Справа № 440/8062/23
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2024-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 р.Справа № 440/8062/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Жигилія С.П. , Любчич Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Кругляк М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.11.2023, головуючий суддя І інстанції: Т.С. Канигіна, м. Полтава, у справі № 440/8062/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (далі відповідач-1, ГУ ПФУ в Хмельницькій області) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області №61 від 21.04.2023 щодо відмови позивачу у проведенні з 14.04.2023 перерахунку пенсії по інвалідності згідно довідки про заробітну плату від 23.12.2022 №03-13/687 відповідно до статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи";

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області провести позивачу перерахунок та виплату пенсії по інвалідності з 14.04.2023 на підставі довідки про заробітну плату від 23.12.2022 №03-13/687 відповідно до статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", із урахуванням раніше виплачених сум.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 26 червня 2023 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), а також залучено до участі у справі в якості співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі відповідач-2, ГУ ПФУ в Полтавській області).

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року у справі №440/8062/23 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість судового рішення, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року у справі №440/8062/23 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на, що судом першої інстанції протиправно не враховано правові позиції викладені Верховним Судом у постановах від 21.11.2016 у справі №214048во46, від 04.09.2015 у справі №690/23/15 та від 28.03.2018 у справі №333/2072/17, від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 24.10.2019 у справі №152/651/17, від 25.11.2019 у справі №464/4150/17, від 27.04.2020 у справі №212/5780/16-а, від 17.05.2021 у справі №398/494/17 та від 08.06.2022 у справі №805/3752/18. Позивачем зауважено, що довідка про його заробітку плату отриману в зоні відчуження в період з 17.05.1986 по 07.06.1986 є належним документом, який підтверджує факт роботи позивача в зоні відчуження у зв`язку з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС. Також позивач наполягав на тому, що відповідно до рішення Української СРСР від 18.09.1986 №173 пункт спеціальної обробки техніки (ПуСО) «Діброва» у жовтні 1986 року було віднесено до першої зони небезпеки, яка входить до зони відчуження. Крім того, позивач стверджує на необхідність застосування висновків рішення Конституційного Суду України від 25.10.2000 №12-рп/2000.

Відповідачі правом на подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році (категорія 1), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

14 квітня 2023 року позивач звернувся до пенсійного органу з заявою щодо проведення перерахунку пенсії відповідно згідно з довідкою про заробітну плату від 23.12.2022 №03-13/687 відповідно до статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 21.04.2023 №61 позивачу відмовлено в перерахунку пенсії, зазначивши що обчислити пенсію по інвалідності в розмірі відшкодування фактичних збитків з урахуванням зазначеної довідки немає підстав, оскільки ОСОБА_1 працював в період з 17.05.1986 по 07.06.1986 в с.Діброва, який належить до зони безумовного (обов`язкового) відселення, а відповідно до статті 54 Закону заробіток для обчислення пенсії враховується тільки за роботу в зоні відчуження.

Позивач, не погоджуючись із рішенням відповідача, звернувся до суду із цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою КМ РСР від 23.07.1991 №106, село Діброва Поліського району Київської області входить до зони безумовного (обов`язкового) відселення та не входить до зони відчуження. Отже, за відсутності належних, достовірних і достатніх доказів про перебування позивача у зоні відчуження у відповідача відсутні були правові підстави для перерахунку пенсії згідно з довідкою про заробітну плату від 23.12.2022 №03-13/687 відповідно до статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення врегульовані Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 №796-ХІІ (далі за текстом - Закон №796-ХІІ).

Закон № 796-XII спрямований на захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розв`язання пов`язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території; громадян, які постраждали внаслідок інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та розв`язання пов`язаних з цим проблем медичного і соціального характеру.

За положеннями статті 10 Закону № 796-XII закріплено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців*, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Приміткою до вказаної статті визначено, що тут і надалі до військовослужбовців належать: особи офіцерського складу, прапорщики, мічмани, військовослужбовці надстрокової служби, військовозобов`язані, призвані на військові збори, військовослужбовці-жінки, а також сержанти (старшини), солдати (матроси), які перебувають (перебували) на дійсній строковій службі у збройних силах, керівний і оперативний склад органів Комітету державної безпеки, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, а також інших військових формувань.

Статтею 14 Закону № 796-XII закріплено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема: особа з інвалідністю з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи (статті 10, 11 і частина третя статті 12), щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, хворі внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу, - категорія 1.

Відповідно до статті 49 Закону № 796-XII визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Згідно з вимогами статті 59 Закону № 796-ХІІ визначено, що пенсії військовослужбовцям призначаються з їх грошового забезпечення згідно з цим Законом та іншими законодавчими актами. Додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, призначається відповідно до статті 51 цього Закону.

Військовослужбовцям пенсії по інвалідності, а членам їх сімей пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї за їх бажанням можуть призначатися на умовах і в порядку, визначених законодавством для осіб, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, що їх вони дістали при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), або відповідно до статті 54 цього Закону.

При обчисленні пенсії по інвалідності відповідно до статті 54 цього Закону особам із числа військовослужбовців, у тому числі військовозобов`язаних, призваних на військові збори, які брали безпосередню участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт під час проходження військової служби (військових зборів), внаслідок чого стали особами з інвалідністю, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи за осіб з їх числа за бажанням особи, яка звернулася за пенсією, заробітна плата визначається виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з матеріалами справи позивачу призначена пенсія по інвалідності відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", розмір якої обчислюється із п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом на 1 січня відповідного року. Вказане підтверджується листом від 15.03.2023 №4319-3857/Т-02/8-1600/23 (а.с. 21 том 1).

Частиною першою статті 54 Закону № 796-XII встановлено, що пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством. Дружинам (чоловікам), які втратили годувальника із числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, віднесених до категорії 1, пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від причинного зв`язку смерті з Чорнобильською катастрофою.

Отже, за вимогами статті 54 Закону № 796-XII визначено, що пенсії по інвалідності можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках.

Тобто вирішальним у питанні призначення пенсії за статтею 54 Закону № 796-XII є можливість врахування заробітку отриманого за роботу «в зоні відчуження».

В той же час, Закон № 796-ХІІ не регламентує питання поділу території на відповідні зони, режим їх використання.

Зазначені правовідносини, зокрема, питання поділу території на відповідні зони, врегульовано Законом України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 27.02.1991 № 791а-ХІІ (далі - Закон № 791а-ХІІ), стаття 2 якого визначає категорії зон радіоактивного забруднення.

Частина друга цієї статті закріплює три зони радіоактивного забруднення, а саме:

1) зона відчуження - це територія, з якої проведено евакуацію населення в 1986 році;

2) зона безумовного (обов`язкового) відселення - це територія, що зазнала інтенсивного забруднення довгоживучими радіонуклідами, з щільністю забруднення грунту понад доаварійний рівень ізотопами цезію від 15,0 Кі/км-2 та вище, або стронцію від 3,0 Кі/км-2 та вище, або плутонію від 0,1 Кі/км-2 та вище, де розрахункова ефективна еквівалентна доза опромінення людини з урахуванням коефіцієнтів міграції радіонуклідів у рослини та інших факторів може перевищити 5,0 мЗв (0,5 бер) за рік понад дозу, яку вона одержувала у доаварійний період;

3) зона гарантованого добровільного відселення - це територія з щільністю забруднення грунту понад доаварійний рівень ізотопами цезію від 5,0 до 15,0 Кі/км-2, або стронцію від 0,15 до 3,0 Кі/км-2, або плутонію від 0,01 до 0,1 Кі/км-2, де розрахункова ефективна еквівалентна доза опромінення людини з урахуванням коефіцієнтів міграції радіонуклідів у рослини та інших факторів може перевищити 1,0 мЗв (0,1 бер) за рік понад дозу, яку вона одержувала у доаварійний період.

Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 2 Закону № 791а-ХІІ межі цих зон установлюються та переглядаються Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища, за погодженням з Національною академією наук, центральними органами виконавчої влади, сільського господарства та з питань продовольчої безпеки держави, безпеки використання ядерної енергії, управління зоною відчуження та зоною безумовного (обов`язкового) відселення, на основі експертних висновків. Перелік населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення, та дані щорічних дозиметричних паспортизацій із зазначенням очікуваних доз опромінення населення оприлюднюються Кабінетом Міністрів України один раз на три роки, починаючи з 2009 року, а також надаються на запит відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації".

З наданих позивачем до пенсійного фонду документів вбачається, що позивач у період з 17.05.1986 по 07.06.1986 перебував в селі Діброва Поліського району Київської області.

В той же час, перелік населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення, затверджено постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 № 106, відповідно до якої село Діброва Поліського району Київської області входить до зони безумовного (обов`язкового) відселення та не входить до зони відчуження.

Як встановлено за матеріалами даної справи, позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році (Категорія 1), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 (а.с. 9 том 1) та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

14 квітня 2023 року позивач звернувся до Лохвицького об`єднаного управління ПФУ в Полтавській області і з заявою щодо проведення перерахунку пенсії відповідно постанови КМУ від 09.12.2021 №1703 з врахування довідки про заробітну плату в розмірі відшкодованих збитків (а.с. 56-57), до якої було додано згідно з переліком: паспорт, довідка про заробітку плату (спецпенсії) (а.с. 58 том 1), інший документ (а.с.59-61, 62 том 1), посвідчення інваліда війни (а.с. 63 том 1) та посвідчення ліквідатора аварії на ЧАЕС (а.с. 64 том 1).

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 21.04.2023 №61 позивачу відмовлено в перерахунку пенсії, зазначивши, що обчислити пенсію по інвалідності в розмірі відшкодування фактичних збитків з урахуванням зазначеної довідки немає підстав, оскільки ОСОБА_1 працював в період з 17.05.1986 по 07.06.1986 в с. Діброва, який належить до зони безумовного (обов`язкового) відселення, а відповідно до статті 54 Закону заробіток для обчислення пенсії враховується тільки за роботу в зоні відчуження (а.с. 55 том 1).

Враховуючи те, що відповідно до статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" пенсії перераховуються виходячи із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження та з огляду на та те, що село Діброва Поліського району Київської області згідно з постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 № 106 не віднесено до зони відчуження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом першої інстанції не враховано посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році (категорія 1, серії НОМЕР_1 ) та правові позиції викладені Верховним Судом у постановах від 04.09.2015 у справі №690/23/15-а та від 28.03.2018 у справі №333/2072/17, від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 24.10.2019 у справі№152/651/17, від 25.11.2019 у справі №464/4150/17, від 27.04.2020 у справі №212/5780/16-а, від 17.05.2021 у справі №398/494/17 та від 08.06.2022 у справі №805/3752/18, колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Так, у приведених постановах Верховного Суду вирішувалось питання про призначення пенсій згідно із статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та доведення факту участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Також у всіх приведених справах мало місце отримання позивачами посвідчення Учасника ліквідації аварії на ЧАЕС 2 категорії.

Між тим, позивачу видано посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році серії НОМЕР_1 саме 1 категорії.

У відповідності до Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та іншим категоріям громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2018 року № 551, саме на підставі якого позивачем отримано його посвідчення категорії 1 серії НОМЕР_1 , посвідчення Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 19__ році (категорія 1) видається особам з інвалідністю з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, щодо яких установлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, хворим внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу, віднесеним до категорії 1.

Водночас посвідчення Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 19__ році (категорія 2) видаються, зокрема, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали в зоні відчуження з моменту аварії до 1 липня 1986 р. - незалежно від кількості робочих днів, з 1 липня 1986 р. по 31 грудня 1986 р. - не менше п`яти, а в 1987 році - не менше 14 календарних днів, віднесеним до категорії 2.

Тобто виходячи з положень приведеного вище Порядку, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали в зоні відчуження, видаються посвідчення категорії 2, при цьому посвідчення категорії 1 (зокрема, яке видане позивачу) видається за умови встановлення причинного зв`язку інвалідності з Чорнобильською катастрофою.

Отже, судова практика викладена Верховним Судом у постановах від 04.09.2015 у справі №690/23/15-а та від 28.03.2018 у справі №333/2072/17, від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 24.10.2019 у справі№152/651/17, від 25.11.2019 у справі №464/4150/17, від 27.04.2020 у справі №212/5780/16-а, від 17.05.2021 у справі №398/494/17 та від 08.06.2022 у справі №805/3752/18 не є релевантною до правовідносин, які склалися у даній справі.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що за даними довідки про заробітку плату останньому було нараховано заробітну плату в період з 17.05.1986 по 07.06.1986 за роботу в зоні відчуження, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки факт нарахування заробітної плати в певному обсязі не доводить виконання такої роботи в зоні відчуження, в той час як за переліком населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 № 106, села Діброва Поліського району Київської області не відноситься до зони відчуження. Між тим, позивачем до заяви про здійснення перерахунку пенсії не надано відповідачу доказів виконання робіт у інших населених пунктах, що віднесені постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 № 106 до зони відчуження.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача про належність пункту спеціальної обробки техніки (ПуСО) «Діброва» згідно з рішення Української СРСР від 18.09.1986 №173 до першої зони небезпеки, яка входить до зони відчуження, колегія суддів зазначає, що повноваження щодо віднесення населених пунктів до відповідної зони радіоактивного забруднення належать Кабінету Міністрів України, в той час як позивачем не надано доказів отримання в період з 17.05.1986 по 07.06.1986 заробітної плати за роботу в населених пунктах, які належать до зони відчуження.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на висновки, які викладені щодо поняття «зона відчуження» в рішенні Конституційного Суду України від 25.10.2000 №12-рп/2000, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у вказаному рішенні порушено питання про тлумачення поняття «зона відчуження» приведене в статті 2 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", яка на сьогоднішній день виключена із вказаного закону. Між тим, питання щодо поняття «зона відчуження» у вказаному рішення приведено, з огляду саме на час прийняття рішення про евакуацію, а не щодо віднесення будь-яких населених пунктів до вказаної зони.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За пунктом 1 частини першої статті 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно із статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається .

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.11.2023 по справі № 440/8062/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Я.М. Макаренко
Судді(підпис) (підпис) С.П. Жигилій Л.В. Любчич
Повний текст постанови складено 12.04.2024