Справа № 420/19264/23
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2024-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 року м. Одеса

Зала судових засідань №22

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

За участю секретаря Поліщука О.В.

За участю сторін:

Від позивача: Соколов Д.С.

Від відповідача: Половенко В.Ю.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 до Державної міграційної служби України () про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

27 липня 2023 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, в якій позивачка просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 16.06.2023 р. № 86-23, яким ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У порядку підготовчого провадження витребувати матеріали особової міграційної справи позивачки.

розглянути позов у порядку загального позовного провадження за присутності позивачки та її представника.

Разом із позовною заявою подані клопотання про витребування доказів та про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями адміністративна справа розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою суду від 01.08.2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін; призначено підготовче засідання на 22.08.2023 року; зобов`язано Державну міграційну службу України надати суду копії матеріалів особової справи ОСОБА_1 (у тому числі рішення Державної міграційної служби України від 16.06.2023 р. № 86-23); зобов`язано ОСОБА_1 надати суду завірені копії свідоцтв про народження неповнолітніх осіб, в інтересах яких нею подано позов.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у жовтні 2022 році позивачка звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням Державної міграційної служби від 16.06.2023 року №86-23 їй відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Це рішення є неправомірним та необґрунтованим, з огляду наступного.

Позивач є громадянкою російської федерації. Після подій 2014 року в Україні (а саме окупації Криму та початку Антитерористичної операції на Донбасі) та по теперішній час позивач та її сім`я (чоловік та сини) займає чітку проукраїнську позицію, так як країна походження позивача вибрала незаконний шлях ведення відносин з Україною. Син та чоловік позивачки виявляли активне бажання проходити військову службу в Збройних Силах України; сім`я позивача надавала гуманітарну допомогу передала власний автомобіль на потреби ЗСУ. Вищезазначені події можуть слугувати підставами для кримінального переслідування позивача в РФ. В разі повернення в країну походження, позивач може стати жертвою свавільного насилля та жорсткого поводження. На порушення законодавства відповідачем не було враховано те, що існує ризик переслідувань позивача у зв`язку із політичними переконаннями, а саме критика влади РФ, проукраїнська та антивоєнна позиція.

04.08.2023 року відповідач подав суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначив, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що за матеріалами особової справи виїзду з країни громадянського походження вказано мету постійного проживання на території України зі своєю сім`єю. Серед причин, які змусили її звернутись за міжнародним захистом позивач повідомила про небажання повертатись до РФ через відсутність житла, а також особисті погляди, пов`язані з негативним ставленням до російського уряду. Додатково, шукач захисту повідомила про незадоволення соціально - економічним становищем на території РФ. Серед інших причин, що слугували обставині звернення позивача за міжнародним захистом вона повідомила про відсутність документів для легального перебування в Україні у зв`язку із закінченням терміну дії посвідки на тимчасове проживання в Україні у 2020 році. З російської федерації позивач виїхала 13.06.2018, автомобілем до м. Одеса (Україна). На територію України потрапила 13. 06.2018 легально, на підставі паспортного документу, виданого 17.02.2016, терміном дії до17.02.2026. На території України позивач проживала на підставі посвідок на тимчасове проживання серії НОМЕР_1 строком дії з 12.03.2019 по 05.09.2019 роки; серії 800119682, строком дії з 20.12.2019 по 18.12.2020 роки. З 19.12.2020 позивач знаходилася на території України нелегально без документів на право проживання. За результатами аналізу матеріалів клопотання позивача було встановлено, що історія її переслідування є необгрунтованою, а заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов передбачених пп. 1 чи 13 ч. 1 ст 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Зокрема, наступні елементи вказують на необґрунтованість клопотання особи в контексті набуття міжнародного захисту в Україні, а саме: ОСОБА_1 в Україну прибула разом із наступними близькими родичами, які також звернулись до ДМС із відповідними клопотаннями про набуття міжнародного захисту, а саме: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , чоловік, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , син, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , син, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син, проходить за особовою справою матері; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , донька, проходить за особовою справою матері; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , донька, проходять за особовою справою матері. Серед причин, які змусили позивача звернутись за міжнародним захистом повідомила про небажання повертатись до РФ через відсутність житла, а також особисті погляди, пов`язані з негативним ставленням до російського уряду. Додатково, позивач повідомила про незадоволення соціально - економічним становищем на території РФ. Серед інших причин, що слугували обставинами звернення позивача за міжнародним захистом вона повідомила про відсутність документів для легального перебування в Україні у зв`язку із закінченням терміну дії посвідки на тимчасове проживання в Україні у 2020 році. Позивач стверджує, що не бажає повертатися до країни громадянської належності через особисті погляди, які не збігаються з діями російського уряду, у зв`язку з чим припускає можливість власного переслідування за політичними мотивами на території РФ. Зокрема, позивач повідомила, що під час проживання в країні своєї громадянської належності вона висловлювала підтримку цілісності та незалежності України, а також виступала проти російської агресії, та вважає себе політичним дисидентом Разом із тим, матеріали опитування позивача на надають об`єктивних підстав вважати, що вона була або може стати об`єктом переслідування за власні погляди або особисті переконання на території РФ. Заявниця жодного разу відкрито не висловлювала власні «політичні» погляди на території РФ, ніколи не висловлювалась проти російського уряду, а також не мала жодних проблем з органами державної влади країни громадянської належності. Всі її особисті погляди та думки висловлювались лише серед членів сім`ї та близьких родичів; під час опрацювання клопотання позивач не продемонструвала ґрунтовної обізнаності у політичних реаліях та аспектах політичного устрою країни громадянської належності, не надала конкретних прикладів наявності актуальних проблем та власного бачення їх вирішення; в ході опитування позивач посилається на «публічні» дії свого чоловіка, ОСОБА_5 , спрямовані на підтримку України, як обставину ймовірного переслідування всіх членів родини через політичні переконання, повідомивши про випадок публічної демонстрації чоловіком українського прапору на федеральній трасі рф. Зазначену обставину було повністю проаналізовано в ході розгляду матеріалів особової справи чоловіка ОСОБА_5 та встановлено, що вказаний випадок не містить ознак переслідування або дискримінації та не мав жодних негативних наслідків для членів родини шукача захисту; з історії, викладеної позивачем взагалі не спостерігається наявності у неї стійких політичних поглядів, що були чітко виражені та могли створювати для неї загрозу з боку органів державної влади рф. Так, зокрема, у власних твердженнях заявниця не робить посилання на конкретні приклади власної незгоди з політичними процесами на території РФ.

22.08.2023 року представник позивача подав відповідь на відзив, в якій зокрема, зазначив, що факти, викладені у відзиві на позовну заяву, не послідовні. Відповідачем не надано належної оцінки інформації про країну походження. При цьому, під час звернення, у позивача з`явилися об`єктивні обставини, а саме повномасштабне вторгнення РФ до України, ведення країною походження позивача військових дій з Україною. У позивача є об`єктивні побоювання зазнати переслідувань з політичних мотивів у разі повернення до країни походження, що прямо зазначено у протоколах співбесіди. Дійсно, у протоколі співбесіди від 16.11.2022 р. позивач зазначив, що: порушуються права на свободу слова, свободу демонстрацій, недоторканість житла, права на освіту (арк. 6 протоколу). Також у протоколі співбесіди від 19.12.2022 р. позивач зазначив, що вона може зазнати тортур та нелюдського поводження у разі повернення до країни походження з боку правоохоронних органів, зокрема, під час допиту в ФСБ. З аналізу вищевикладеного слідує, у ДМС України наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання. Водночас, заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру. Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Ухвалою суду від 22.08.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 12.09.2023 року.

Судове засідання, призначене на 12.09.2023 року було перенесено на 03.10.2023 року на задоволення клопотання представника позивача від 11.09.2023 року про відкладення розгляду справи.

Судове засідання, призначене на 03.10.2023 року було перенесено на 18.10.2023 року у зв`язку із перебуванням судді ОСОБА_8 у відпустці.

Судове засідання, призначене на 18.10.2023 року було перенесено на 07.11.2023 року на задоволення клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 07.11.2023 року суд заслухав вступне слово представників позивача та відповідача та оголосив перерву до 28.11.2023 року.

Судове засідання, призначене на 28.11.2023 року було перенесено на 14.12.2023 року у зв`язку із оголошенням у м.Одесі та Одеській області повітряної тривоги.

Судове засідання, призначене на 14.12.2023 року було перенесено на 11.01.2024 року у зв`язку із оголошенням у м.Одесі та Одеській області повітряної тривоги.

У судовому засіданні 11.01.2024 року судом було досліджено докази, заслухано промови представників позивача та відповідачу у судових дебатах, після видалення до нарадчої кімнати було поновлено судовий розгляд та оголошено перерву до 25.01.2024 року.

Судове засідання, призначене на 25.01.2024 року було відкладено на 20.02.2024 року на задоволення клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи.

Судове засідання, призначене на 20.02.2024 року було перенесено на 19.03.2024 року у зв`язку перебуванням головуючого судді Аракелян М.М. у відпустці.

Судове засідання, призначене на 19.03.2023 року було перенесено на 02.04.2024 року у зв`язку із оголошенням у м.Одесі та Одеській області повітряної тривоги.

02.04.2024 року судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення після промови у судових дебатах з приводу доказів, досліджених у зв`язку із поновленням судового розгляду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши вступне слово представників позивача та відповідача, виступи у дебатах, з`ясувавши всі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи, дослідивши та оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , є громадянкою російської федерації; уродженка м.Балашиха Московської області, за національністю росіянка, за віросповіданням атеїстка, одружена із ОСОБА_5 , має дітей від цього шлюбу:

- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ;

- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ;

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

3 території рф (Краснодарський край) вибула 13.06.2018 року, автомобілем до м.Одеса (Україна). На територію України потрапила 14.06.2018 р. вперше та легально, на підставі паспортного документу, виданого 17.02.2016 року, з терміном дії до 17.02.2026 року.

На території України проживала на підставі довідок на тимчасове проживання серії НОМЕР_1 строком дії з 12.03.2019 по 05.09.2019 року, серії 800119682, строком дії з 20.12.2019 року по 18.12.2020 року.

31.10.2022 року ОСОБА_1 звернулася до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області з заявою про набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

У заяві-анкеті зазначено, що вона не може повернутись у країну походження рф у зв`язку із тим, що побоюється, що може стати жертвою жорсткого тиску з боку державних структур за її критику влади рф, проукраїнську та антивоєнну позицію. Після подій 2014 року (а саме окупації Криму та організації терористичних угрупувань на Донбасі російськими спецслужбами) та на теперішній час, як і вся її родина, займає чітку проукраїнську позицію, так як країна походження позивача вибрала незаконний шлях ведення відносин з Україною. Старший син та чоловік ОСОБА_1 виявляли активне бажання проходити військову службу в Збройних Силах України. В росії тих, хто засуджує всі жахи, які відбуваються на території України, піддають переслідуванню. Заявниці важко уявити повернення в росію після 4 років життя в Україні без родини.

31.10.2022 року ОСОБА_1 а також неповнолітнім ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було видано довідку про звернення за захистом в Україні, термін дії довідки до 30.11.2022 року (т.1,а.с.89).

Під час опитування 04.11.2022 року (т.1,а.с.132-136) позивачка повідомила, що вона виїхала з Батьківщини із своєю сім`єю і приїхали до України в 2018 році на постійне проживання. Під час проживання в рф у них був конфлікт з загальноосвітніми закладами з приводу навчання дітей в школі. Навчання в рф дуже політизоване, в школах були виборчі пункти при виборах Президента і вибори в державні органи, а у них був доступ до Інтернету і вони бачили ролики, які показували фальсифікацію в школах під час виборів. Заявниця з чоловіком були єдиної позиці по відношенню до людей, які навчають дітей в школах. Педагоги в школах не викликали довіри, які займалися фальсифікацією. Коли був конфлікт в Україні в 2014 році пов`язаний з майданом, ОСОБА_1 з чоловіком зрозуміли, що майбутнього не має в рф. Чоловік відчував на собі негативне ставлення зі сторони адміністрації селища. Він був затриманий за демонстрацію українського прапору на мотоциклі шляхом проїзду по селищі в 2015 році після смерті Немцова, який виступав проти корупції і проти президента рф, який викривав неправомірну діяльність президента. Він активно виступав проти війни з Україною. Його смерть викликала бурю емоцій і її чоловік та син вирішили продемонструвати таку позицію таким образом. Чоловік був по власному бажанню звільнений з роботи, шляхом шантажу. 3 2014 року вони на продаж виставили будинок, так як ще тоді вирішили виїхати з рф. Коли були кошти для виїду і був договір про продажу будинку, зібрали речі і виїхали до України. Їх виїзд викликав нерозуміння у наших родичів, так як: російське телебачення зомбувало багатьох людей в рф. Коли ви приїхали в Україну, то намагалися говорити правду друзям і родичам з рф, говорили щоб вони не вірили всьому сказаному по телебаченню, їм це вдалося, але після 24.02 2022 року все змінилося, коли вони почули що говорять родичі з рф, позивачка вирішила нікому нічого не доказувати, так як не має сенсу і нервів не вистачить. До рф позивач не може повернутися на даний час небезпечно, чоловік і сни позивачки хотіли підписати контракт в ВСУ в 2019 в 2021 роках, їх перевіряли але не вийшло, напевно через недовіру. Небезпечно буде проживати в рф так як чоловік і син не будуть мовчати, вони висказували свою політичну позицію владі рф. ОСОБА_1 боялась щоб нічого не підкинули наркотики чи в тюрму не посадили, а вона не хоче залишитися одна з 5-ма дітьми. В Україні у позивачки родичка, тітка в Харкові, тому і не страшно було сюди переїздити. Раніше ОСОБА_1 не зверталась до Управління, надіялась на чоловіка, що він отримає дозвіл на проживання.

Позивачка зазначила, що:

- вона не притягалася до кримінальної відповідальності;

- ніколи не була причетна не приймала участі у політичних, релігійних або громадських організаціях у країні походження.

Під час співбесід, проведених з нею 16.11.2022 року (т.1,а.с.163-174) та 19.12.2022 року (т.1, а.с.195-198) ОСОБА_1 зазначила, що:

- у неї не було проблем з владою, законом на території РФ (арк.6 співбесіди від 16.11.2022 року);

- чоловіка позивачки затримали у 2015 році, він по селищу проїхав на мотоциклі з українським прапором, він був доставлений до відділу по його словам і там зі сторони невідомих осіб (невідомі люди у відділку поліції) сказали, що постраждає родина за його дії (арк. 6 співбесіди від 16.11.2022 року);

- ситуація між рф та Україною на даний час така, що не можна стільки часу дивитися правді в очі і сказати, що ти нічого не бачив. Якщо зберігати своє життя, то потрібно в РФ мовчати та зрадити свою совість. Позивачка з родиною мовчати не зможуть тому що багато агресивно настроєних громадян в рф, а також багато тих, хто втратив родичів в Україні (арк. 7 співбесіди від 16.11.2022 року);

- вона не займається політичною діяльністю ні в рф ні в Україні, але інколи спілкувалась з людьми і розповіла причину позиції свого чоловіка з проїздом з прапором, розповідала що родичка є в Україні, розповідала що тут все як в рф, і мову зрозуміти можна, не має агресії (арк. 8 співбесіди від 16.11.2022 року);

- у разі повернення до рф може бути допит, а допити фсб проводить нелюдяно з людей вибивають інформацію (арк. 3 співбесіди від 19.12.2022 року);

- повернення в рф загрожує переслідуванням по політичним переконанням(арк. 3 співбесіди від 19.12.2022 року).

18.11.2022 року ГУ ДМС в Одеській області виданий наказ №226 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», за яким наказано здійснити оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянци Російської Федерації ОСОБА_1 , та її неповнолітнім дітям - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1,а.с.194) (мовою оригіналу).

Згідно листа Управління Служби безпеки України в Одеській області від 19.12.2022 року №65/1/314940, управління заперечує щодо надання ОСОБА_1 статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні (т.1,а.с.200), оскільки вона не прибула до управління СБУ для проведення опитування та перевірки обставин, які не дозволяють їй отримати бажаний статус.

Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС України в Одеській області від 18.01.2023 р. №13 продовжено строк розгляду заяви ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1,а.с.208).

Відповідно до висновку ГУ ДМС в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.05.2023 р. по справі №2022ОD0093 (т.1,а.с.67-80), за результатами розгляду матеріалів особової справи громадянки РФ ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 встановлено, що факти, повідомлені заявницею стосовно власних переслідувань в країні громадянської належності не можуть бути підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідності до умов, передбачених п.п1, 13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI, що водночас не позбавляє її права залишитись на території України у разі наявності інших правових підстав для перебування. На підставі наведеного рекомендовано відмовити їй та її дітям у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні (абз.5 ст.6 Закону).

Рішенням Державної міграційної служби України від 16.06.2023 року №86-23 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» відмовлено громадянці РФ ОСОБА_1 та її неповнолітнім дітям ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1, а.с.66) відповідно до ст.10 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та на підставі абз.5 ч.1 ст.6 цього Закону.

Не погоджуючись із рішенням відповідача від 16.06.2023 року №86-23 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», позивачка оскаржила його до суду, діючи у власних інтересах та в інтересах неповнолітніх (на дату подання позовної заяви) дітей.

Регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні регламентується Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно зі ст.2 Закону питання, пов`язані з біженцями та особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, регулюються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У статті 1А (2) Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року також дано поняття «біженець» - особа, що внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Відповідно до з ч.5 ст.5 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника (ч.1 ст.7 Закону).

Відповідно до ч.7 ст.7 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.5 ст.10 Закону).

Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначена Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за №1146/19884 (надалі - Правила №649)).

Згідно п.2.1 розділу ІІ Правил №649 уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви. Інформація про країну походження - це інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців, національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництво) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Пунктом 45 Керівництва обумовлено, що особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункт 66 Керівництва).

Згідно абз.5 ч.1 ст.6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно п.6.5 розділу VI Правил №649 за результатами здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС, який розглядав заяву, ДМС приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту) (додаток 23). Строк прийняття зазначеного рішення може бути продовжено наказом ДМС, але не більш як до трьох місяців. Неповнолітні члени сім`ї, внесені в заяву-анкету особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (щодо визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, висловлена письмова згода заявника в анкеті чи в заяві), зазначаються у рішенні про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як такі, що отримали захист в Україні. У лівій частині першого аркуша рішення передбачається місце для фотокартки заявника або відцифрованого зображення його обличчя, яке може виконуватися способом принтерного друку.

Відповідно до ч.1 ст.5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011 року «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» зі змінами обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації: із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Так, право на життя і заборона катувань, зокрема, закріплені в ратифікованих Україною міжнародних договорах, таких як Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно положень ст.3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань.

Відповідно до статей 2, 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Як вбачається зі змісту висновку ГУ ДМС в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.05.2023 року №2022ОD0093, який став підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, міграційний орган надав оцінку наявності або відсутності підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виходячи з тих обставин, які існували на момент виїзду позивачки разом із родиною з РФ в Україну у 2018 році, з урахування того, що ані позивачка, ані члени її сім`ї не є і не були учасниками політичних партій, процесів чи громадських рухів, публічно чи в соц.мережах не висловлювали свої політичні погляди та свого ставлення до ситуації з Україною.

Інформацією по країни походження заявника може бути інформація, розміщена на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

В своїй позовній заяві позивачка посилається на інформацію по ситуації в країні її походження, яка склалась вже після початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України, і яка міститься в мережі Інтернет по таким відкритим джерелам інформації, як засоби масової інформації, неурядові правозахисні організації та урядові організації, а саме:

ІНФОРМАЦІЯ_9

ІНФОРМАЦІЯ_9

ІНФОРМАЦІЯ_10

ІНФОРМАЦІЯ_11

ІНФОРМАЦІЯ_9

ІНФОРМАЦІЯ_12

ІНФОРМАЦІЯ_13

У висновку ГУ ДМС в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.05.2023 року по справі №2022ОD0093, на підставі якого прийняте оскаржуване рішення, міститься посилання (додатки до рекомендаційної пропозиції) (мовою оригіналу) - «Руководство по процедурам и критериям опеределения статуса беженца»; назва статті Агентство з питань притулку ЄС «EUAA», Російська Федерація політичні опоненти; (мовою оригіналу) - «Руководство по процедурам и критериям опеределения статуса беженца. Тематические рекомендации по международной защите (согласно конвенции 1951 года и протоколу 1967 года, касающихся статуса беженцев)»; (мовою оригіналу) «Убежище в Молдове» - (т.1, а.с.20-22).

З наведеного вбачається, що ГУ ДМС в Одеській області досліджувалась лише одна стаття, в якій йшлося про політичну ситуацію у Росії до і після 24.02.2022 року.

Отже відповідачем не було у повному обсязі зроблено аналізу актуальної інформації по ситуації в країні походження позивачки, яка склалась після повномасштабного вторгнення в Україну.

Суд зазначає, що загальний аналіз наведеної позивачкою у позовній заяві інформації по країні її походження вказує на існування чисельних фактів порушення представниками органів влади рф прав людей, які займають проукраїнську позицію, критикують військове вторгнення рф на територію України, що супроводжується їх переслідуванням, репресіями, арештами, притягненням до кримінальної відповідальності, катуванням, тощо.

Суд вважає, що повідомлені позивачкою про її чоловіка ОСОБА_5 обставини стосовно відкритого вираження ним своєї проукраїнської позиції в 2015 році під час знаходження на території рф а також вираження позивачкою такої ж позиції, стосовно оцінки соціально-політичної ситуації в рф та військового вторгнення рф на територію України, які були надані позивачкою під час розгляду відповідачем її заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у сукупності з актуальною інформацією по країні походження, дають підстави для висновку, що позивачка змушена залишатися в Україні разом із своєю родиною, оскільки існують реальні загрози її життю, безпеці та свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї поводження, що принижує гідність, внаслідок ситуації, яка склалась в рф після військового вторгнення на територію України, і обумовлена порушенням з боку органів влади рф прав та свобод людей, які займають проукраїнську позицію та засуджують військову агресію рф, що в свою чергу вказує на відповідність позивачки критеріям, визначеним пунктом 13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особи, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, умови для визнання позивачки та її дітей біженцями за встановленими законом критеріями , виходячи з установлених обставин справи суд вважає відсутніми.

Статтею 6 Закону визначені умови, за яких особа не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Суд не встановив підстав, які згідно ст.6 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» перешкоджають у наданні позивачці та її дітям додаткового захисту.

При цьому суд зважає на таке.

ОСОБА_1 є жінкою ОСОБА_5 , що підтверджується матеріалами справи.

Судом встановлено, що постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.12.2023 року у справі №420/9702/23 визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 11 квітня 2023 року №55-23, яким ОСОБА_5 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_5 особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідно до ч.ч.1-2 ст.4 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Україна сприяє збереженню єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист. Члени сім`ї особи, яку визнано біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист в Україні, мають право з метою возз`єднання сім`ї в`їхати на територію України і бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, або отримати тимчасовий захист за відсутності умов, передбачених абзацами другим - четвертим частини першої статті 6 та абзацами другим і третім частини першої статті 25 цього Закону.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відносно ОСОБА_1 та її дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 існують обставини, передбачені п.13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для надання їй в Україні додаткового захисту, а тому рішення Державної міграційної служби України від 16.06.2023 року №86-23 про відмову у наданні позивачці та її дітям такого захисту є неправомірним та підлягає скасуванню із зобов`язанням ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , особами, які потребують додаткового захисту. Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем законність оскаржуваного рішення не доведена, а аргументи відповідача суд відхиляє з вищенаведених підстав.

Враховуючи викладене, позов підлягає задоволенню частково із відмовою у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання біженцями ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 .

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 до Державної міграційної служби України () про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 16.06.2023 р. №86-23, яким ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України () прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , особами, які потребують додаткового захисту.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст. 293,295 КАС України до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повне рішення складено 12.04.2024 року.

Суддя М.М. Аракелян