Справа № 469/1429/23
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 р. м.ОдесаСправа № 469/1429/23

Головуючий І інстанції: Гапоненко Н.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді - Осіпова Ю.В., суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О., розглянувши в порядку письмового провадження у м.Одесі заяву позивача ОСОБА_1 про роз`яснення ухвали П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2023 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 11.12.2023р.) про повернення без розгляду його апеляційної скарги на ухвалу судді Березанського районного суду Миколаївської області від 31.10.2023р. про повернення скарги у справі за скаргою (позовом) ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції про визнання протиправними дій, рішення та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,-

В С Т А Н О В И В:

02.10.2023р. військовослужбовець ОСОБА_1 , діючи в порядку ст.288 КУпАП, т.б. без сплати судового збору та дотримання вимог ст.160 КАС України, по «електронній пошті» звернувся до Березанського районного суду Миколаївської області із «скаргою», в якій просив суд визнати неправомірними дії працівників патрульної поліції ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ; скасувати, як протиправні, винесену останніми постанову серії БАД №002820 від 30.08.2023р. про притягнення його до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП та рішення заступника начальника Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту ПП майора О.Човпан від 31.09.2023р.; зобов`язати Департамент ПП повернути йому вже сплачені ним кошти (штраф) в сумі 3502 грн.

Ухвалою судді Березанського районного суду Миколаївської області від 31.10.2023р. вказану вище скаргу ОСОБА_1 - повернуто позивачу, як непідписану ЕЦП. Одночасно скаржнику було роз`яснено, що повернення зави (скарги) не позбавляє його права на повторне звернення до адміністративного суду в порядку та з дотриманням вимог підсудності, встановлених КАС України.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду 1-ї інстанції, ОСОБА_1 , сплативши судовий збір, за допомогою електронної пошти (з графічним зображенням свого підпису), 15.11.2023р. подав апеляційну скаргу, в якій просив відкрити апеляційне провадження, розглянути його апеляційну скаргу по суті та винести рішення навіть попри його загибель, скасувавши вказану ухвалу Березанського районного суду Миколаївської області від 31.10.2023р. та направивши справу до суду 1-ї інстанції для подальшого розгляду по суті.

15.11.2023р. працівниками Відділу діловодства (канцелярії) П`ятого апеляційного адміністративного суду складено акт №463 про відсутність на апеляційній скарзі позивача (скаржника) кваліфікованого електронного підпису.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2023р. дану апеляційну скаргу ОСОБА_1 - повернуто апелянту без розгляду на підставі п.1 ч.4 ст.298 КАС України, як таку, що «не підписана ЕЦП» у встановлений процесуальним законом спосіб.

Повертаючи апеляційну скаргу скаржнику, суд апеляційної інстанції наголосив, що ОСОБА_1 було сформовано та надіслано дану апеляційну скаргу на електронну поштову адресу суду 2-ї інстанції без накладення кваліфікованого електронного підпису, що, у свою чергу, свідчить про використання способу звернення до суду з апеляційною скаргою, який не передбачений чинним процесуальним законодавством. Відсутність на поданій апеляційній скарзі кваліфікованого електронного підпису, який прирівнюється до власноручного підпису, фактично перешкоджає можливості належним чином ідентифікувати особу, що її подала.

При цьому, у вказаній ухвалі П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2023р., судова колегія, окрім іншого, також наголосила й на тому, що аналогічної правової позиції з цього спірного питання дотримується і Велика Палата Верховного Суду, зокрема, в своїй ухвалі від 12.09.2023р. у справі №990/101/23.

Далі, як вбачається з матеріалів справи та відомостей з ЄДРСР, скаржник ОСОБА_1 , не погодившись з вищезазначеною ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2023р., оскаржив її в касаційному порядку до Верховного Суду, який, в свою чергу, своєю ухвалою від 30.01.2024р. визнав цю касаційну скаргу необґрунтованою та відмовив у відкритті касаційного провадження.

В подальшому, т.б. 27.03.2024р., ОСОБА_1 , з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд», звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду із письмовою заявою (вх.№13689) про роз`яснення ухвали П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2023р. у справі №469/1429/23 про повернення апеляційної скарги без розгляду, долучивши до неї відео-запис свого усного звернення, в якому, звернув увагу апеляційного суду на своє перебування безпосередньо «в районі бойових дій» та відсутність у нього технічних можливостей для подання скарг через підсистему «Електронний суд» з накладенням ЕЦП, та відповідно, просив роз`яснити підстави відмови у розгляді по суті його апеляційної скарги.

28.03.2024р. суддею-доповідачем, у зв`язку з надходженням вказаної вище заяви ОСОБА_1 від 27.03.2024р., відповідно до вимог п.15.10 Перехідних положень КАС України (розділ VІІ) та з метою об`єктивного і неупередженого її розгляду, було витребувано з Березанського районного суду Миколаївської області матеріали справи №469/1429/23.

08.04.2024р. матеріали даної справи №469/1429/23 надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду та 09.04.2024р. були передані «судді-доповідачу», який, в свою чергу, діючи відповідно до визначеного ч.2 ст.31 і ч.1 ст.35 КАС України «принципу незмінності складу суду» та в межах встановленого п.15.10 Перехідних положень КАС України (розділ VІІ) 10-денного строку, з урахуванням знаходження членів колегії - судді Коваля М.П. в період з 01.04.2024р. по 10.04.2024р. - на «лікарняному» та судді ОСОБА_4 в період з 05.04.2024р. по 06.04.2024р. у «службовому відрядженні», спланував письмовий розгляд заяви ОСОБА_1 на 15.04.2024р.

Так, як передбаченого нормами ч.1 ст.254 КАС України, за заявою учасника справи, державного виконавця, суд роз`яснює ухвалене ним судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення, шляхом постановлення ухвали.

Однак, при цьому, слід звернути увагу на той факт, що згідно із ч.2 ст.254 КАС України, подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається виключно лише тільки якщо це рішення суду ще не виконано або не закінчився строк, протягом якого дане судове рішення може бути подане для примусового виконання.

Так, за «загальним» правилом, передбаченим ч.3 ст.254 КАС України, суд розглядає заяву про роз`яснення судового рішення у порядку, в якому було ухвалено відповідне судове рішення, протягом 10 днів з дня її надходження.

Разом з тим, як визначено п.15.10 Перехідних положень КАС України (розділ VІІ), якщо на момент надходження заяви про роз`яснення судового рішення справа у відповідному суді відсутня, суд витребує справу з суду нижчої інстанції протягом 5-ти днів з дня надходження відповідної заяви, а суд нижчої інстанції, в свою чергу, направляє справу до суду, який її витребував, не пізніше наступного дня з дня надходження відповідної вимоги суду. У такому випадку подана заява про роз`яснення рішення розглядається протягом 10-ти днів з дня надходження справи до суду, який має її розглядати.

З огляду на те, що нормами ст.254 КАС України фактично не встановлено чіткої форми та порядку подання заяви про роз`яснення судового рішення, а також враховуючи обставини, в яких знаходиться заявник, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути цю письмову заяву ОСОБА_1 з врахуванням його усного «відео-звернення», в порядку письмового провадження, т.б. у відповідності до вимог ст.311 КАС України.

Перевіривши зміст постановленої судом апеляційної інстанції ухвали від 11.12.2023р., доводи заяви «скаржника» про її роз`яснення та, відповідно, інші поставлені заявником на розгляд суду 2-ї інстанції питання, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до норм ст.14 КАС України, судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Аналогічні положення також містяться і у ст.370 КАС України, у відповідності до якої, судове рішення, що набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб та підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, що встановлені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Тобто, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією із основних засад судочинства, визначених ст.129-1 Конституції України та ст.ст.14,370 КАС України.

Окрім іншого, також слід зазначити й про те, що будь-яке судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

«Законним» є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. «Обґрунтованим» є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, норми ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України встановлюють, що судове рішення ще має відповідати і «завданню адміністративного судочинства», а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, у постанові від 21.03.2019р. у справі №807/1689/14 Верховний Суд вказав, що зміст ухвалених судових рішень повинен відповідати КАС України. Рішення судів усіх інстанцій, незалежно від виду провадження, має бути гранично повним, зрозумілим, чітким, обов`язково містити вступну, описову, мотивувальну і резолютивну частини з додержанням зазначеної послідовності.

«Зрозумілість» судового рішення полягає в логічному, чіткому, переконливому викладенні змісту рішення. «Чіткість» викладення передбачає, зокрема, що: терміни, вжиті у судовому рішенні, відповідають тому змісту, який вони мають за законодавством України; такі терміни чітко співвідносяться з поняттями, які вони позначають; текст правової норми, яка застосована судом, відтворюється без перефразовування і при цьому зрозуміло, де наводиться відповідна правова норма, а де суд дає своє тлумачення її змісту. Судове рішення не повинно містити жодних положень, які б суперечили чи виключали одне одного, ускладнювали чи унеможливлювали його виконання.

У тільки разі, коли судове рішення не відповідає викладеним вище критеріям, останнє підлягає роз`ясненню судом, який ухвалив вказане судове рішення за заявою учасника справи.

Як загально відомо та вже зазначалося вище, критерії прийняття до розгляду та, зокрема, особливості розгляду судами заяв про роз`яснення судових рішень безпосередньо встановлені ст.254 КАС України, згідно з якою, подання такої заяви допускається лише тільки якщо воно ще не виконано або ж не закінчився строк, протягом якого судове рішення може бути подане для примусового виконання.

Зокрема, Верховним Судом у постанові від 13.09.2019р. у справі №816/1512/15 вказано, що роз`яснення судового рішення - є за своєю суттю одним із способів усунення його недоліків, але без виправлення і постановлення додаткового рішення цим же судом. Зокрема, це стосується недотримання вимоги ясності, визначеності судового рішення, яка означає, що рішення не може містити положень, що викликають суперечки під час виконання рішення. Підставою для подання заяви про роз`яснення рішення, є його незрозумілість.

Таким чином, у заяві про роз`яснення рішення повинно обов`язково зазначатися, що саме у рішенні є «незрозумілим», в чому саме полягає «неясність» рішення, які припускаються варіанти тлумачення цього рішення, і як це впливає на його подальше виконання.

У іншій свої постанові від 30.04.2020р. у справі №22а-11177/08 Верховний Суд також зазначив про те, що фактично «роз`ясненням рішення» - є зміна форми його викладення таким чином, щоб ті частини судового акта, які викликають труднощі для розуміння, були висвітлені ясніше та зрозуміліше. При цьому, суд, роз`яснюючи рішення, не вправі вносити будь-які зміни в постановлене рішення.

Системне тлумачення вказаних положень процесуального закону дозволяє дійти висновку, що рішення суду може бути роз`яснено виключно лише у разі, якщо без такого роз`яснення його важко виконати, або існує значна ймовірність неправильного його виконання внаслідок неясності «резолютивної» частини рішення. Тобто, «роз`яснення судового рішення» - це засіб виправлення недоліків судового акта, який підлягає виконанню, т.б. такого, яким суд розв`язав спір по суті, якщо це рішення впливає на права, обов`язки та інтереси учасників спірних правовідносин, що беззаперечно слідує зі змісту ст.254 КАС України (т.б. рішення підлягає примусовому виконанню), та який полягає в усуненні відповідної неясності та викладенні такого рішення у більш ясній і зрозумілій формі.

В свою чергу, «зрозумілість» судового рішення полягає в тому, що його «резолютивна» частина не припускає кілька варіантів тлумачення. «Ясність» цього рішення полягає у логічному, чіткому, переконливому і зрозумілому викладенні змісту рішення. Недотримання цих вимог може ускладнити або ж взагалі унеможливити виконання рішення суду. Вимога «логічності», зокрема, передбачає, що текст рішення має відображати «причинно-наслідкові зв`язки» у межах речення чи всього документу. Зокрема, «мотивувальна» частина рішення має відповідати його «резолютивній» частині.

Слід зауважити, що аналогічні висновки з цих питань були неодноразово висловлені як Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 13.07.2016р. у справі №21-6440іп15 та від 12.07.2017р. у справі №802/1028/13-а, так і в численних постановах Верховного Суду від 26.01.2018р. у справі №138/815/17, від 16.07.2020р. у справі №619/3407/16-а, від 30.12.2020р. у справі №766/9580/17, від 26.05.2022р. у справі №620/1269/20.

Дана правова позиція також викладена і в «свіжій» ухвалі Верховного Суду 02.04.2024р., яка, до речі, була винесена у межах даної справи №469/1429/23 за результатами розгляду аналогічної заяви «скаржника» ОСОБА_1 про роз`яснення ухвали ВС від 30.01.2024р.

Підсумовуючи зазначене та враховуючи імперативні положення ст.254 КАС України, колегія суддів наголошує на наявності обов`язкових критеріїв визначення судом можливості прийняття до розгляду заяви про роз`яснення відповідного судового рішення:

- заява про роз`яснення судового рішення має бути подана особою, щодо якої воно ухвалене, або особою, якою буде здійснюватися його примусове виконання;

- судове рішення повинно бути винесене по суті спору та має підлягати виконанню, але на момент подання цієї заяви має бути ще не виконане;

- заявником має бути належним чином доведено, що зміст «резолютивної» частини судового рішення є «нечітким» або «незрозумілим».

Вказані висновки цілком узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 20.12.2023р. у справі №400/2839/22.

Уважно дослідивши матеріали справи та проаналізувавши зміст ухвали П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2023р. (яка, в свою чергу, ухвалою ВС від 30.01.2024р. була визнана законною і обгрунтованою), у взаємозв`язку з мотивами поданої «скаржником» заяви про її роз`яснення, колегія суддів доходить висновку про те, що усі усні доводи і мотиви ОСОБА_1 насправді жодним чином не стосуються питання «незрозумілості» або ж «нечіткості» цієї ухвали суду 2-ї інстанції, якою, до речі, було вирішено лише тільки «процесуальне» питання, пов`язане виключно з процедурою розгляду даної адміністративної справи, і ці доводи заявника фактично стосуються насамперед його особистої незгоди з результатами вирішення цього «процесуального» питання щодо відсутності правових підстав для прийняття до розгляду по суті поданої ним апеляційної скарги.

Крім того, як вже зазначалося вище, суть поданої заяви (та усного відео-звернення) не зводиться до «незрозумілості» змісту даного судового рішення, а фактично лише зводиться до необхідності суду чітко вказати які ж саме дії необхідно здійснити позивачу, який безпосередньо знаходиться в «зоні бойових дій», для відкриття провадження у справі за цією апеляційною скаргою, що, в свою чергу, не може визначатись як роз`яснення судового рішення у розумінні вимог ст.254 КАС України.

Разом з тим, колегія суддів одночасно звертає увагу на те, що в спірній ухвалі від 11.12.2023р. у повному обсязі, з посиланням на відповідні норми КАС України (ст.ст.44,298 цього Кодексу) та релевантну судову практику Верховного Суду, чітко і ясно обґрунтовано підстави для повернення без розгляду апеляційної скарги скаржника на ухвалу Березанського районного суду Миколаївської області від 31.10.2023р., а саме: формування та надіслання цієї скарги на електронну поштову адресу суду апеляційної інстанції без накладення кваліфікованого електронного підпису.

При цьому, також ще варто звернути увагу «скаржника» й той факт, що зазначені вище вимоги суду 2-ї інстанції чітко визначені та закріплені у процесуальному законодавстві України - КАС України, видавником якого є Верховна Рада України, та жодним чином не може «по-іншому» чи «самостійно» регламентуватися (трактуватися) Судом або колегією суддів на «власний розсуд».

У цьому контексті, суд апеляційної інстанції ще вважає за необхідне зазначити й про те, що в Україні визнається і діє принцип «верховенства права»; Конституція України має найвищу юридичну силу; зокрема, закони приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що й визначені Конституцією та законами України (ст.8, ч.2 ст.19 Основного Закону України).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово робив висновок, що «принцип правової визначеності» є одним з фундаментальних аспектів верховенства права (рішення у справах Брумареску проти Румунії (заява №28342/95), Стіл та інші проти Сполученого Королівства та ін.). Так, у рішенні від 10.12.2009р. у справі «Михайлюк та Петров проти України» (заява №11932/02) зазначено про те, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права.

Поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним та передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на права осіб (рішення у справах Олександр Волков проти України (заява №21722/11), C.G. та інші проти Болгарії (заява №1365/07).

Згідно з п.46 Доповіді Венеційської Комісії Верховенство права (Страсбург, 04.04.2011р. Доповідь №512/2009, CDL-AD (2011)003rev), схваленої на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011р.), «юридична визначеність» вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними.

В пп.2.3 п.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.06.2020р. №7-р/2020 теж вказано про те, що вимогою «верховенства права» є дотримання «принципу юридичної визначеності», що обумовлює однакове застосування норми права, недопущення можливостей для її довільного трактування.

«Юридична визначеність норми права» є ключовою умовою забезпечення кожному ефективного судового захисту незалежним судом.

Конституційний Суд України у рішенні від 20.06.2019р. №6-р/2019 акцентував і на тому, що юридичну визначеність варто розуміти через такі складові, як: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; законодавець повинен прагнути до чіткості та зрозумілості у викладенні норм права. Кожна особа відповідно до конкретних обставин має орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується у певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних правових наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність норм права (абз.5,6 пп.4.1 п.4 мотивувальної частини).

Отже, враховуючи вищевикладені обставини, судова колегія вважає твердження заявника в частині довільного трактування судом апеляційної інстанції в своїй ухвалі від 11.12.2023р. норм процесуального права помилковими, необґрунтованими та не заснованими на законі.

Більш того, ще раз слід підкреслити й той факт, що Верховний Суд в своїй ухвалі від 30.01.2024р. - про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції своєю ухвалою від 11.12.2023р. повертаючи апеляційну скаргу правильно застосував положення ст.298 КАС України, і це правильне її застосовування є очевидним і не викликало жодних сумнівів щодо застосування чи тлумачення вказаної норми права.

До того ж, не зайвим буде ще раз нагадати й про те, повернення апеляційної скарги жодним чином не позбавляє позивача права на повторне її подання в порядку, встановленому процесуальним законом. При цьому, повернення апеляційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до суду апеляційної інстанції з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду, зокрема, що гарантоване ч.2 ст.129 Конституції України, а також забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі апеляційного оскарження судового рішення учасником справи.

У той же час, варто звернути увагу і на те, що будь-яких вимог щодо обов`язкового подання апеляційної скарги з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, як помилково вважає ОСОБА_1 , в ухвалі від 11.12.2023р. судом апеляційної інстанції взагалі не було зазначено.

Більш того, колегія суддів враховує факт подання заяви про роз`яснення судового рішення у даній справі, саме шляхом направлення її через підсистему «Електронний суд», з прикріпленням відповідного відео-файлу. Реєстрація ж в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, не позбавляє при цьому права на подання документів до суду в паперовій формі в порядку, що визначений у КАС України (ч.8 ст.18 цього Кодексу).

Враховуючи викладене, колегія суддів, на підставі матеріалів справи та доводів заяви, дійшла висновку про відсутність підстав для роз`яснення ухвали апеляційного суду, що передбачені ст.254 КАС України, а тому вказане клопотання задоволенню не підлягає.

Що ж стосується усної заяви скаржника у своєму відео-зверненні про повернення Судом суми сплаченого ним судового збору, то судова колегія з цього приводу вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, як передбачено приписами ч.5 ст.7 Закону України «Про судовий збір», повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.

А згідно з п.2 ч.1 вказаної статті, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі повернення заяви або скарги.

Як встановлено судом апеляційної інстанції з матеріалів справи, апелянтом було надано до суду 2-ї інстанції належні докази сплати ним судового збору за подання даної апеляційної скарги у розмірі - 2684 грн. (квитанція про сплату від 14.11.2023р. №1355-2347-4997-9345).

Таким чином, враховуючи усне клопотання ОСОБА_1 , колегія суддів вважає за можливе одночасно повернути йому і фактично сплачений ним судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі - 2684 грн., відповідно до приписів ст.7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст.254,311,321,325,328,329 КАС України та ст.7 Закону України «Про судовий збір», суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про роз`яснення ухвали П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2023 року у справі №469/1429/23 - відмовити.

Повернути ОСОБА_1 (с.Микільське, Херсонського району, Херсонської області, 75033) сплачений ним згідно з квитанцією від 14.11.2023р. №1355-2347-4997-9345 судовий збір у розмірі - 2684 грн. (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні).

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з моменту її виготовлення в повному обсязі.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко