Справа № 420/2603/24
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2024-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2603/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (місце реєстрації (перебування): АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (позов поданий через систему «Електронний суд» представником позивача ОСОБА_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому позивачка просить суд: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати їй ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.08.2023 по 20.12.2023 включно; - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.08.2023 по 20.12.2023 у сумі 44136,96грн.

Ухвалою суду від 29.01.2024 позов залишений без руху та позивачу наданий строк на усунення недоліків позову

Позивачем подана позовна заява до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просить суд: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати їй - ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.08.2023 року по 20.12.2023 року включно; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.08.2023 року по 20.12.2023 року у сумі 39639 гривень 40 копійок.

Ухвалою суду від 16.02.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами справи.

Позивачка у позові зазначила, що вона (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ) з 19.01 2016 року по 01.12.2021 року проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України з та наказом від 01.12.2021 року звільнена з військової служби через сімейні обставини.

При звільненні не була сплачена у повному обсязі індексація грошового забезпечення та вона 16.12.2021 року звернулась до відповідача із заявою, проте відповідь не отримала, що стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.02.2023 року у справі №420/9831/22 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 19.01.2016 року по 28.02 2018 року із застосуванням для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення базового місяця січень 2008 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

За її апеляційною скаргою Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.07.2023 року у справі №420/9831/22 стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на її користь індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 01.12.2021 року включно у сумі 193065,90 грн.

На виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.07.2023 року у справі №420/9831/22 відповідачем 31.08.2023 року виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 01.12.2021 року у сумі 190169,91 грн із одночасним утримання військового збору 1,5%, що підтверджується банківською випискою.

З метою виплати компенсації за звільнення без повного розрахунку вона звернулась до суду з позовом, в якому, зокрема, просила зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.12.2021 року по 30.08.2023 року у сумі 216 211,24 грн

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.11.2023 року у справі №420/23370/23 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії нарахувати та виплатити на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.12.2021 року по 02.06.2022 року включно у розмірі 61 774,64 грн.

Разом з цим залишилась невиплаченою індексація грошового забезпечення за період з 19.01.2016 по 28.02.2018 року.

21.12.2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.02.2023 року у справі №420/9831/22 відповідачем виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 19.01.2016 року по 28.02.2018 року у сумі 79693,01 грн.

Позивачка вказує, що їй затримано виплату індексації грошового забезпечення за період з 19.01.2016 року по 28.02.2018 року понад період затримки виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 01.12.2021 року та оскільки крайня дата періоду який розглядався в суді щодо виплати позивачу середнього заробітку у справі №420/23370/23 це 30.08.2023 року, а остаточну виплату перерахованого грошового забезпечення відповідачем здійснено 21.12.2023 року, то відповідачем додатково затримано розрахунок при звільненні з 31.08.2023 року по 20.12,2023 року на 112 днів.

Вважаючи протиправними дії відповідача позивач звернувся до суду з даним позовом.

Позивач зазначив, що він відповідно до ст.ст.116,117 КЗпП України має право на отримання середнього заробітку за період затримки розрахунку з ним при звільненні. При цьому позивач посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 30.11. 2023 року у справі №380/19103/22, що до військовослужбовців, які були звільнені з військової служби до 19.07.2022 року застосуванню підлягає редакція ст.117 КЗпП України до 19.07.2022 року, тобто стягненню підлягає середній заробіток за весь період затримки розрахунку (з дати звільнення до дати розрахунку) не обмежений шістьма місяцями, проте із урахуванням частки виплачених коштів після звільнення.

Позивачка вказує, що її середньоденне грошове забезпечення складає 394,08грн, відповідно середній заробіток за час затримки складає 44 136,96 грн (112 днів х 394,08 грн).

Позивачка також посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц та вважає, що сума середнього заробітку не може бути меншою за суму незаконно невиплаченої заробітної плати працівнику при звільненні. У цій справі ВПВС задовольнила стягнення середнього заробітку у розмірі 11тис грн за затримку виплати 3443,88 грн, тобто в 3,19 разів більше.

Відповідачем до суду поданий відзив на позов, в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог, та й той же час просив зменшити розмір середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні враховуючи висновки Верховного суду зазначені у відзиві.

На думку представника відповідача ст. 117 КЗпП не розповсюджується на правовідносини військової служби, оскільки військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу, яка віднесена до публічної служби. Порядок проходження військової служби урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на осіб, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки та відповідальність.

Також представник вказує, що з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення Європейського суду з прав людини від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» (заява №377/02), компенсація за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена за судовим рішенням, не може здійснюватись за правилами ст. 117 КЗпП України.

Також представник відповідача звертає увагу, що пунктом 242 Положення №1153/2008 визначено, що військовослужбовець не виключається зі списків особового складу у разі незгоди його з розрахунком при звільненні, тобто він продовжує служити та отримувати грошове забезпечення до повного з ним розрахунку. Відтак в розумінні зазначеної норми, виключення військовослужбовця зі списків особового складу й відсутність факту оскарження військовослужбовцем відповідного наказу командира військової частини свідчить про проведення усіх необхідних розрахунків з військовослужбовцем й про його згоду з повнотою таких розрахунків. Зі змісту позовної заяви не вбачається посилань Позивача на незгоду з наказом командира військової частини про виключення його зі списків особового складу військової частини та/або на оскарження Позивачем такого наказу.

Справа розглянута у письмовому провадженні.

Спірні правовідносини між стонами виникли з питання нарахування та виплатити позивачу, якій був військовослужбовцем, середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку на підставі ст.117 КзПУ.

Згідно з ч. 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Спеціальне законодавство щодо проходження служби військовослужбовцями не регулює правовідносини щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим застосуванню підлягають норми КЗпПУ.

За приписами ст.116 КЗпПУ (в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпПУ (в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX) визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Аналізуючи положення ч.2 ст.117 КпПУ Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що ч.2 ст.117 КпПУ стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпПУ). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦКУ, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпПУ, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-IX, яким визначена нова редакція ст.117 КЗпПУ, набрав чинності 19.07.2022 року, яка передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

Частиною 5 ст.242 КАС України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Після внесення змін в ст.117 КЗпПУ, редакція якої набрала чинності 19.07.2022 року, Верховним Судом сформований правовий висновок щодо застосування вказаної норми у разі затримки розрахунку при звільнення, якій охоплює період до внесення змін та після внесення змін, зокрема, в постановах Верховного Суду від 15.02.2024 року по справі №420/11416/23, від 14.03.2024 року по справі №560/6960/23.

У постанові від 15.02.2024 року по справі №420/11416/23 Верховний Суд, посилаючись на те, що аналогічний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 29.01.024 року у справі N 560/9586/22, від 28.06.2023 року у справі N 560/11489/22, від 30.11.2023 року у справі №380/19103/22, зазначив, що спірний період стягнення середнього заробітку умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року і після цього.

Період до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-IX) регулюється редакцією ст.117 КЗпПУ, до внесення у неї змін Законом №2352-IX, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19 липня 2022 року регулюється вже нині чинною редакцією ст.117 КЗпПУ, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Тож, належить враховувати норми ст.117 КЗпПУ у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із врахуванням висновків Верховного Суду, які безпосередньо стосуються норм ст.117 КЗпПУ у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

А також належить враховувати приписи чинної редакції ст.117 КЗпПУ щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Верховний Суд також зазначив, що після постанови ВПВС від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17, яку ухвалено в часі пізніше, ніж постанова, на яку посилається суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні, викладена в ній позиція (зокрема щодо наявності передбачених ст.117 КЗпПУ підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення) не піддавалася зміні (відступу).

Статтею 116 КЗпПУ на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпПУ відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпПУ, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 , свідоцтво про серія НОМЕР_2 видане 21.01.2023 року) ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, учасниця бойових дій (посвідчення серія НОМЕР_3 ) з 19.01 2016 року по 01.12.2021 року проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Наказом від 01.12.2021 року позивачка, яка звільнена зі служби наказом ІНФОРМАЦІЯ_2 від 22.11.2021 року №37о/с, виключена зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

При звільненні не була сплачена у повному обсязі індексація грошового забезпечення, у зв`язку з чим позивачка звернулась до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.02.2023 року у справі №420/9831/22 позов задоволено частково та зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачці індексацію грошового забезпечення за період з 19.01.2016 року по 28.02.2018 року із застосуванням для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення базового місяця січень 2008 року, з урахуванням раніше виплачених сум. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.07.2023 року у справі №420/9831/22 частково задоволена скарга позивачці, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.02. 2023 року в частині залишення без задоволення позовних вимог скасовано. Ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково, та зокрема, стягнуто з Військової частини НОМЕР_4 на користь позивачки індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 01.12.2021 року включно у сумі 193065,90 грн.

На виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.07.2023 року у справі №420/9831/22 відповідачем 31.08.2023 року виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 01.12.2021 року у сумі 190169,91 грн із одночасним утримання військового збору 1,5%, що підтверджується банківською випискою.

06.09.2023 року позивач подає до суду два позову.

- справа №420/23366/23 про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення, виплаченої 31.08.2023 року на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.07.2023 року у справі №420/9831/22 та стягнення з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на її користь компенсацію втрати частини грошових доходів у сумі 96512,59 грн у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення, виплаченої 31.08.2023 року на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.07.2023 року у справі №420/9831/22.

- справа №420/23370/23 про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати їй середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.12.2021 року по 30.08.2023 року включно; зобов`язати нарахувати та виплатити на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.12.2021 року по 30.08.2023 року у сумі 216 211,24 грн включно.

Рішенням суду від 10.11.2023 року по справі №420/23370/23, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2023 року, задоволений частково позов ОСОБА_1 та, зокрема, зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.12.2021 року по 02.06.2022 року включно у розмірі 61 774,64 грн.

Суд виходив з того, що починаючи з 19.07.2022 року у КЗпП України стаття 117 передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.06.2023 року по справі №560/11489/22, де зазначено, що суди попередніх інстанцій під час вирішення цього спору керувалися приписами статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом №2352-ІХ. Принаймні до такого висновку спонукає зміст їхніх судових рішень, надто суду апеляційної інстанції, який визначив суму, яка підлягає стягненню на користь позивача за 1743 днів (за період з 26 грудня 2017 року по 6 жовтня 2022 року), спираючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19. Але наведений у тій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку. Іншими словами, на той час стаття 117 КЗпП України діяла дещо в іншій редакції, яка не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Вже на дату звернення ОСОБА_1 (1 листопада 2022 року) до суду з цим позовом стаття 117 КЗпП України діяла в редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ, і підлягала застосуванню.

З урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові Верховного Суду від 28.06.2023 року по справі №560/11489/22 , а також дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (31.08.2023 року), суд вважав, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX. А відтак, позивач має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, проте не більш як за шість місяців, що становить 182 календарних дня, сума середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні складає 71 722, 56 грн. (394,08 грн. (середньоденний заробіток) х 182 днів (кількість днів затримки розрахунку)).

Також судом була застосована практика Верховного Суду щодо врахування при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку розміру середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, та інших обставин справи.

Суд у справі №420/23370/23 дійшов висновку, що сума належного середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, розрахована відповідно до останньої правової позиції Верховного Суду зі спірного питання щодо застосування статті 117 КЗпП України, висловленої у постанові від 30.11.2020 року по справі №480/3105/19, також має становити 86,13% від усієї суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, що складає 61 774,64 грн.

На виконання того ж самого рішення суду з урахуванням постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду по справі №420/9831/22, за яким позивачкою отримано 31.08.2023 року індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 01.12.2021 року у сумі 190169,91 грн, позивачкою також отримано 21.12.2023 року індексацію грошового забезпечення за період з 19.01.2016 року по 28.02.2018 року у сумі 79693,01 грн.

За затримку розрахунку при звільненні за період з 02.12.2021 року по 30.08.2023 року включно позивачка за рішенням суду по справі №420/23370/23, яке залишено без змін постановою суду апеляційної інстанції, отримала середній заробіток з розрахунку за шість місяців з урахуванням питомої ваги невиплаченої суми при звільненні у розмірі 61774,64грн.

Обставини встановлені вказаними рішеннями є преюдиціальними, вказані рішення є обов`язковими та підлягають виконанню.

По даній справі позивач просить застосувати знов ст.117 КЗпПУ щодо виплати за тим же рішенням суду, але пізніше другої частини індексації грошового забезпечення, а саме 21.12.2023 року 79693,01 грн.

Позивач вважає, що у нього додатково виникли підстави для отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.08.2023 року по 20.12.2023 року (112 днів).

Проте за висновками Верховного Суду за період затримки після 19 липня 2022 року приписи чинної редакції ст.117 КЗпПУ щодо періоду з 19 липня 2022 року законодавець обмежив виплату 6 місяцями без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Таким чином, на користь позивачці з 19 липня 2022 року не може бути стягнуто середнього заробітку більш ніж на 6 місяців без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

За рішенням суду по справі №420/23370/23 на користь позивача

З урахуванням викладеного позиваці за затримку при звільненні за період з 19 липня 2022 року підлягало виплаті сума середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні 71 722, 56 грн. (394,08 грн. (середньоденний заробіток) х 182 днів (кількість днів затримки розрахунку)), що встановлено рішенням суду по справі №420/23370/23.

Враховуючи, що суд за шість місяців з урахуванням питомої ваги невиплаченої суми при звільненні зобов`язав нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток у розмірі 61774,64грн суд вважає, що по даній справі, з урахуванням висновків Верховного Суду , наявні підстави лише для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток у розмірі 9947,92грн (71 722, 56 грн - 61774,64грн).

При вирішенні спірних правовідносин по даній справі суд враховує також ті обставини, що стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця.

Така відповідальність з 19 липня 2022 року обмежена розміром середнього заробітку не більш як 6 місяців, а тому навіть при стягненні частками сум заборгованості вказана відповідальність не може перевищувати встановленого законом розміру.

Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на практику ЄСПЛ у справі Меньшакова проти України» (заява №377/02), що такий строк закінчується не датою виплати заборгованості, а датою прийняття судом рішення, враховуючи правову позицію викладену Верховним Судом в постанові від 27.10.2022 року (п.102 постанови) у справі № 1.380.2019.006549, в якій зазначено, що ВПВС Суду у постанові від 26 лютого 2020 року (справа №821/1083/17) та від 13 травня 2020 року (справа №810/451/17) дійшла висновку, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів ст.117 КЗпПУ всупереч практиці Верховного Суду України. Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15, відповідно до якого положення статей 116 та 117 КЗпПУ поширюються на правовідносини, які виникли у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості з заробітної плати та відшкодування/компенсації.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши надані докази у їх сукупності, враховуючи встановлені судом обставини, наведені вищі висновки у змісті рішення, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 2,3,6,7,8,9,12,139,241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце реєстрації (перебування): АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.08.2023 по 20.12.2023 включно.

Зобов`язати Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 9947,92грн.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва