Справа № 480/13119/23
Суддя: Н.В. Савицька
Дата ухвалення: 2024-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
В С Т А Н О В И В:
До Сумського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії, і просить:
- визнати протиправною відмову Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради про відмову в призначенні допомоги при народженні дитини від 22.11.2023 №9;
- зобов`язати Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради здійснити призначення, нарахування та виплату ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини.
Ухвалою суду від 18.12.2023 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. На виконання зазначеної ухвали позивачем усунуто недоліки, та приведено позовну заяву у відповідність до вимог ст.ст. 160,161 КАС України, а також надано клопотання про звільнення від сплати судового збору.
Ухвалою суду від 16.01.2024 відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Ухвалою суду від 01.02.2024 позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Сумської міської ради про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 5 днів з дня отримання копії ухвали.
Ухвалою суду від 07.02.2024 продовжено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Відповідач через систему "Електронний суд" подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що відсутні правові підстави для призначення та виплати державної допомоги при народженні дитини, у зв`язку з тим, що відповідна заява була подана позивачем до органу соціального захисту населення пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.
Розглянувши надані сторонами документи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
У 2023 році ОСОБА_1 , яка є громадянином України змушена залишити своє постійне місце проживання з АДРЕСА_1 .
12 жовтня 2023 року позивач пройшла через гуманітарний коридор, який знаходиться у Сумській області, Сумському районі, смт Краснопілля разом із своєю малолітньою донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У подальшому, 21 жовтня 2023 року позивач отримала свідоцтво про народження своєї малолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, серія НОМЕР_1 (а.с. 11).
Продовжуючи процес відновлення документів, позивач звернулась до Сумської ДПІ Головного управління ДПС у Сумській області з метою отримання картки платника податків для своєї малолітньої доньки (а.с 12).
Не погоджуючись із відмовою відповідача, позивач звернулася з даною позовною заявою до суду.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.
Приписами статті 46 Конституції України гарантовано громадянам України право на соціальний захист.
Відповідно до частини першої статті 13 Закону України №2402-III «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 №2402-III (далі по тексту - Закон України №2402-III) з метою створення належних матеріальних умов для виховання дітей у сім`ях, держава надає батькам або особам, які їх замінюють, соціальну допомогу, передбачену Законом України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» від 21.11.1992 №2811-XII (далі по тексту - Закон України №2811-XII) та іншими законами України.
За приписами статті 1 Закону України №2811-XII громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Порядок призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми та перелік документів, необхідних для призначення допомоги за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Положеннями статті 3 Закону України №2811-XII визначені види державної допомоги сім`ям з дітьми, зокрема, допомога при народженні дитини.
Відповідно до статті 10 Закону України №2811-XII допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.
За приписами статті 11 Закону України №2811-XII для призначення допомоги при народженні дитини до органу соціального захисту населення за умови пред`явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Даний перелік документів є вичерпним.
Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.
Вказані норми Закону України №2811-XII кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 №1751 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2009 №59; далі по тексту - Порядок №1751).
Положеннями пункту 12 Порядку №1751 також встановлено, що допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.
З наведеного вбачається, що допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Разом з цим, вказаними нормами передбачені певні обмеження стосуються строку подання заяви про призначення виплати допомоги.
Відповідно до документів, долучених до позовної заяви, суд встановив, що донька позивача народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , а з заявою про призначення допомоги при народженні дитини позивач звернулася до відповідача лише 24.10.2023, тобто після закінчення встановленого законодавством строку.
Разом з тим, суд також встановив, що пропуск позивачем визначеного законом строку на звернення за отриманням допомоги при народженні дитини обумовлено тим, що донька ОСОБА_1 народилася у місті Рубіжне Сєвєродонецького району Луганської області, яке відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» від 07.11.2014 №1085-р, відноситься до населеного пункту, на території якого органи державної влади тимчасового не здійснюють свої повноваження. Тобто позивач не могла вчасно отримати свідоцтво про народження дитини.
Крім того, суд встановив, що позивач з об`єктивних причин не мала змоги звернутися до відповідача з відповідною заявою, оскільки всупереч своїй волі змушена була змінювати місце проживання внаслідок активних бойових дій на території Луганської області. Даний факт відповідачем не заперечується та не спростовується, не наводиться доводів та доказів умисного пропуску законодавчо встановлених строків позивачем.
Крім того, свідоцтво про народження доньки позивач отримала лише 21.10.2023.
Суд бере до уваги посилання представника позивача про те, що позивач з об`єктивних причин не мала змоги звернутися до відповідача у встановлені строки з відповідною заявою, оскільки всупереч своїй волі змушена була змінювати місце проживання внаслідок проведення на сході України бойових дій, переїзд на постійне місце проживання до підконтрольної території, де і отримала статус внутрішньо переміщеної особи разом з дитиною.
Соціальний захист є конституційною гарантією громадян України відповідно до статті 46 Конституції України.
Згідно преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією» визначається, зокрема, окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, вони є окупованими Російською Федерацією (у тому числі окупаційною адміністрацією Російської Федерації) починаючи з 07.04.2014.
Згідно частини першої статті 5 цього ж Закону Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території.
Приписами частин першої та другої статті 18 цього ж Закону визначено, що громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб".
Згідно вимогами частин другої та третьої статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.
Таким чином, право позивача на отримання спірної допомоги є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань.
Поряд з цим, суд звертає особливу увагу, що позивачем заявлені вимоги фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення.
Приписами статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до вимог частини сьомої статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (у редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 №789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам. Неможливість своєчасного звернення одним з батьків до органу, який здійснює призначення допомоги при народженні дитини, призводить до порушення інтересів дитини.
Такий правовий висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №760/183158/16-а.
Враховуючи викладене, відмову відповідача у поновленні позивачу виплати допомоги при народженні дитини у зв`язку з пропуском 12 місячного строку звернення з відповідною заявою, за умови що пропуск такого строку відбувся з об`єктивних, незалежних від волі позивача причин, не можна визнати обґрунтованою.
Відтак, беручи до уваги необхідність захисту прав та інтересів малолітньої дитини, яка є громадянином України, і перед якою держава Україна має певні зобов`язання, враховуючи ту обставину, що позивач перебувала на тимчасово окупованій території України, де і народила дитину, виходячи із завдань адміністративного судочинства, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправним оскаржуваного повідомлення про відмову в призначенні допомоги при народженні дитини і зобов`язання відповідача призначити та провести виплати позивачу допомоги при народженні дитини у порядку та розмірі, що встановлений статтею 12 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми».
Згідно вимогам пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Враховуючи викладене, суд визнає, що відповідачем протиправно прийнято оскаржуване рішення, відтак порушено права позивача та її малолітньої дитини на отримання допомоги та не дотримано вимог, передбачених частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Позивачем під час розгляду справи надано належні та допустимі докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а наведені доводи не спростовано відповідачем.
Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем в порушення частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України не доведено, а позивачем та наявною у матеріалах справи сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів спростовано правомірність відмови у здійсненні перерахунку пенсії на підставі наданої довідки, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
Беручи до уваги наведене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для повного задоволення адміністративного позову.
Враховуючи те, що ухвалою суду від 16.01.2024 позивача звільнено від сплати судового збору, питання щодо розподілу судових витрат у даній справі не вирішується.
Керуючись ст.ст. 2, 77, 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Позов ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити.
Визнати протиправним повідомлення Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради про відмову в призначенні допомоги при народженні дитини від 22.11.2023 №9.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.В. Савицька