Справа № 240/14720/22
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2024-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року м. Житомир справа № 240/14720/22

категорія 112010200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Черняхович І.Е., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області та до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування повідомлення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - відповідач 1) та до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі - відповідач 2), в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви (вх.№53211/22 від 28.10.2022), просить:

- визнати протиправним та скасувати повідомлення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 05.07.2022 про відмову у перерахунку їй пенсії відповідно до статті 26 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову їй в перерахунку пенсії відповідно до статті 26 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області та Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області перерахувати та перевести її на інший вид пенсії - пенсію відповідно до статті 26 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

На обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про переведення її з пенсії по інвалідності на пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Однак, відповідач відмовив їй в такому переведенні через відсутність у неї необхідного страхового стажу в розмірі 29 років. За підрахунками пенсійного органу її страховий стаж становить лише 26 років 2 місяці 13 днів. При цьому, позивач зазначає що до вказаного стажу відповідач протиправно не зарахував періоду її роботи з 01.08.1980 по 10.07.1995 в Донецькому аптекоуправлінні центральної аптеки №363, та як наслідок протиправно відмовив їй у призначенні пенсії за віком. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, адже виправлення в трудовій книжці в записі про її роботу за вказаний період не може позбавляти її права на належне пенсійне забезпечення, з урахуванням набутого стажу. З огляду на зазначене, ОСОБА_1 звернулась з даним позовом до суду.

Ухвалою суду провадження в адміністративній справі №240/14720/22 за позовом ОСОБА_1 було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

Головне управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області надало до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечувало проти заявлених позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю. Аргументуючи таку позицію відповідач зазначив, що 23.06.2022 ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про переведення її з пенсії по інвалідності на пенсію за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». На виконання вимог постанови правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (зі змінами, внесеними постановою правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 №25-1), якою передбачено застосування під час призначення пенсії принципу екстериторіальності, після реєстрації її заяви та сканування документів засобами програмного забезпечення, цю заяву розглянуло Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, яке й прийняло рішення від 29.06.2022 №233 про відмову у переведенні її на пенсію за віком у зв`язку із відсутністю у неї необхідного страхового стажу в розмірі 29 років. Натомість Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області шляхом направлення листа від 05.07.2022 №0600-0215-8/675 лише повідомило позивача про зміст рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області. Позивач зауважує, що обов`язковою умовою надання судом правового захисту є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Однак, до матеріалів справи позивачем не було надано жодних доказів того, що саме Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області відмовило їй у призначенні пенсії, а тому управління просило відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Крім того, у відзиві на позовну заяву Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зазначило, що вважає прийняте Головним управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області рішення про відмову у переведенні ОСОБА_1 на пенсію за віком правомірним, оскільки її страховий стаж становить 26 років 2 місяці 13 днів, в той час, як відповідно до статті 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» для призначення пенсії за віком страховий стаж повинен становити не менше 29 років.

Ознайомившись з матеріалами доданими до позовної заяви, суд, з огляду на предмет спірних правовідносин, виніс ухвалу, якою залучив Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - відповідач 2) до участі в адміністративній справі №240/14720/22 як другого відповідача.

Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області надало до суду відзив на позовну заяву, в якому просило відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог. На обґрунтування такої позиції управління зазначило, що за нормами статті 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особа має право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років. Водночас, страховий стаж ОСОБА_1 складає 27 років 07 місяців 20 днів. При цьому, за доданими до заяви документами до страхового стажу ОСОБА_1 не було зараховано період її роботи з 01.08.1980 по 10.07.1995 в Донецькому аптекоуправлінні центральної аптеки №363, оскільки в записі у її трудовій книжці, а саме в зазначенні наказу про звільнення, наявне виправлення, яке завірене належним чином, що є порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162. Відтак, у зв`язку із відсутністю у позивача необхідного страхового стажу в розмірі 29 років, управлінням і було прийнято рішення від 29.06.2022 №233 про відмову у переведенні її на пенсію за віком. Враховуючи вищенаведені факти та норми чинного законодавства Головне управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області вважає, що діяло на підставі чинного законодавства, а тому просило відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

З огляду на характер спірних правовідносин, розгляд даної адміністративної справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи відповідно до норм ст.ст. 257, 262 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 27.03.2018 отримує пенсію по інвалідності, призначену їй відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та на даний час перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області.

Розмір страхового стажу ОСОБА_1 , що був врахований при призначенні їй пенсії по інвалідності, становив 27 років 4 місяці 20 днів, з яких 1 рік 2 місяці 7 днів додатковий стаж, зарахований на підставі статті 24 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

23.06.2022, після досягнення 60-річного віку, ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою, в якій просила перевести її з пенсії по інвалідності на пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

На виконання вимог Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (зі змінами, внесеними постановою правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 №25-1) за принципом екстериторіальності заяву ОСОБА_1 про переведення її на пенсію за віком розглянуло Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

За наслідками розгляду поданої позивачем заяви та доданих до неї документів Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області прийняло рішення від 29.06.2022 №233 про відмову у переведенні її на пенсію за віком. Зі змісту вказаного рішення вбачається, що підставою для відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком стала відсутність у неї необхідного страхового стажу в розмірі 29 років, оскільки зарахований відповідачем страховий стаж позивача склав 27 років 07 місяців 20 днів. При цьому, до страхового стажу ОСОБА_1 не був зарахований вказаний в трудовій книжці НОМЕР_1 період її роботи з 01.08.1980 по 10.07.1995 через наявність виправлення в даті наказу про звільнення (а.с.37).

Про прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області рішення від 29.06.2022 №233 про відмову у переведенні її на пенсію за віком Головне управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області повідомило ОСОБА_1 шляхом направлення їй листа від 05.07.2022 №0600-0215-8/47675 (а.с.18-19).

У вказаному листі Головне управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області зазначило, що страховий стаж ОСОБА_1 становить 27 років 4 місяці 20 днів, в тому числі 1 рік 2 місяці 7 днів додатковий стаж, зарахований відповідно до статті 24 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Однак, чинним законодавством не передбачено врахування додаткового стажу при обчисленні пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а тому при обчисленні пенсії за віком враховується лише наявний у неї страховий стаж, який становить 26 років 2 місяці 13 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком, поза як такий стаж має становити 29 років. При цьому, за наданими документами до її страхового стажу не зараховано період роботи з 01.08.1980 по 10.07.1995 в Донецькому аптекоуправлінні центральної аптеки №363, оскільки в її трудовій книжці, а саме в записі про звільнення наявне виправлення в частині наказу про звільнення, яке завірене належним чином. З огляду на це, позивача було повідомлено, що для зарахування вказаного періоду роботи до її страхового стажу, вона може звернутися відповідно до Порядку підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу для призначення пенсії, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України

від 10.11.2006 № 18-1 (а.с.18-19).

Позивач не погоджується з розміром визначеного їй страхового стажу 26 років 2 місяці 13 днів та вважає, що відповідач протиправно не зарахував до цього стажу періоду її роботи з 01.08.1980 по 10.07.1995 в Донецькому аптекоуправлінні центральної аптеки №363, зазначеного в трудовій книжці, та як наслідок протиправно відмовив їй у призначенні пенсії за віком, а тому вона звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно з статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені в Законі України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV).

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону №1058-IV визначено право громадян України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону №1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону №1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Таким чином, в умовах дії солідарної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, розмір пенсії кожного пенсіонера визначається індивідуально з урахуванням набутого ним страхового стажу та отриманого заробітку, з якого сплачувалися страхові внески.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

В частині 2 статті 24 Закону №1058-IV зазначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Система персоніфікованого обліку була впроваджена в України на підставі Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який набрав чинності 01.01.2004.

Відтак, періоди роботи особи до 01.01.2004 (до впровадження системи персоніфікованого обліку) зараховуються до її страхового стажу на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом №1058-IV, а періоди роботи після 01.01.2004 - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, тобто підставою для зарахування таких періодів роботи до страхового стажу є сплата страхових внесків.

До набрання чинності Законом №1058-IV право громадян на державне пенсійне забезпечення було врегульовано Законом України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення".

Статтею 56 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до статті 62 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Таким чином, системний аналіз норм Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Закону України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" свідчить, що періоди роботи особи до 01.01.2004 зараховуються до її страхового стажу на підставі інформації, зазначеної в її трудовій книжці, а періоди роботи після 01.01.2014 - на підставі даних, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки або відповідних записів уній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз вказаних норм чинного законодавства дозволяє зробити висновок, що необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу додатковими документами виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Під час розгляду справи встановлено, що Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області при розгляді заяви ОСОБА_1 про переведення її з пенсії по інвалідності на пенсію за віком не зарахувало до її страхового стажу зазначеного в трудовій книжці серії НОМЕР_1 періоду її роботи з 01.08.1980 по 10.07.1995 в Донецькому аптекоуправлінні центральної аптеки №363, через те, що на в записі про звільнення наявне виправлення в частині наказу про звільнення, яке завірене належним чином.

Вирішуючи спірні правовідносини в частині позовних вимог, які стосуються наявності підстав для зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду її роботи з 01.08.1980 по 10.07.1995 в Донецькому аптекоуправлінні центральної аптеки №363, суд зазначає наступне.

Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників затверджена Наказом Міністерства праці України № 58 від 29.07.1993 (далі - Інструкція №58).

Згідно пункту 1.1. цієї Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції №58 заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу або прийняття студента вищого, учня професійно-технічного навчального закладу, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем "кваліфікований робітник", "молодший спеціаліст", "бакалавр", "спеціаліст" та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, на стажування.

До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди. Стягнення до трудової книжки не заносяться.

Відповідно до пунктів 2.26. та 2.27. Інструкції №58 записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Наприклад, "Звільнений в зв`язку з прогулом без поважних причин, п. 4 ст.40 КЗпП України" 322-08.

При розірванні трудового договору з ініціативи працівника з причин, за яких законодавство пов`язує надання певних пільг і переваг, запис про звільнення вноситься до трудової книжки із зазначенням цих причин. Наприклад, "Звільнений за власним бажанням" у зв`язку з зарахування у вищий навчальний заклад, ст.38 КЗпП України".

Запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер.

Згідно з пунктами 2.3. та 2.4. Інструкції №58 записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Правовими нормами пункту 2.6. Інструкції №58 визначено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис.

Згідно з пунктом 2.9. Інструкції №58 вправлені відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та інші мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження.

Відповідно до пункту 2.10. Інструкції №58 у розділі "Відомості про роботу", "Відомості про нагородження", "Відомості про заохочення" трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається.

У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: "Запис за № таким-то недійсний". Прийнятий за такою-то професією (посадою) і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки.

У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: "Запис за № таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі". При зміні формулювання причини звільнення пишеться: "Запис за № таким-то є недійсним" звільнений... і зазначається нове формулювання.

Аналогічні вимоги містила також Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162 (надалі - Інструкція №162).

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж позивача є його трудова книжка. При цьому, лише у разі відсутність трудової книжки або записів в ній органи пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших первинних документів чи показань свідків.

Дослідивши під час розгляду справи копію трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 та вказані в ній записи, суд встановив наступне:

- 01.08.1980 ОСОБА_1 , випускниця Житомирського фармацевтичного училища була прийнята на посаду фармацевта в аптеку №296 с. Піски Донецького аптекоуправління центральної аптеки №363, про що на підставі наказу від 01.08.1980 №12 в її трудовій книжці був зроблений запис №1;

- 10.07.1995 ОСОБА_1 була звільнена з посади фармацевта за власним бажанням (ст. 38 КЗОТА УСРС), про що на підставі наказу від 08.07.1995 №19 в її трудовій книжці був зроблений запис №2.

При цьому, суд зазначає, що у записі про дату наказу про звільнення від 08.07.1995 №19 дійсно наявне виправлення/підчищення в частині місяця прийняття цього наказу.

Однак, суд звертає увагу, що за приписами пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» (відповідно до якої прийнято Інструкцію №58), відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Таким чином, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Верховний Суд у постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17 зазначив, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.

Відсутність посилання чи неточність записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення особи його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 та від 16.04.2020 у справі №159/4315/16-а.

Також, Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 по справі №490/12392/16-а та від 04.09.2018 по справі №423/1881/17 висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

У постанові від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а Верховний Суд зауважив, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Крім того, у постанові від 11.11.2020 у справі № 677/831/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб до оформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі. При цьому витребування та перевірка додаткових документів і довідок є правом пенсійного органу.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що виправлення в трудовій книжці ОСОБА_1 , в частині дати місяця прийняття наказу від 08.07.1995 №19, на підставі якого до цієї трудової книжки був внесений запис №2 про її звільнення, не є підставою для незарахування всього періоду її роботи з 01.08.1980 по 10.07.1995 на посаді фармацевта в аптеці №296 с. Піски Донецького аптекоуправління центральної аптеки №363 до її страхового стажу, з огляду на те, що відповідальність за правильність ведення трудової книжки та внесення до не всіх необхідних записів покладається на підприємство, де працювала особа, а не на таку особу.

У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що вказана в трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 інформація про період її роботи з 01.08.1980 по 10.07.1995 на посаді фармацевта в аптеці №296 с. Піски Донецького аптекоуправління центральної аптеки №363, що становить 14 років 11 місяців 10 днів, мала бути врахована при визначенні розміру її страхового стажу та вирішенні питання про його достатність для призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Таким чином, дії відповідача щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду її роботи з 01.08.1980 по 10.07.1995 на посаді фармацевта в аптеці №296 с. Піски Донецького аптекоуправління центральної аптеки №363, зазначеного в її трудовій серії НОМЕР_1 , є безпідставними та неправомірними, а відтак протиправним є й прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області рішення від 29.06.2022 №233 про відмову у переведенні ОСОБА_1 на пенсію за віком призначенні через відсутність у неї необхідного страхового стажу, оскільки, з урахуванням періоду роботи з 01.08.1980 по 10.07.1995 на посаді фармацевта в аптеці №296 с. Піски Донецького аптекоуправління центральної аптеки №363, її страховий стаж становить понад 41 рік (26 років 2 місяці 13 днів (стаж, який визнається пенсійним органом) + 14 років 11 місяців 10 днів (стаж, за період роботи з 01.08.1980 по 10.07.1995).

Відтак, враховуючи наявність порушеного права, застосовуючи механізм його захисту та ефективного відновлення суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період її роботи з 01.08.1980 по 10.07.1995 на посаді фармацевта в аптеці №296 с. Піски Донецького аптекоуправління центральної аптеки №363.

Вирішуючи спірні правовідносини в частині позовних вимог щодо зобов`язання перевести ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності на пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особа має право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Враховуючи вищезазначене правове регулювання, для призначення пенсії за віком необхідне дотримання двох умов:

1) досягнення особою 60-річного віку;

2) наявність у особи страхового стажу не менше 29-ти років.

Станом на дату звернення із заявою про переведення із пенсії по інвалідності на пенсію за віком (23.06.2022) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягла 60-річного віку.

Крім того, під час розгляду справи судом встановлено та підтверджено наявними у справі документами, що страховий стаж ОСОБА_1 становить понад 41 рік.

Таким чином, позивач має необхідний вік та страховий стаж для призначення їй пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 45 Закону №1058-IV, якою врегульовано питання строків призначення (перерахунку) та виплати пенсії, пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Матеріалами справи підтверджується, що за призначенням пенсії за віком позивач звернулась 23.06.2022, тобто протягом трьох місяців з дня досягнення нею 60-річного пенсійного віку.

Відтак, зважаючи на положення пункту 1 частини 1 статті 45 Закону №1058-IV, суд, застосовуючи механізм захисту права порушеного суб`єктом владних повноважень та його відновлення, керуючись повноваженнями, наданими ч. 2 ст. 245 КАС України, вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, як орган, який в розумінні Порядку №22-1, є органом що призначає пенсію, перевести ОСОБА_1 із 27.04.2022 (дата, наступна за днем досягнення нею пенсійного віку) з пенсії по інвалідності на пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Покладення такого обов`язку на відповідача не є перебиранням функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов`язковість ефективного механізму захисту порушеного права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978 у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.

Верховний Суд України у своїй постанові від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

В свою чергу, заявлена ОСОБА_1 позовна вимога про визнання протиправним та скасування повідомлення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 05.07.2022 №0600-0215-8/47675 про відмову в переведенні її на пенсію за віком, є безпідставною та не підлягає задоволенню, адже вказане повідомлення не є актом індивідуальної дії та не впливає на права та обов`язки позивача, вказане повідомлення за своєю суттю є листом інформаційного характеру, метою направлення позивачу якого було повідомлення її про прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області рішення від 29.06.2022 №233 про відмову у переведенні її на пенсію за віком.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною 1, 2 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відтак, суд, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

З наявної у матеріалах справи квитанції вбачається, що позивачем під час звернення до суду з вказаними позовом було сплачено судовий збір у розмірі 992,40 гривень.

Таким чином, беручи до уваги норми ч. 1 та 3 ст. 139 КАС України, а також враховуючи розмір задоволених позовних вимог та сплату позивачем судового збору в мінімальному розмірі, суд приходить до висновку, що понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 992,40 гривень в повному обсязі підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів (по 496,20 грн з кожного відповідача).

Керуючись статями 2, 9, 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (проспект Соборний, 158-б, м. Запоріжжя, 69005; ) та до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. О.Ольжича, 7, м. Житомир, 10003; ) про визнання протиправним та скасування повідомлення, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 29.06.2022 №233 про відмову ОСОБА_1 в переведенні з пенсії по інвалідності на пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період її роботи з 01.08.1980 по 10.07.1995 на посаді фармацевта в аптеці №296 с. Піски Донецького аптекоуправління центральної аптеки №363.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із 27.04.2022 перевести ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності на пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 496,20 гривень (чотириста дев`яносто шість гривень двадцять копійок).

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 496,20 гривень (чотириста дев`яносто шість гривень двадцять копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович