Справа № 520/2734/24
Суддя: Лук'яненко М.О.
Дата ухвалення: 2024-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

15 квітня 2024 року № 520/2734/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лук`яненко М.О., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області (майдан Героїв Небесної Сотні, буд. 36, корпус 2, м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61001), Державної судової адміністрація України (вул.Липська, буд. 18/5, м. Київ, 01601), третя особа: Головне Управління Державної казначейської служби України у Харківській області (вул. Бакуліна, 18, м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61166), про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області, Державної судової адміністрація України, третя особа: Головне Управління Державної казначейської служби України у Харківській області, в якому просить суд, з урахуванням зменшення розміру позовних вимог:

1. визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківської області з приводу нарахування та виплати судді Фрунзенського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за періоди з 01 листопада 2023 року до 31 грудня 2023 року виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн;

2. зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Харківській області нарахувати судді Фрунзенського районного суду міста Харкова ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01 листопада 2023 року до 31 грудня 2023 року, обрахованих із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи - 2 684,00грн, з урахуванням раніше проведених платежів та з утриманням належних податків (зборів, внесків);

3. стягнути з Державної судової адміністрації України на користь судді Фрунзенського районного суду міста Харкова ОСОБА_1 недонараховану та невиплачену суддівську винагороду за період з 01 листопада 2023 року до 31 грудня 2023 року, з урахуванням обчислення її розміру виходячи у 2023 році з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2648,00 грн, у сумі 70 648, 27 грн, з утриманням під час виплати передбачених законом податків (зборів, внесків, платежів) шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апарату судів".

Ухвалою суду від 05.02.2024 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачці строк для усунення недоліків.

13.02.2024 позивачкою на виконання вищевказаної ухвали суду подано до суду заяву про усунення недоліків позову та зменшення розміру позовних вимог.

Ухвалою суду від 16.02.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

В обґрунтування позову позивачкою зазначено, що дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області щодо нарахування та виплати їй суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01 листопада 2023 року до 31 грудня 2023 року, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн. є протиправними та такими, що призвели до зменшення суддівської винагороди, у зв`яку з чим позивач звернулась до суду і просить позов задовольнити у повному обсязі.

Представником відповідача, Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, через канцелярію суду подано відзив на позов, в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. При цьому вказує, що при виплаті суддівської винагороди позивачці не було допущено порушень, а виплата такої винагороди здійснена у межах бюджетних асигнувань.

Представником відповідача, Державної судової адміністрації України, через канцелярію суду подано відзив на позов, в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, наведених у відзиві. Крім того, представник відповідача зазначив, що позивачкою пропущений строк звернення до суду, визначений ст. 233 КЗпП.

Представником Державної казначейської служби України будь-яких заяв до суду не подано.

Суд зазначає, що відповідно до положень ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до ч.5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до довідки Харківського окружного адміністративного суду від 25.03.2024 за №03-14/13622/24 22 березня 2024 року в результаті нанесення ракетних ударів по критичній інфраструктурі м. Харкова та області, відключено електропостачання у приміщенні суду та повністю припинився доступ до мережі Інтернет.

Суд ухвалює рішення по справі за наявності безпечних умов для життя та здоров`я учасників процесу, суддів та працівників суду та за наявності технічної можливлсті.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, проаналізувавши доводи позову та заперечень проти нього, суд встановив наступне.

Указом Президента України від 24 квітня 2012 №286/2012 "Про призначення суддів" ОСОБА_1 призначено строком на п`ять років на посаду судді Фрунзенського районного суду міста Харкова.

Наказом в.о. голови Фрунзенського районного суду м.Харкова від 16 травня 2012 року №02/03-27 ОСОБА_1 зараховано до штату даного суду.

Указом Президента України від 22 квітня 2019 року №156/2019 "Про призначення суддів" ОСОБА_1 обрана безстроково на посаду судді Фрунзенського районного суду Харківської області, де працює по теперішній час.

У позовній заяві позивачкою вказано, що з 01 листопада 2023 року до 31 грудня 2023 включно відповідач здійснив нарахування та виплату їй щомісячної суддівської винагороди, для визначення розміру якої застосовував базовий розмір посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн.

Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, а свої права порушеними, позивачка звернулась до суду з відповідним позовом.

Стосовно доводів представника відповідача, Державної судової адміністрації України, викладених у відзиві на позов, щодо пропущення позивачем строку звернення до суду, суд зазначає наступне.

Зі змісту уточненої позовної заяви вбачається, що предметом спірних правовідносин у даній справі є нарахування та виплата позивачу суддівської винагороди у період з 01 листопада 2023 року до 31 грудня 2023.

Враховуючи, зміст уточнених позовних вимог та дату подачі позову до суду - 31.01.2024, тримісячний строк звернення до суду позивачкою не пропущений.

Крім того суд зазначає, що питання щодо строків звернення до суду вже вирішено судом ухвалою про відкриття спрощеного провадження у справі від 16.02.2024.

Надаючи оцінку заявленим позовним вимогам та запереченням проти них, суд зазначає наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ст. 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Як передбачено приписами ст. 4 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII (далі Закон №1402-VIII), судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Положеннями ч. 1 ст. 135 Закону №1402-VIII передбачено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 2 ст. 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до ч. 3 ст. 135 Закону №1402-VIII (що за рішенням Конституційного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 4-р/2020 діє в редакції Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України") базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Положеннями ч. 4 ст. 135 Закону №1402-VIII визначено, що до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Відповідно до ч. 5 ст. 135 Закону №1402-VIII суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Приписами ст. 136 Закону №1402-VIII визначено, що суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу.

Частиною 9 ст. 135 Закону №1402-VIII передбачено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Приписами ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" від 03.11.2022 №2710-ІХ встановлено з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2589 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років - 2272 гривні; дітей віком від 6 до 18 років - 2833 гривні; працездатних осіб - 2684 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, - 1600 гривень; осіб, які втратили працездатність, - 2093 гривні.

З аналізу вищевикладених норм вбачається, що виплата суддівської винагороди регулюється приписами ст.130 Конституції України та ст.135 Закону № 1402-VIII й норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що з 30.09.2016 року набрали чинності зміни, внесені до Конституції України згідно із Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02 червня 2016 року №1401-VIII (далі - Закон №1401-VIII).

Нормами вказаного закону, зокрема, статтю 130 Конституції України викладено в новій редакції, текст якої зазначено вище. Відтак, Конституція України у редакції Закону №1401-VIII вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що "розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій".

Верховний Суд у постанові від 12.07.2023 року у справі №140/5481/22 вказав, що наявність в Конституції України зазначеної норми дає підстави для висновку, що для цієї групи правовідносин у сфері організації судової влади (йдеться про суддівську винагороду) закон про судоустрій є спеціальним законом, відповідно він має пріоритет над іншими нормативно-правовими актами не лише змістовний, але й певною мірою ієрархічний. Щодо останнього, то мається на увазі те, що оскільки Конституція України, відповідно до її статті 8, має найвищу юридичну силу, наявність в її тексті прямої вказівки на спосіб визначення суддівської винагороди слугує безапеляційним способом подолання будь-яких протиріч у правовому регулюванні розглядуваних правовідносин на користь спеціального закону (про судоустрій). Враховуючи обставини того, що норми Конституції України є нормами прямої дії, то при вирішенні спору суд може застосовувати їх безпосередньо, особливо тоді, коли закон чи інший нормативно-правовий акт їм суперечить.

Відтак, враховуючи положення ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону №1402-VIII, слід дійти висновку про те, що розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Суд наголошує, що визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян врегульовано Законом України "Про прожитковий мінімум" від 15.07.1999 року №966-XIV (далі - Закон №966-XIV), відповідно до приписів ст. 1 якого прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. До працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого законом пенсійного віку.

При цьому, зі змісту положень Закону №966-XIV вбачається, що останнім закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, стосовно яких визначається прожитковий мінімум.

В той же час, судді до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо, не віднесені.

Водночас, ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" від від 03.11.2022 №2710-IX разом із встановленням станом на 01 січня 2023 року прожиткових мінімумів, у тому числі, для працездатних осіб в розмірі 2684 грн, введений такий вид прожиткового мінімуму, як "прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді", розмір якого становить 2102 грн.

З огляду на вищевикладене, суд зазначає, що зміни до спеціального Закону №1402-VІІІ в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період, а також в Закон №966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму, не вносилися.

Відтак, відсутні законні підстави для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди.

Отже, для спірних правовідносин спеціальними є норми ст.135 Закону №1402-VІІІ, які у часі прийняті раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік".

В той же час, Закон України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" фактично змінив складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону.

Отже, Законом України "Про судоустрій і статус суддів" та Законом України "Про прожитковий мінімум" не передбачено існування будь-якого альтернативного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а як наслідок і обов`язку застосування такої величини.

В даному випадку, зменшений розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб для обрахунку розміру суддівської винагороди наявний виключно в Законі України "Про Державний бюджет України на 2023 рік".

Відтак, оскільки спеціальним Законом №1402-VІІІ закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, та вказана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, то відповідач неправильно визначився із розрахунковою величиною посадового окладу, застосувавши в розрахунку іншу величину, відмінну від тієї, що визначена спеціальним законом.

Аналогічна правова позиція щодо застосування статті 7 Закону №1082-IX та статті 135 Закону №1402-VIII у подібних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі №400/2031/21, від 30 листопада 2021 року у справі №360/503/21, від 22 червня 2023 року у справі №400/4904/21 та від 12 липня 2023 року у справі №140/5481/22.

Отже, суд приходить до висновку про те, що заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2023 року (2684,00 грн), на іншу розрахункову величину, яка Законом №1402-VIII не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн), на підставі абзацу 5 статті 7 Закону №1082-IX є неправомірним.

Розмір суддівської винагороди встановлено статтею 135 Закону №1402-VIII, а отже позивачка має право на те, щоб їй виплатили недоотримані кошти (заборгованість).

Також, суд зазначає, що відповідно до положень чч 3, 4 ст. 148 Закону №1402-VIII, Державна судова адміністрація України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів; функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України.

Приписами ст. 149 Закону №1402-VIII визначено, що суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Відповідно до висновків Верховного Суду, сформованих у справах №400/2031/21 та №360/503/21 щодо направлення їх на новий розгляд через те, що у цих справах позови пред`явлені до розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (територіального органу ДСА), що здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які Державна судова адміністрація України затвердила у його кошторисі суд зазначає наступне.

З огляду на встановлені під час розгляду справи обставини, слід дійти висновку про те, що положення статей 148, 149 Закону №1402-VIII у зіставленні з положеннями ч.ч. 1, 2, 5 ст. 22, ч. 1 ст. 23 Бюджетного кодексу України, виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України. В той же час, Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, здійснює свої повноваження у межах асигнувань, які Державна судова адміністрація України затвердила у його кошторисі (на 2023 рік).

Однак, суд, враховуючи встановлені під час розгляду справи обставини, зазначає, що під час розгляду справи не надано до суду доказів здійснення Державною судовою адміністрацією України забезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 за спірний у даній справі період, виходячи із встановленого на 01 січня відповідного року прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що призвело до вчинення протиправних дій відповідачем Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Харківській області відносно позивачки та, як наслідок, порушення прав останньої.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що бездіяльність Державної судової адміністрації України, яка полягає у незабезпеченні Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 за період з 01 листопада 2023 року по 31 грудня 2023 року, виходячи із встановленого на 01 січня 2023 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684 грн. є протиправною.

При цьому, належним способом відновлення порушених прав позивача у даному випадку є зобов`язання Державної судової адміністрації України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Харківській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 за період з 01 листопада 2023 року до 31 грудня 2023 року, виходячи із встановленого на 01 січня 2023 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684,00 грн.

Також, суд зазначає, що встановлені під час розгляду справи обставини дають підстави для висновку про протиправність дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області, які полягають у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01 листопада 2023 року до 31 грудня 2023 року, виходячи із встановленого на 01 січня 2023 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684,00 грн.

В той же час, належним способом відновлення порушених прав позивачки є саме: зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду та допомогу на оздоровлення за періоди з 01 листопада 2023 року до 31 грудня 2023 року, виходячи із встановленого на 01 січня 2023 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684,00 грн., з урахуванням раніше проведених платежів та з утриманням належних податків (зборів, внесків).

При розгляді даної справи судом враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 15 серпня 2023 року у справі №120/19262/21-а.

Щодо вимоги стягнути з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 заборгованість з суддівської винагороди з 01 листопада 2023 року до 31 грудня 2023 року, з урахуванням обчислення її розміру виходячи у 2023 році з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2648,00 грн, у сумі 70 648, 27 грн, з утриманням під час виплати передбачених законом податків (зборів, внесків, платежів) шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВК 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апарату судів", суд зазначає наступне.

На думку суду, стягнення певної суми з відповідача як спосіб захисту порушеного права позивача можливий у тому випадку, коли певні суми нараховувались позивачу, утім, з тих чи інших підстав не були виплачені, при цьому у межах спірних правовідносин відповідач не здійснював нарахування таких сум, що має реалізуватись на виконання цього рішення суду, а відтак, вимога про заборгованість з суддівської винагороди з 01 листопада 2023 року до 31 грудня 2023 року, з урахуванням обчислення її розміру виходячи у 2023 році з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2648,00 грн, у сумі 70 648, 27 грн, з утриманням під час виплати передбачених законом податків задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат не здійснюється у відповідності до положень ст. 139 КАС України, оскільки позивач є звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст. 14, 22, 194, 243, 246, 249, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області (майдан Героїв Небесної Сотні, буд. 36, корпус 2, м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61001), Державної судової адміністрація України (вул.Липська, буд. 18/5, м. Київ, 01601), третя особа: Головне Управління Державної казначейської служби України у Харківській області (вул. Бакуліна, 18, м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61166), про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України, яка полягає у незабезпеченні Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 за період з 01 листопада 2023 року до 31 грудня 2023 року, виходячи із встановленого на 01 січня 2023 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684,00 грн.

Зобов`язати Державну судову адміністрацію України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Харківській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 за періоди з 01 листопада 2023 року до 31 грудня 2023 року, виходячи із встановленого на 01 січня 2023 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2684,00 грн.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, які полягають у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди з 01 листопада 2023 року до 31 грудня 2023 року виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 грн.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01 листопада 2023 року до 31 грудня 2023 року, обрахованих із використанням прожиткового мінімуму для працездатної особи - 2 684, з урахуванням раніше проведених платежів та з утриманням належних податків (зборів, внесків).

У задоволенні в іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя М.О.Лук`яненко