Справа № 240/28735/23
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 року м. Житомир справа № 240/28735/23

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

установив:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, В/ч НОМЕР_1 ) щодо відмови у нарахування та виплаті грошового забезпечення та додаткової винагороди за період з 08 березня по 22 червня 2022 року, коли її син був відсутній безвісті, та зобов`язання вчинити відповідні дії.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що є матір`ю військовослужбовця ОСОБА_2 , який проходив службу у В/ч НОМЕР_1 . Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 22 червня 2022 року встановлено, що її син помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вважає, що протягом зазначеного періоду її син мав статус військовослужбовця, який зник безвісті, а тому відповідач зобов`язаний нарахувати і виплатити грошове забезпечення як матері військовослужбовця.

Ухвалою суду від 07 листопада 2023 року позов прийнято до провадження, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та визначено відповідачу строк для подання відзиву.

29 листопада 2023 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Зауважує, що згідно приписів Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15 березня 2018 року №200, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05 квітня 2018 року за №405/31857 (далі - Інструкція №200) у разі смерті (загибелі) військовослужбовця грошове забезпечення нараховується повністю за той місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув). Оскільки рішенням суду встановлено факт смерті військовослужбовця саме 08 березня 2022 року, правові підстави для проведення нарахування і виплати грошового забезпечення його матері після цієї дати, відсутні. Наголошує, що наказом командира ІНФОРМАЦІЯ_2 від 08 березня 2022 року на підставі донесення до Головного управління Національної гвардії України було припинено службове відрядження ОСОБА_2 у зв`язку зі смертю, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 .

15 січня 2024 року до суду надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, у якій позивач просить визнати протиправним та скасувати наказ №60мтд від 03 лютого 2022 року в частині припинення службового відрядження ОСОБА_2 у зв`язку зі смертю, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 15 січня 2024 року прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог, продовжено строк розгляду справи на більш тривалий, розумний термін, запропоновано позивачу подати докази звернення із заявою про зникнення ОСОБА_3 та надано відповідачу строк для подання відзиву на позов з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог.

11 березня 2024 року до суду надійшло клопотання позивача, в якому зазначено, що відповідач не повідомив позивача про те, що її син зник безвісті. Наголошує, що станом на 28 травня 2022 року ОСОБА_2 не був виключений зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 , про що зазначено в листі від 28 травня 2022 року №18/12/5-Я-1-АЗ-150 та встановлено в рішенні Овруцького районного суду Житомирської області від 22 червня 2022 року. Наведене, на переконання позивача, свідчить, що до моменту прийняття рішення суду про встановлення факту смерті ОСОБА_3 відповідач зобов`язаний був нараховувати і виплачувати їй грошове забезпечення сина.

01 квітня 2024 року до суду надійшли заперечення на заяву про збільшення позовних вимог, в якій відповідач наголошує, що факт смерті ОСОБА_3 саме 08 березня 2022 року встановлений в судовому порядку. Наведене, на переконання відповідача, свідчить, що наказ про припинення відрядження названого військовослужбовця з відповідної дати є правомірним і скасуванню не підлягає.

На підставі частини 1 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Суд установив, що з 24 жовтня 2017 року ОСОБА_2 , син позивача, проходив військову службу у В/ч НОМЕР_1 .

Станом на 08 березня 2022 року ОСОБА_2 відповідно до наказу командира перебував у службовому відрядженні з метою здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії російськової федерації у Донецькій та Луганській областях.

За результатами отримання донесення до Головного управління Національної гвардії України, 08 березня 2022 року командиром ІНФОРМАЦІЯ_2 підписано наказ №60мтд (по стройовій частині), яким припинено службове відрядження бойового медика 1-го взводу оперативного призначення (на бронетранспортерах) 1-го батальйону оперативного призначення (на бронетранспортерах) молодшого сержанта ОСОБА_2 , у зв`язку зі смертю, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 .

22 червня 2022 року рішенням Овруцького районного суду Житомирської області у справі №286/928/22 за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 встановлено факт смерті ОСОБА_2 , який мав місце 08 березня 2022 року в м. Рубіжне Сєвєродонецького району Луганської області.

Наказом командира ІНФОРМАЦІЯ_2 від 27 липня 2022 року №207 (по стройовій частині) припинено (розірвано) контракт про проходження громадянами України військової служби в Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення ОСОБА_2 09 березня 2022 року у зв`язку із загибеллю та направлено документи для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Зазначено, що загибель настала ІНФОРМАЦІЯ_1 на полі бою на околицях міста Рубіжного Сєвєродонецького району Луганської області в період проходження військової служби та пов`язана з виконанням військової служби.

13 квітня 2023 року відповідачу направлено адвокатський запит про надання інформації про те, на якій підставі не було виплачено грошове забезпечення та додатка грошова винагорода ОСОБА_1 , матері військовослужбовця ОСОБА_2 за період з 08 березня по 22 червня 2022 року.

Листом від 25 квітня 2023 року В/ч НОМЕР_1 повідомила, що ОСОБА_2 , згідно наказу командира від 27 липня 2022 року №207 з 09 березня 2022 року виключений зі списків особового складу військової частини та з усіх видів забезпечення, а згідно рішення суду та довідки про смерть, ОСОБА_2 загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 . Отже правові підстави для виплати грошового забезпечення та додаткової винагороди ОСОБА_1 - матері ОСОБА_2 за період з 08 березня по 22 червня 2022 року відсутні.

Уважаючи такі рішення та дії протиправними, ОСОБА_1 звернулася з відповідним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

Згідно частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України №2232-ХІІ), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом (частина 2 статті 2 Закону №2232-XII).

За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України № 2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до статті 2 названого Закону, ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Частиною 1 статті 9 Закону України №2011-ХІІ передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до частин 2, 3 статті 9 Закону України №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим перебуванням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, що мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з частиною 4 статті 9 Закону України №2011-ХІІ, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 2, 3 постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30 серпня 2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, розвідувальними органами, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.

Грошове забезпечення складається із: посадового окладу; окладу за військовим званням; щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії); одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до Постанови №704 наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15 березня 2018 року №200, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05 квітня 2018 року за №405/31857 затверджено «Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам» (далі - Інструкція №200).

Відповідно до пункту 1 названої Інструкції вона визначає порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Національної гвардії України (далі - військовослужбовці), які обіймають посади в Головному управлінні Національної гвардії України, територіальних управліннях, з`єднаннях, військових частинах (підрозділах), вищих військових навчальних закладах, навчальних військових частинах (центрах), базах, закладах охорони здоров`я та установах Національної гвардії України (далі - військові частини).

Пунктом 3 цієї Інструкції закріплено, що грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується у військових частинах за місцем служби. Не за місцем служби грошове забезпечення виплачується військовослужбовцям:

1) тимчасово прикомандированим на тривалі строки до інших військових частин - у військових частинах за місцем прикомандирування, якщо прикомандирування дозволено командувачем Національної гвардії України;

2) зарахованим на фінансове забезпечення до інших військових частин, якщо таке зарахування дозволено командувачем Національної гвардії України.

Виплата грошового забезпечення в разі захоплення в полон чи заручниками, зникнення безвісти, смерті (загибелі) військовослужбовців або визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими врегульована положеннями розділу ХХVІІІ Інструкції №200.

Згідно пункту 1 цього розділу у разі смерті (загибелі) військовослужбовця грошове забезпечення нараховується повністю за той місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув).

Грошове забезпечення виплачується членам сімей військовослужбовців:

дружині (чоловіку), а у разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

Відповідно до пункту 2 грошове забезпечення військовослужбовця, який визнаний судом безвісно відсутнім або оголошений померлим, виплачується особам, зазначеним у пункті 1 цього розділу, після надходження до військової частини відповідного рішення суду, у якому буде встановлено день, коли військовослужбовця визнано безвісно відсутнім або оголошено померлим, - до цього дня включно.

Пунктом 3 розділу ХХVІІІ Інструкції №200 також передбачено, що особам, зазначеним у пункті 1 цього розділу, також виплачуються одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на отримання яких виникло у військовослужбовця до дня його смерті (загибелі), або до дня визнання його судом безвісно відсутнім, або оголошення померлим.

Згідно з пунктом 4 названого розділу грошове забезпечення особам, зазначеним у пункті 1 цього розділу, виплачується, якщо звернення за одержанням надійшло до закінчення трьох років із дня смерті (загибелі), або з того дня, з якого його визнано безвісно відсутнім або оголошено померлим.

Тим часом пунктом 5 передбачено, що військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно), а також інтернованим у нейтральних державах або безвісно відсутнім (зниклим безвісти) виплата грошового забезпечення здійснюється відповідно до чинного законодавства України.

Аналіз наведених положень діє підстави для висновку, що виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, які проходять службу в Національній гвардії України, проводиться до дня смерті (загибелі) та до дня, коли його визнано безвісно відсутнім або оголошено померлим за рішенням суду.

Надаючи правову оцінку доводам позивача про те, що до дня прийняття рішення суду про встановлення факту смерті ОСОБА_2 , відповідач мав здійснювати нарахування і виплату його матері грошового забезпечення, суд зауважує на таке.

Відповідно до частини 1 статті 234 Цивільного процесуального кодексу України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до положень частин другої, третьої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 1-1) обмеження фізичної особи у відвідуванні гральних закладів та участі в азартних іграх; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб.

Окреме провадження як вид цивільного судочинства характеризується певною специфікою процесуальної форми, що зумовлена такими особливостями:

1) відсутність спору про право, яка водночас не виключає спору про факт, що полягає в неочевидності його існування;

2) особливий об`єкт судового захисту, яким є охоронюваний законом (законний) інтерес як потреба та прагнення до користування конкретним матеріальним та (або) нематеріальним благом, що може як опосередковуватися, так і не опосередковуватися певним суб`єктивним правом. Захист охоронюваного законом (законного) інтересу у справах здійснюється шляхом підтвердження судом наявності чи відсутності певного юридичної факту як підстави виникнення, зміни чи припинення неоспорюваних суб`єктивних прав;

3) спеціальна мета - підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно пунктів 1, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року, суди розглядають справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до частин 1 - 3 статті 46 Цивільного кодексу України, фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців.

Фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті.

Оголошення особи померлим має своїм призначенням усунення невизначеності, яка склалася щодо правовідносин за участю особи, яка тривалий час є відсутньою за місцем свого постійного проживання і місце перебування якої невідоме.

Рішення про оголошення фізичної особи померлої приймається судом за наявності таких підстав: 1) відсутність особи в місці її постійного проживання; 2) відсутність відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона зникла безвісті за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців.

Особливістю цієї категорії справ, є те що висновок суду про оголошення громадянина померлим ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи.

Як убачається зі змісту пункту 13 названої вище постанови пленуму Верховного Суду України необхідно відрізняти оголошення особи померлою від встановлення факту смерті особи. Оголошення фізичної особи померлою - це ствердження судовим рішенням припущення про смерть такої особи, тобто констатація високого ступеня ймовірності смерті. Встановлення факту смерті можливо, якщо суд на підставі незаперечних доказів ствердить, тобто доведе обставини, які вірогідно свідчать про смерть особи у точно визначений час, обставини, за яких настала смерть і факт неможливості реєстрації органом державної РАЦС факту смерті.

Отже наведеними вище положеннями законодавства визначено два різні факти, які можуть бути встановлені судом: смерті та оголошення померлою.

При цьому, саме зацікавлена особа яка звертається до суду із заявою про встановлення відповідного факту визначає, який факт підлягає встановленню.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася до Овруцького районного суду Житомирської області із заявою про встановлення факту смерті.

Рішенням суду від 22 червня 2022 року таку заяву задоволено.

Отже за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 судом установлені беззаперечні докази на підтвердження факту смерті ОСОБА_2 .

З урахуванням приписів розділу ХХVІІІ Інструкції №200, а також встановлення судом факту смерті ОСОБА_2 , суд приходить до висновку, що правові підстави для проведення виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення її сина ОСОБА_2 до 22 червня 2022 року відсутні.

Твердження позивача про безвісну відсутність ОСОБА_2 у період з 08 березня по 22 червня 2022 року могло бути прийняте до уваги тільки за умови постановлення рішення про визнання його померлим, однією з безумовних підстав для прийняття якого є відсутність особи та інформації про місце її перебування.

Додатково суд зауважує, що на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 15 січня 2024 року, позивач не надала доказів звернення із заявою про факт зникнення ОСОБА_2 .

Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Ураховуючи встановлені у справі обставини та положення законодавства, що регулюють спірні правовідносини, відсутність інших доводів позивача на обґрунтування заявлених вимог, суд уважає такі вимоги недоведеними, а позов таким, що не підлягає задоволенню з наведених вище підстав.

Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору відшкодуванню не підлягають.

Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 257, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис