правових відносинах із обома відповідачами та оскаржує саме прийняття обома відповідачами незаконних рішень про незаконне надання та погодження надання ОСОБА_2 житла для постійного проживання з порушенням порядку черговості військовослужбовців житлом для постійного проживання.

Крім того, суд першої інстанції проігнорував заяви позивача про витребування та долучення доказів, що призвело до порушення прав на справедливий судовий розгляд.

Просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2023 року у справі № 140/19504/23 та задовольнити позовні вимоги.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, в чому саме полягає порушення його прав прийняттям спірних рішень індивідуального характеру, та яким чином задоволення позовних вимог сприятиме відновленню ймовірних порушених прав позивача.

Спірні рішення мають персональний характер, а тому є актами індивідуальної дії, оскільки породжують певні правові наслідки, впливають на права і свободи тільки того суб`єкта, якому його адресовано, в даному випадку ОСОБА_2 .

За таких обставин, право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої воно прийняте або прав, свобод та інтересів якої воно безпосередньо стосується, в даному випадку саме ОСОБА_2 , а не позивачу ОСОБА_1 , яке жодним чином не стосується його прав, свобод та законних інтересів.

Таким чином, оскільки оскаржуваними рішеннями не порушуються права і законні інтереси позивача, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, оскільки вказане є самостійною та достатньою підставою для відмови в позові.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що позивача ОСОБА_1 було внесено до списків позачерговиків, які стоять на квартирному обліку в/ч НОМЕР_1 , що підтверджується випискою із протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_2 від 31.08.1998 №9 (а.с.20).

На засіданні об`єднаної житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_4 08.09.2022 вирішено надати двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 30,7 кв.м., загальною площею 70,0 кв.м. для ІНФОРМАЦІЯ_3 для надання ОСОБА_2 на склад сім`ї 3 особи, що підтверджується витягом з протоколу засідання об`єднаної житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_4 від 08.09.2022 №9 (а.с.120-121). Даний протокол затверджений наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 08.09.2022 №227агд (а.с.122).

Начальником Луцького гарнізону було затверджено Список надання житлової площі для постійного проживання у ІНФОРМАЦІЯ_5 , місцезнаходження АДРЕСА_3 (а.с.82).

Комісією з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями було погоджено надання для ОСОБА_2 житла для постійного проживання, а саме двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 30,7 кв.м., загальною площею 70,0 кв.м. із зняттям із квартирного обліку, що підтверджується протоколом від 16.11.2022 №122 (а.с.148-155).

22.12.2022 Виконавчим комітетом Луцької міської ради, на підставі рішення Луцької міської ради від 20.12.2022 №701-1, було видано ОСОБА_2 ордер №23 на право зайняття жилого приміщення жилою площею 30,7 кв.м. за адресою АДРЕСА_3 (а.с.167).

Позивач, не погоджуючись із рішеннями про видачу ОСОБА_2 двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , звернувся до суду із цим позовом.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно з частиною третьою статті 9 КАС України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Відтак, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто, для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що у зв`язку з прийняттям рішення, дією або бездіяльністю суб`єктом владних повноважень порушуються права позивача.

При цьому, таке порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у відповідних законодавчих актах право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 687/1539/16-а та від 04 лютого 2020 року у справі № 320/7969/17.

У рішенні від 01.12.2004 №18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Одночасно, особа на власний розсуд визначає чи порушені її права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки саме цієї особи у сфері публічно-правових відносин.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів особи, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо особа не довела факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Наведена правова позиція вже була викладена Верховним Судом у постанові від 19.10.2020 у справі №815/1294/16.

Верховний Суд у постанові від 29.01.2021 у справі №140/2133/19 констатував, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, причому, захист прав, свобод та інтересів особи є похідним, тобто, передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити певні дії можливе лише у разі, якщо такий суб`єкт повинен був вчинити такі дії (або прийняти відповідне рішення) згідно з законодавством і, невчинення цих дій (неприйняття рішення) порушує права позивача.

При цьому Верховний Суд неодноразово наголошував про неможливість виходу за межі позовних вимог із порушенням принципу диспозитивності у випадку самостійно обрання правової підстави та предмету позову, оскільки принцип стабільності є визначальним в даному випадку. Принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до адміністративного суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких просять сторони, і за загальним правилом, не повинен виходити за межі цих вимог. Тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог.

Аналогічні правові висновки сформовані у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 571/1306/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 17 липня 2019 року у справі № 523/3612/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 642/6518/16-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 390/131/18, від 6 листопада 2019 року у справах № 464/4574/15-ц, № 756/17180/14-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 697/2368/15-ц, від 4 грудня 2019 року у справі № 635/8395/15-ц, від 1 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 1 липня 2020 року у справі № 287/575/16-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16-ц).

З огляду на викладене, право особи звернутися до суду з самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог. Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема, коли повний та ефективний захист прав, свобод та інтересів неможливий у заявлений позивачем спосіб. При цьому такий вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява.

Вказаний правовий висновок сформовано Верховним Судом у постановах від 24 вересня 2019 року у справі №819/1420/15, постанови від 18 травня 2018 року у справі № 826/6965/14, від 27 листопада 2018 року у справі № 807/997/16, від 15 липня 2019 року у справі № 804/14556/15, від 20 листопада 2019 року у справі № 826/9457/18, від 22 листопада 2019 року у справі № 815/4392/15, від 23 грудня 2019 року у справі № 815/3145/15, від 7 лютого 2020 року у справі № 826/11086/18, від 5 травня 2020 року у справі № 1340/4044/18, від 23 червня 2020 року у справі № 820/1545/16, від 6 серпня 2020 року у справі № 805/3147/16-а.

Повноваження суду щодо визначення меж розгляду адміністративної справи є субсидіарними, не можуть змінювати предмет спору, а лише стосуються обсягу захисту порушеного права (постанова Верховного Суду від 7 лютого 2020 року у справі №826/11086/18).

При цьому, у постанові Верховного Суду 25 березня 2020 року у справі №752/18396/16-а сформульована правова позиція, що принцип диспозитивності в адміністративному процесі має своє специфічне змістове наповнення, пов`язане з публічно-правовим характером адміністративного позову та активною участю суду в процесі розгляду адміністративних справ, тому адміністративний суд може та зобов`язаний в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо спосіб захисту, який обрав позивач, є недостатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів.

З матеріалів справи слідує, що позивач не погоджується з рішеннями відповідачів в результаті яких ОСОБА_2 було надано двокімнатну квартиру.

Апеляційний суд вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції, що дані рішення породжують права та обв`язки лише для суб`єкта, якому таке рішення адресовано. В свою чергу, позивач до кола таких суб`єктів не належить.

В свою чергу, як вже зазначалось, порушення прав, свобод та інтересів особи наявне тоді, коли сталися зміни стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку в публічно-правових відносинах.

Відповідні зміни або перешкоди можуть бути створені протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Якщо відповідні рішення, дії чи бездіяльність протиправно, на думку особи, спричинили виникнення, зміни чи припинення прав та обов`язків особи (тобто є юридично значимими), особа може порушити питання про визнання протиправними таких рішень, дій чи бездіяльності в судовому порядку.

Таким чином, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або має місце інше ущемлення прав чи свобод.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до адміністративного суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові».

Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 10.04.2012 у справі № 21-1115во10 суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням.

Таким чином, оскільки оскаржуваними рішеннями не порушуються права і законні інтереси позивача, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, оскільки вказане є самостійною та достатньою підставою для відмови в позові.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, а позов таким що не підлягає до задоволення.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.

Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2023 року у справі № 140/19504/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 15.04.2024