Справа № 380/18953/23
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2024-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/18953/23 пров. № А/857/25401/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2023 року (головуючий суддя Кухар Н.А., м. Львів) у справі № 380/18953/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій та бездіяльності протиправними,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у його звільненні з військової служби; зобов`язати відповідача звільнити позивача з військової служби; зобов`язати відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову командира Військової частини НОМЕР_1 в задоволенні рапорту військовослужбовця ОСОБА_1 від 24.07.2023 з приводу звільнення з військової служби через сімейні обставини. Зобов`язано командира Військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт військовослужбовця ОСОБА_1 від 24.07.2023 з приводу звільнення з військової служби через сімейні обставини, та прийняти за результатами його розгляду в установленому порядку рішення, з обов`язковим врахуванням висновків суду, наведених в мотивувальній частині цього судового рішення. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду в частині задоволення позову, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а також не досліджено обставини, що мають значення для справи.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що передбачене абзацом п`ятим підпункту г пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу право на звільнення з військової служби стосується лише тих військовослужбовців, які мають дружину (чоловіка) та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи. Вважає, що оскільки дружина позивача має ІІІ групу інвалідності, то позивач не має права на звільнення з військової служби на підставі абзацу п`ятого підпункту г пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу. Вказує також, що позивач не перебував у військовій частині та не спрямував свій рапорт безпосередньо командиру військової частини.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Позивач письмовий відзив на апеляційну скаргу не подав.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові не оскаржується, суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам у цій частині.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

09 липня 2023 року на підставі наказу по стройовій частині від 09.07.2023 №190 військовослужбовця солдата ОСОБА_1 призначено наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 04 липня 2023 року №350-PC на посаду стрільця-помічника гранатометника 2 механізованого відділення 1 механізованого взводу 7 механізованої роти 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , ВОС - 100915/63 ОА, який прибув з військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ), з 09 липня 2023 року зарахувати до списків особового складу, на всі види забезпечення, а на продовольче забезпечення з 10 липня 2023 року, вважати таким, що з 09 липня 2023 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 2820 гривень на місяць, шпк солдат.

25.07.2023 року адвокатом ОСОБА_2 поштовим зв`язком було направлено рапорт ОСОБА_1 від 24.07.2023 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю. Звернення адвоката разом з рапортом було направлено не до Військової частини НОМЕР_1 , а до Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (м. Дніпро) з проханням перенаправлення рапорту з доданими до нього копіями документів до військової частини.

01.08.2023 копія рапорту разом з копіями документів були отримані Військовою частиною НОМЕР_1 .

Згідно відповіді Військової частини НОМЕР_1 від 04.08.2023 №2834 позивачу було відмовлено у його звільненні з військової служби, оскільки приписами підпункту г пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу не передбачено такої підстави для звільнення військовослужбовців як наявність ІІІ групи інвалідності у дружини під час дії воєнного стану.

Вважаючи протиправною відмову у звільненні з військової служби, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно з пунктом 20 частини 1 статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України від 12.05.2015 № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває і до сьогодні.

Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, оголошено проведення загальної мобілізації.

Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (далі - Закон №3543-XII) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Частиною 2 статті 4 Закону №3543-XII встановлено, що загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Відповідно до частин 5 та 6 статті 4 Закону №3543-XII вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Рішення про проведення відкритої мобілізації має бути негайно оголошене через засоби масової інформації.

Пунктом 12 частини 1 статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) встановлено, що Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-XII.

Зокрема, відповідно до абз.5 підпункту г пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

З наведеного вбачається, що в силу приписів абз.5 підпункту г пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ під час воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються за сімейними обставинами (якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу) за таких двох підстав:

1) в разі наявності дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю, незалежно від групи інвалідності. При цьому вказана норма не ставить звільнення з військової служби у залежність від наявності певної групи інвалідності у дружини (чоловіка), а передбачає таку можливість в силу того, що один із подружжя є інвалідом, без конкретизації якої саме групи є інвалідність;

2) та/або в разі наявності у військовослужбовця одного із батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Як встановлено судом першої інстанції і визнається сторонами, позивач є чоловіком ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 22.07.2023 серії НОМЕР_3 .

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААБ № 111636 від 14.01.2019 дружині позивача - ОСОБА_3 з 10.01.2019 встановлено ІІІ групу інвалідності безстроково (причина захворювання: загальне захворювання).

Вказана довідка додавалася позивачем до рапорту від 24.07.2023.

Зазначені обставини не заперечуються відповідачем.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про помилковість відмови Військової частини НОМЕР_1 в задоволенні рапорту позивача із підстав того, що дружина позивача не є особою з інвалідністю I чи II групи, і наголошує, що приписами абз. 5 пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ передбачено окрему підставу для звільнення за сімейними обставинами - в разі наявності дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю, тобто незалежно від групи інвалідності.

Крім того, з матеріалів справи встановлено, що рапорт підписаний позивачем, додатки до нього завірені адвокатом Буженко Ю.С.

Даний рапорт надсилався адвокатом Буженко Ю.С. поштовим зв`язком.

Враховуючи наведене, а також те, що порушення процедури подання рапорту не було підставою відмови у звільненні позивача з військової служби, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що ефективним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача, з урахуванням висновків суду, повторно розглянути рапорт військовослужбовця ОСОБА_1 від 24.07.2023.

Решта доводів апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2023 року у справі № 380/18953/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар