Справа № 420/9045/23
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2024-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/9045/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (; адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012), Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (; адреса: вул. Бульварно-Кудрявська, 16, м. Київ, 04053) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

25 квітня 2023 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якій позивачка просить суд:

визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до страхового трудового стажу періоду роботи: з 01.11.1979 року по 11.02.1980 року у Новоаненському радгоспі-технікумі механізації та електрифікації животноводства в колгоспі «Прогрес» Дніпропетровської області з 08.08.1980 року по 29.09.1986 року протиправними;

зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового трудового стажу період роботи з 01.11.1979 року по 11.02.1980 року у Новоаненському радгоспі-технікумі механізації та електрифікації животноводства а в колгоспі «Прогрес» Дніпропетровської області з 08.08.1980 року по 29.09.1986 року.

Разом з позовною заявою подане клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями адміністративна справа розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою суду від 28.04.2023 року позовну заяву залишено без руху з підстав необхідності надання суду копії заяви про призначення пенсії з додатками та приведення суб`єктного складу відповідачів у відповідність до заявлених позовних вимог (або позовних вимог до суб`єктного складу відповідачів); встановлено позивачці строк для усунення недоліків позовної заяви - 7 днів з дня вручення копії ухвали.

15.05.2023 року до суду поштою надійшла адміністративна позовна заява ОСОБА_1 (надіслана 11.05.2023 року), в якій позивачка просить суд:

визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до страхового трудового стажу період період роботи: з 01.11.1979 року по 11.02.1980 року у Новоаненському радгоспі-технікумі механізації та електрифікації животноводства в колгоспі «Прогрес» Дніпропетровської області з 08.08.1980 року по 29.09.1986 року протиправними;

зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в м. Києві, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового трудового стажу період роботи з 01.11.1979 року по 11.02.1980 року у Новоаненському радгоспі-технікумі механізації та електрифікації животноводства а в колгоспі «Прогрес» Дніпропетровської області з 08.08.1980 року по 29.09.1986 року.

В додатки до заяви надано копію заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії та частина додатків до заяви.

Ухвалою суду від 22.05.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін згідно ст. 262 КАС України, витребувано у відповідачів матеріали за заявою ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком (у завірених копіях); витребувано у позивача копію заяви про призначення пенсії за віком від 07.03.2023 року; запропоновано ОСОБА_1 уточнити предмет позову з урахуванням наявності рішення ГУ ПФУ України у м. Києві від 13.03.2023 року та необхідності обрання ефективного способу захисту її права, яке вона вважає порушеним, при цьому відхилено клопотання позивача про розгляд справи з повідомленням сторін.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 07 березня 2023 року позивач звернулася до Балтського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком, яка була розглянута за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ в м. Києві та рішенням № 71 ОСОБА_1 , відмовлено в призначені пенсії за віком та не зараховано до страхового стажу періоди роботи з 01.11.1979 року по 01.02.1980 року, з 08.08.1980 року по 29.09.1986 року. Вказане рішення, на думку позивача, є незаконним, що і стало підставою звернення до суду із даним позовом. ГУ ПФУ в м. Києві у рішенні про відмову в призначенні пенсії не конкретизовано, які конкретно порушення Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників були допущені при видачі трудової книжки позивачу та пенсійний орган не був позбавлений можливості встановити, хто саме зробив записи у трудовій книжці, на підставі яких наказів та за який період. При цьому, як стверджує позивач, обов`язок заповнення трудової книжки покладено на роботодавця та позивач не може нести надмірний тягар за неналежне заповнення трудової книжки.

ГУ ПФУ в Одеській області подало до суду відзив на позов, в якому просило відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначило, що позивачці правомірно не зараховано до страхового стажу періоди роботи з 01.11.1979 року по 01.02.1980 року, з 08.08.1980 року по 29.09.1986 року, оскільки у першому спірному періоді некоректно внесено запис про звільнення. Що ж стосується другого періоду роботи, який не зараховано, то у трудовій книжці відсутня інформація про відпрацьований та встановлений мінімум трудової діяльності в колгоспі; вимога про зобов`язання пенсійний орган зарахувати до стажу роботи спірні періоди є втручанням у дискреційні повноваження іншого державного органу.

Головне управління Пенсійного фонду в м. Києві у відзиві на позовну заяву вказувало, що відповідно до наданих позивачем документів разом із заявою про призначення пенсії за віком, її страховий стаж складає 26 років 8 місяців 25 днів, що недостатньо для призначення пенсії. При цьому, позивачці правомірно не зараховано періоди роботи з 012.11.1979 року по 011.02.1980, оскільки некоректно внесено дату звільнення) та в колгоспі з 08.08.1980 року по 29.09.1986 року (відсутня інформація про встановлений мінімум та кількість відпрацьованих трудоднів), а в трудовій книжці колгоспника № НОМЕР_2 від 25.08.1983 року наявне виправлення дати народження заявниці, а управлінням направлено запит щодо підтвердження вищезазначених періодів роботи. Стягнення судових витрат призведе до нецільового використання коштів Пенсійного фонду України, тому просила в цій частині відмовити також.

Інших процесуальних заяв по суті спору, які визначені статтею 159 КАС України від сторін до суду не надходило.

Відповідачами надані копії матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 .

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 та на цю дату мала прізвище ОСОБА_2 (а.с. 13).

26 січня 1984 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солонянського районного управління юстиції у Дніпропетровській області складено актовий запис № 05 про шлюб, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Після укладання шлюбу прізвище дружини ОСОБА_5 (а.с. 17).

06 квітня 1991 року виконавчим комітетом Коритненської сільської ради Балтського району Одеської області складено актовий запис про шлюб № 4, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 . Після укладання шлюбу прізвище дружини ОСОБА_7 (а.с. 16).

07 березня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Балтського об`єднаного управління Пенсійного фонду України із заявою № 406 про призначення пенсії за віком. До вказаної заяви додано: довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, паспорт НОМЕР_3 , довідку №173 про зміну назви організації, довідку №71, документ про місце проживання (реєстрацію) особи №71, документи про стаж №174, 64, заяву про спосіб виплати пенсії № б/н, запити, свідоцтво про народження № НОМЕР_4 , свідоцтво про народження дитини № НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , свідоцтво про шлюб № НОМЕР_8 , НОМЕР_9 , трудові книжки № НОМЕР_2 , НОМЕР_10 (а.с. 52-54).

З рішення №71 від 13 березня 2023 року, прийнятого ГУПФ України в м.Києві, вбачається, що загальний страховий стаж складає 26 років 8 місяців 25 днів, що недостатньо для призначення пенсії. Не враховано до стажу періоди роботи з 01.11.1979 по 011.02.1980 (некоректно внесено дату звільнення) та в колгоспі з 08.08.1980 по 29.09.1986 (відсутня інформація про встановлений мінімум та кількість відпрацьованих трудоднів). В трудовій книжці колгоспника №489 від 25.08.1983 року наявне виправлення дати народження заявниці. Управлінням обслуговування громадян направлено запит щодо підтвердження вищезазначених періодів роботи.

Враховуючи вищевикладене, гр. ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу (а.с. 10).

Не погоджуючись із діями відповідачів щодо не зарахування цих періодів роботи до страхового стажу, позивач звернулася до суду із даним позовом.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-XII) та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-ІV).

Громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж мають право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи (стаття 8 Закону №1058-IV).

Періоди, з яких складається страховий стаж визначені в статті 24 Закону №1058-IV, відповідно до якої страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина перша статті 24 Закону №1058-IV).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина друга статті 24 Закону №1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону №1058-IV).

У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), зокрема, у статті 56 Закону №1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Порядок підтвердження стажу регламентовано у статті 62 Закону №1788-XII, яка визначає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Пунктами 1, 2 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно з пунктами 17-18 Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливість їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі. За відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637, а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою.

Щодо правомірності незарахування позивачу періоду роботи з 01.11.1979 року по 11.02.1980 року, суд враховує наступне при вирішенні справи.

З наявної копії трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_11 від 10 вересня 1979 року судом встановлено, що позивач працювала в Новоаненському радгоспу-технікуму механізації та електрифікації животноводства на посаді оператора (запис № 3 та № 4) (а.с. 11 зворот).

Також судом встановлено, що при заповненні відомостей про трудову діяльність позивача у записі № 4 графа дата містить запис «011», що на думку пенсійного органу, є підставою для не зарахування ОСОБА_1 цього періоду роботи з підстав некоректності внесення запису про звільнення.

З цього приводу суд зазначає, що на час первинного заповнення трудової книжки позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 №162.

Відповідно до п.1.2 вказаної Інструкції прийом на роботу без трудової книжки не допускається.

Згідно пунктів 2.2, 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 Держкомпраці СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу.

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 Держкомпраці СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірного періоду роботи) питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 "Про трудові книжки робітників та службовців" та даною Інструкцією.

Відповідно до пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 № 656 "Про трудові книжки робітників та службовців" встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 13 вказаної постанови "Про трудові книжки робітників та службовців" при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.

При цьому, відповідно до пункту 18 вказано постанови відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.

Отже, з системного аналізу вказаних вище норм слідує, що позивач не може нести відповідальність за правильність заповнення трудової книжки, оскільки записи у її трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати відсутнім трудовий стаж позивача за спірний період.

Суд зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист при вирішенні питання призначення пенсії за віком.

Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року по справі №687/975/17.

Суд звертає увагу, що у трудовій книжці позивача також міститься запис про те, що її звільнення з посади оператора відбулося за власним бажанням та на підставі наказу №15-к від 11.02.1980 року.

Отже, за встановлених обставин та наявного правового регулювання, суд робить висновок, що незарахування ОСОБА_1 до страхового стажу періоду роботи з 01.11.1979 року по 11.02.1980 року є протиправним, оскільки відповідачами не підтверджено неможливість пенсійного органу достовірно встановити дату звільнення позивача із займаної посади навіть попри допущення очевидної описки в графі дата. Тому, суд вважає, що у даному випадку наявні підстави для зобов`язання зарахувати ОСОБА_1 цей спірний період роботи до страхового стажу.

Суд також враховує, що відповідачами не було надано жодних доказів на спростовування відомостей, які відображено у трудовій книжці позивача, де міститься інформація про номер та дату наказу про звільнення та не наведено мотивів, з яких суб`єкт владних повноважень залишив поза увагою цю обставину при вирішенні питання про призначення пенсії за віком.

Щодо правомірності незарахування позивачу періоду роботи з 08.08.1980 року по 29.09.1986 року, суд враховує наступне.

Стаття 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначає, що стаж роботи в колгоспі за період після 1965 року обчислюється за фактичною тривалістю роботи тільки тоді, коли член колгоспу не виконував встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві без поважних причин.

Тобто, для неврахування до трудового стажу при його обчисленні часу роботи в колгоспі, або певного його періоду, необхідно встановити невиконання членом колгоспу встановленого у господарстві мінімуму трудової участі, а також те, що невиконання встановленого мінімуму трудової участі відбулось з вини члена колгоспу за відсутності поважних причин.

У той же час, порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 за № 310, та чинних на час розгляду справи (надалі по тексту також Основні Положення).

Відповідно до пунктів 1, 2 Основних Положень трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.

До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних Положень).

Згідно з пунктом 6 Основних Положень всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.

Також слід відмітити про встановлений взірець трудової книжки колгоспника, відповідно до якого трудова книжка колгоспника містить окремі розділи: ІІІ «членство в колгоспі», де зазначаються відомості про прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі та причини такого припинення, відомості про документ, на підставі якого внесений запис; ІV «відомості про роботу» відомості про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, із зазначенням причин та відомості про документ, на підставі якого внесений запис; V «трудова участь у громадському господарстві» встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі, відомості про документ, на підставі якого внесений запис.

Відповідно до пункту 8 Основних Положень, трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки.

Трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого зразка, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі).

З наявної копії трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_11 від 10 вересня 1979 року судом встановлено, що позивач у спірний період працювала дояркою в колгоспі «Прогрес» Дніпропетровської області.

Згідно копії трудової книжки колгоспника № 489 судом встановлено, що у 1980 році було встановлено мінімум трудоднів 250, позивачем відпрацьовано 41, у 1981 році мінімум трудоднів становив 250, позивач відпрацювала 251 день; у 1982 році при мінімумі трудоднів 250, позивач відпрацювала 308 днів; у 1983 році позивач працювала 261 день при мінімумі 250; у 1984 році кількість відпрацьованих позивачкою трудоднів становить 63, при мінімальній кількості 250 днів; у 1985, 1986 роках відомості відсутні.

Водночас, у вказаній трудовій книжці колгоспника міститься запис про те, що у 1985 році та 1986 році позивач перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною до двох років до 18.09.1987 року.

При цьому, з довідки № 174 від 12.10.2017 року вбачається, що у 1986 році позивач відпрацювала 24 трудодні при мінімумі 250 (а.с. 50).

На підставі вищевикладеного, а також враховуючи те, що відповідачами не доведено тієї обставини, що невиконання ОСОБА_1 у 1980, 1984-1986 року встановленого мінімуму трудової участі відбулось з її вини та за відсутності поважних причин, суд робить висновок про те, що не зарахування спірного періоду є протиправним, а відтак наявні підстави для зобов`язання суб`єкта владних повноважень зарахувати такий період роботи до страхового стажу позивача.

При цьому, суд відхиляє доводи представника ГУ ПФУ в м. Києві щодо наявності виправлень у трудовій книжці колгоспника № НОМЕР_2 , а саме дати народження позивача, оскільки вказаний період роботи додатково підтверджено трудовою книжкою ОСОБА_1 НОМЕР_11 від 10 вересня 1979 року.

Водночас, суд враховує, що відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (пункт 64 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009 (заява № 40450/04).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (пункт 95 рішення ЄСПЛ у справі «Аксой проти Туреччини» від 18.12.1996 (заява № 21987/93).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (пункт 101 рішення ЄСПЛ у справі «Джорджевич проти Хорватії» від 24.07.2012 (заява № 41526/10); пункти 36-40 рішення ЄСПЛ у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» від 06.11.1980 (заява № 7654/76). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29.08.2012 № 16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 02.11.2011 № 13-рп/2011).

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Отже, рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, враховуючи, що ГУПФ України в м.Києві прийнято протиправне рішення про відмову в призначенні позивачці пенсії за віком, оскільки позивачу незаконно не було зараховано спірні періоди роботи до страхового стажу, суд з урахуванням завдань адміністративного судочинства та на підставі ч.2 ст.9 КАС України, вважає за можливе вийти за межі позовних вимог, визнати протиправним та скасувати рішення №71 від 13.03.2023 року, прийняте ГУПФ України в м.Києві а також зобов`язати ГУПФ України в м. Києві зарахувати ОСОБА_1 , до страхового стажу періоди роботи з 01.11.1979 року по 11.02.1980 року та 08.08.1980 року по 29.09.1986 року а також зобов`язати ГУПФ України в м.Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 07.03.2023 року №406 з урахуванням висновків суду у рішенні щодо обов`язку врахування стажу роботи ОСОБА_1 , з приводу якого виник спір в суді.

Вказаний спосіб захисту соціальних прав позивача, на думку суду, з урахуванням характеру спірних правовідносин дозволить належним чином захистити права позивача та мінімізує ймовірність та необхідність повторного звернення позивача до суду з новим позовом.

При цьому з огляду на те, що ГУПФ України в Одеській області жодних рішень та дій за заявою ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком №406 від 07.03.2023 року не приймав та не вчиняв, то суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, які заявлені до цього відповідача.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, за наявного правового регулювання та встановлених обставин суд робить висновок, що позов є обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн., який з урахуванням вимог ч.1 ст.139 КАС України підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, дії та рішення якого визнані судом протиправними.

Керуючись ст. ст. 9, 139, 241-246, 250, 255, 260, 262, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса проживання: АДРЕСА_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (; адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012), Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (; адреса: вул. Бульварно-Кудрявська, 16, м. Київ, 04053) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 71 від 13 березня 2023 року «Про пенсійне забезпечення гр. ОСОБА_1 ».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (; вул. Бульварно-Кудрявська, 16, м. Київ, 04053) зарахувати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса проживання: АДРЕСА_2 ) до страхового стажу періоди роботи з 01.11.1979 року по 11.02.1980 року та 08.08.1980 року по 29.09.1986 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (; адреса: вул. Бульварно-Кудрявська, 16, м. Київ, 04053) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса проживання: АДРЕСА_2 ) про призначення пенсії за віком від 07 березня 2023 року № 406 з урахуванням висновків суду у рішенні щодо необхідності врахування стажу роботи ОСОБА_8 , з приводу якого виник спір в суді.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (; адреса: вул. Бульварно-Кудрявська, 16, м. Київ, 04053) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 1 073(одна тисяча сімдесят три)грн. 60коп.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 293,295 КАС України, до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян