Справа № 500/4779/23
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2024-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 рокуЛьвівСправа № 500/4779/23 пров. № А/857/23865/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

за участю секретаря судового засідання: Юник А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2023 року, ухвалене суддею Осташем А.В. у м.Тернополі о 11:05, повний текст якого складений 07 листопада 2023 року, у справі № 500/4779/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

02 серпня 2023 року позивач - ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача - Головного управління ДПС у Тернопільській області, у якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 11.04.2023:

- №0-1918, яким визначено податкове зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості» за 2022 рік в сумі 50 778,00 грн;

- №0-1918, яким визначено податкове зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості» за 2022 рік в сумі 73 932,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що належна на праві власності нежитлова нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2023 року адміністративний позов задоволено

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує на те, що позивачем не підтверджено наявності умов для звільнення об`єкта нерухомості від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, тому даний об`єкт не відноситься до об`єктів, визначених пп. «ж» пп.266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України як об`єкт нерухомості, що не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а саме позивачем не доведено, що він є сільськогосподарським товаровиробником. Скаржник наголошує, що поза увагою суду залишились обставини, що основним видом діяльності позивача є 23.70 «Різання, оброблення та оздоблення декоративного та будівельного каменю». Наголошує, що код ВЕД 01.49 «Розведення інших тварин» доданий позивачем лише 24.07.2023, тоді як оскаржувані рішення охоплюють податковий період 2022 рік, у якому був відсутній КВЕД про здійснення діяльності у сільськогосподарській сфері. Також, покликаючись на постанову Верховного Суду від 11.04.2023 у справі №380/2434/20, зазначає, що судом касаційної інстанції сформовано висновок про те, що статус «сільськогосподарський товаровиробник» пов`язаний із наявністю у особи статусу юридичної особи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведені норми означають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Так, з наявних у матеріалах справи доказів слідує, що ОСОБА_2 зареєстрований фізичною особобою-підприємцем, основним видом діяльності якої є - 23.70 «Різання, оброблення та оздоблення декоративного та будівельного каменю», також у видах діяльності зазначається і 01.49 «Розведення інших тварин».

Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у ОСОБА_2 перебувають у власності будівлі, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

1) тваринницька будівля №2 площею 1562,4 кв.м;

2) тваринницька будівля літери «Й» площею 1505,6 кв.м.

Вказані об`єкти нерухомого майна перебували у власності позивача у 2022 році - протягом податкового періоду, за який 11.04.2023 Головним управлінням ДПС у Тернопільській області сформовано податкові повідомлення-рішення №0-1918 та №0-1918, яким ОСОБА_2 визначено суми податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі у розмірі 50 778,00 грн та 73 932,00 грн відповідно (а.с.7, 8).

Позивач, вважаючи податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Тернопільській області від 11.04.2023 №0-1918 та №0-1918 протиправними, звернувся до суду з вимогами про їх скасування.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Відповідно до підпункту 10.1.1 пункту 10.1 Податкового кодексу України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - ПК України) податок на майно належить до місцевих податків.

Згідно з підпунктом 265.1.1 пункту 265.1 статті 265 ПК України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України встановлено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно з підпунктами 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України встановлено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Відповідно до підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості.

Згідно з підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Отже, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є однією зі складових податку на майно і належить до місцевих податків, визначених статтею 10 ПК України. Податок сплачується за місцем розташування об`єкта/об`єктів оподаткування і зараховується до відповідного бюджету згідно з положеннями Бюджетного кодексу. Платниками податку на нерухомість є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, у власності яких перебуває відповідне майно.

Водночас, підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України закріплено перелік об`єктів, які не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, до яких, зокрема, віднесено будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку («ж»).

Таким чином, вказаною нормою законодавець передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з прив`язкою до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю - сільськогосподарський товаровиробник, а також його зв`язку з фактом віднесення будівель до певного класу та особливістю експлуатації такі не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Тобто звільняється від оподаткування об`єкт нежитлової нерухомості, який призначений для безпосереднього використання у сільськогосподарській діяльності, а не який безпосередньо використовується у сільськогосподарській діяльності.

Закон не пов`язує належність об`єктів нерухомого майна, до таких, що не є об`єктами оподаткування з їх безпосереднім використанням у своїй діяльності.

Системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є зокрема те, що така умова як зв`язок об`єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами «е» та «і», на відміну від пункту «ж». Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), громадські організації інвалідів та їх підприємства («з»), релігійні організації («и»), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання («ґ»), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів («і»), будівлі промисловості («є») тощо).

Тобто, закон не обумовлює застосування положень абзацу «ж» пп.266.2.2 п. 266.2 ст.266 ПК України щодо звільнення від оподаткування окремих видів нерухомого майна сільгоспвиробників обов`язковим отримання доходу від використання такого майна в господарській діяльності.

Слід зазначити, що відповідачем не надано доказів передачі позивачем означеної будівлі в оренду, лізинг чи позичку.

Додатковою обов`язковою умовою для звільнення від оподаткування є приналежність такого об`єкта сільськогосподарському товаровиробнику.

При цьому, положеннями підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК визначено, що сільськогосподарський товаровиробник - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Відповідно до пункту 5.3 статті 5 ПК України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами

Визначення поняття «сільськогосподарський товаровиробник» також міститься у статті 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років» від 18 січня 2001 року № 2238-III, під яким мається на увазі фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

В наведеному вище визначенні відсутній поділ сільськогосподарських товаровиробників на фізичних та юридичних осіб.

Більш того, законодавцем з метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, вживається також поняття «виробники сільськогосподарської продукції».

Згідно з абзацом 2 статті 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, виробники сільськогосподарської продукції - сільськогосподарські товаровиробники, фізичні особи (у тому числі домогосподарства, фізичні особи, що здійснюють діяльність, пов`язану з веденням особистого селянського господарства, самозайняті особи у сфері сільського господарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю.

Тобто, будівлі та споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, віднесені до відповідного класу Державного класифікатора 018-2000, використовуються та належать фізичним особам, що займаються сільськогосподарською діяльністю, мають у володінні, користуванні чи розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин, не є об`єктами оподаткування згідно з пунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Згідно з положеннями Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого Наказом Держстандарту України від 17.08.2000 №507, будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства включають в себе будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарської силоси та інше.

Підкласами класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) є: будівлі для тваринництва, будівлі для птахівництва, будівлі для зберігання зерна, будівлі силосні та сінажні, будівлі для садівництва, виноградарства та виноробства, будівлі тепличного господарства, будівлі рибного господарства, будівлі підприємств лісівництва та звірівництва, будівлі сільськогосподарського призначення інші.

Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належать нежитлові будівлі, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 1562,4 кв.м та 1505,6 кв.м, щодо яких контролюючим органом нараховано податкові зобов`язання за звітний 2022 рік.

Таким чином, оскільки вказані нежитлові будівлі (тваринницькі будівлі) належать до будівель для тваринництва, то такі можна віднести до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що скаржником не заперечується.

Щодо покликань скаржника на постанову Верховного Суду від 11.04.2023 у справі №380/2434/20, предметом розгляду у яких було оскарження рішень контролючого органу зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, датованих 2018 і 2019 роками, суд апеляційної інстанції зауважує, що законодавець з 01.01.2019 уточнив підпункт «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, що сільськогосподарським товаровиробником є юридичні і фізичні особи та виключив застереження щодо обов`язковості призначення будівель, споруд сільськогосподарських товаровиробників для у власній господарській діяльності.

У згаданому ж рішенні суду касаційної інстанції зазначено, що розмір податку контролюючим органом визначено із застосуванням ставок, затверджених рішенням Сновицької сільської ради Золочівського району Львівської області №105 від 10.02.2017, що, очевидно були застосовними у 2018 році й поширювались на інший податковий період (до 01.01.2019), тобто викладені у ньому висновки є нерелевантним до спірних правовідносин, оскільки у справі, яка розглядається, фактичні обставини та правове регулювання є дещо відмінним.

Передбачена підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України пільга стосується сільськогосподарських товаровиробників і направлена на створення сприятливих умов для здійснення сільськогосподарської діяльності, стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження.

Разом з тим відповідачем слушно вказано на те, що сама лише наявність у власності об`єкта нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки, віднесеного до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не встановлення факту здавання будівлі власником в оренду, лізинг, позичку, на що неодноразово покликався представник позивача, не є достатньою правовою підставою для застосування до фізичної особи пільг, передбачених підпунктом "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Ключовим при вирішення спірних правовідносин є встановлення відповідності позивача необхідній ознаці сількогосподарського товаровиробника, що передбачає застосування до будівель та споруд, що перебувають у його власності та призначені для використання у сільськогосподарській діяльності, податкової пільги у вигляді неоподаткування таких об`єктів.

За висновками суду першої інстанції довідка Збаразької міської ради №210/2-08 від 28.07.2023, а також, закупівельні акти від 22.03.2022 та 28.04.2022 є достатніми та належними доказами того, що впродовж 2022 позивач відповідав ознакам сільськогосподарського товаровиробника.

Натомість, згідно доводів відповідача, надані позивачем на спростування правомірності рішень контролюючого органу на розгляд суду копії документів не є беззаперечними доказами, що вказують на необґрунтованість та протиправність оскаржуваних рішень. Скаржник наголошував на ненаданні позивачем жодних документів на придбання тварин, відсутність будь-яких доказів з товарного виробництва позивачем с/г продукції, зокрема: вигодівлі тварин, їх утримання впродовж певного строку, заготівлі, придбанні, доставки, складуванню та зберіганню кормів, використання трудових та виробничих ресурсів,

Суд апеляційної інстанції зауважує, що принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі полягає, насамперед, у активній ролі суду при розгляді справи. В адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставини справи, щоб суд ухвалив справедливе та об`єктивне рішення. Принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази. При цьому суд може вживати заходи щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи (частина четверта статті 9 КАС України).

Оскільки скаржник заперечував, що матеріали справи містили належні та достатні докази того, що позивач у податковому періоді, за який податковим органом здійснено нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відносився до сільськогосподарських товаровиробників, ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2024 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, у розгляді справи оголошено перерву з метою надання позивачу можливості долучити до матеріалів справи додаткові докази в підтвердження наведених доводів.

01 квітня 2024 року на адресу Восьмого апеляційного адміністративного суду від ОСОБА_2 надійшли додаткові докази, а саме Інвентаризаційний опис основних засобів та акти на проведення дегельмінтизації тварин (кроликів), якими позивачем доведено, що він займається виробництвом сільськогосподарської продукції, що підтверджує його статус як сільськогосподарського товаровиробника, а належні позивачу на праві власності об`єкти нерухомості (тваринницькі будівлі, що використовуються позивачем для розведення кролів) є нерухомістю сільськогосподарського товаровиробника, відтак, як наслідок, такі не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в силу положень пункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Суд апеляційної інстанції також вважає за необхідне зазначити, що передбачена підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України пільга стосується сільськогосподарських товаровиробників і направлена на створення сприятливих умов для здійснення сільськогосподарської діяльності, стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження.

Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про протиправність нарахування позивачу податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відповідно до статті 266 ПК України, оскільки оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті контролюючим органом з порушенням вимог податкового законодавства та принципів, передбачених ч.2 ст.2 КАС України, що має наслідком їх скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що у рішенні судом першої інстанції помилково вказано по батькові позивача « ОСОБА_3 » замість правильного « ОСОБА_4 », чим допущено описку, що може бути виправлена в порядку, визначеному статтею 253 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 139, 195, 242, 308, 309, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2023 року у справі № 500/4779/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Постанова складена в повному обсязі 11.04.2024.