Справа № 120/1326/24
Суддя: Матохнюк Д.Б.
Дата ухвалення: 2024-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/1326/24 Головуючий суддя 1-ої інстанції -Бошкова Ю.М.

Суддя-доповідач - Матохнюк Д.Б.

10 квітня 2024 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Матохнюка Д.Б.

суддів: Білої Л.М. Гонтарука В. М. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Кушнір В. В.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: Озерської І.В.,

представника відповідача: Скляр О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 лютого 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування рішень,

В С Т А Н О В И В :

у лютому 2024 року ОСОБА_2 звернулась в суд з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (УДМС України у Вінницькій області) в якому просила:

-визнати протиправним та скасувати рішення УДМС України у Вінницькій області про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 17.01.2024 №12;

- визнати протиправним та скасувати рішення УДМС України у Вінницькій області про скасування посвідки на постійне проживання від 17.01.2024 №9456;

- визнати протиправним та скасувати рішення УДМС у Вінницькій області про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 17.01.2024 №014844.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 14 лютого 2024 року позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

У судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Позивач та її представник про задоволення апеляційної скарги заперечили, посилаючись на її необгрунтованість та безпідставність.

Заслухавши, суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено те, що ОСОБА_2 є громадянкою Республіки Білорусь та була документована паспортом громадянина Республіки Білорусь серії НОМЕР_1 від 25.03.2013, строком дії до 25.03.2023.

Так, 25.09.2014 до Хмільницького РС УДМС України у Вінницькій області позивач звернулась із заявою про надання дозволу на імміграцію в межах квоти імміграції відповідно до пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію», як мати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка отримала дозвіл на імміграцію в НОМЕР_2 від 01.09.2014, оскільки іммігрувала до свого батька іммігранта громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця Вінницької області, та була документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 26.02.2015.

21.11.2014 ОСОБА_5 видано дозвіл на імміграцію в НОМЕР_4 , у якому зазначено, що ОСОБА_6 на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» дозволено постійне проживання в Україні.

Також, 21.11.2021 позивача документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_5 , виданою УДМС у Вінницькій області, на підставі якої у порядку обміну оформлено посвідку на постійне проживання № НОМЕР_6 від 30.01.2019 строком дії до 24.01.2029, виданою УДМС у Вінницькій області.

У подальшому, ОСОБА_6 звернулась до Управління ДМС у Вінницькій області щодо прийняття до громадянства України на підставі ст. 9 Закону України «Про громадянство України», як особа яка понад 5 років постійно проживає на території України.

На виконання вимог ч. 6 ст. 6 Закону України «Про імміграцію» УДМС України у Вінницькій області здійснено перевірку матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію громадянці Республіки Білорус ОСОБА_7 , з метою з`ясування законності отримання такого дозволу.

За результатами проведення перевірки складено висновок від 17.01.2024 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Так, у висновку від 17.01.2024 зазначено, що за результатами перевірки встановлено, що відповідно до вказаної законодавчої норми (п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію») дозвіл на імміграцію в Україну надається в межах квоти імміграції батькам, чоловікові (дружині) іммігранта та його неповнолітнім дітям. При цьому, не передбачено право батьків іммігрувати до неповнолітніх дітей іммігрантів. Таким чином, дозвіл на імміграцію в Україну ОСОБА_6 отримала без наявності підстав, передбачених Законом України «Про імміграцію».

За таких обставин, керуючись нормами Закону України «Про імміграцію», Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» відповідач дійшов висновку про наявність підстав для:

-скасування рішення УДМС у Вінницькій області від 21.11.2014 про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- скасування, визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, отриману на підставі цього дозволу на імміграцію у порядку обміну посвідки на постійне проживання № НОМЕР_6 від 30.01.2019;

- прийняття рішення про примусове повернення громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На підставі викладених у висновку обставин, 17.01.2024 УДМС України у Вінницькій області прийнято рішення №12 про скасування дозволу на імміграцію в Україну №5680 від 21.11.2014, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

Рішенням УДМС України у Вінницькій області від 17.01.2024 №9456 на підставі п.п. 1 п. 64 Порядку №321 скасовано посвідку на постійне проживання № НОМЕР_6 .

Крім того, 17.01.2024 відповідачем на підставі ст. 13 Закону України «Про імміграцію» прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства №014844, яким зобов`язано ОСОБА_9 покинути територію України у термін до 14.02.2024.

Вказані обставини слугували підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв не на підставі, не в межах та не у спосіб, що передбаченні Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року №2491-ІІІ (Закон №2491-ІІІ) імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно ст. 4 Закону №2491-ІІІ дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема, одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Частиною 1 ст. 6 Закону №2491-III визначені повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, зокрема: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 Закону №2491-ІІІ для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається (ч. 10 ст. 9 Закону №2491-ІІІ).

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону №2491-ІІІ дозвіл на імміграцію скасовується, якщо:

1)з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону, або на підставі документів, які підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

5-1) іммігрант звернувся із заявою про скасування дозволу на імміграцію (крім осіб, яким відповідно до частин другої і третьої статті 22 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" виїзд з України не дозволяється);

5-2) іммігрант набув громадянство України. На таких осіб не поширюються вимоги статті 13 цього Закону, крім вилучення посвідки на постійне проживання;

5-3) іммігрантом отримано дозвіл на імміграцію на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 цього Закону, якщо рішенням суду, яке набрало законної сили, його позбавлено батьківських прав стосовно дитини, яка є громадянином України;

5-4) іммігрантом отримано дозвіл на імміграцію на підставі пункту 2 частини третьої статті 4 цього Закону, якщо рішенням суду, яке набрало законної сили, його звільнено від повноважень опікуна чи піклувальника громадянина України у разі невиконання ним своїх обов`язків, порушення прав підопічного, а також у разі поміщення підопічного до закладу освіти, закладу охорони здоров`я або закладу соціального захисту;

5-5) іммігранта затримано під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України чи порушення порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України або виїзду з неї;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

У разі скасування дозволу на імміграцію скасовується посвідка на постійне проживання, видана на підставі цього дозволу, у тому числі в порядку обміну (ч. 2 ст. 12 Закону №2491-III).

Відповідно до ч. 1-5 ст. 13 Закону №2491-III центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, разом із рішенням про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання одночасно приймає рішення про примусове повернення. Копії рішень про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання і примірник рішення про примусове повернення протягом п`яти календарних днів з дня прийняття надсилаються рекомендованим листом особі, стосовно якої вони прийняті, або вручаються їй. Скасована посвідка підлягає вилученню центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, повинна виїхати з України протягом строку, визначеного рішенням про примусове повернення.

Якщо за цей час особа не виїхала з України і не оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання до суду, вона підлягає примусовому видворенню в порядку, передбаченому законом України.

Якщо після скасування дозволу на імміграцію з`ясуються обставини, що можуть свідчити про наявність умов для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", виконання рішення про її примусове повернення призупиняється, а рішення про примусове видворення не приймається до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено відповідним Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (Порядок №1983).

Згідно п. 12 Порядку № 1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

-формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Таким чином, прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Відповідно до п. 21 Порядку № 1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу (п. 22 Порядку № 1983).

Відповідно до пп. 1 п. 1 ст. 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 (Порядок №321), посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію".

Так, підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну №5680, що виданий Шараєвій Наталі, 21.11.2014 визначено пункт 1 частини 1 статті 12 Закону № 2491-ІІІ, відповідно до якого дозвіл на імміграцію скасовується, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів, документів, що втратили чинність, або документів, які не підтверджують наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону, або на підставі документів, які підтверджують факт перебування у шлюбі, який за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності.

У наслідок скасування дозволу про імміграцію в Україну, відповідачем також прийнято рішення від 17.01.2024 №9456 про скасування посвідки на постійне проживання (п.п. 1 п. 64 порядку №321).

При цьому, рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 17.01.2024 №12 прийнято відповідачем на основі висновку УДМС України у Вінницькій області, у якому зазначено, що за результатами перевірки встановлено, що дозвіл на імміграцію в Україну ОСОБА_6 отримала без наявності підстави, визначеної п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», адже дозвіл на імміграцію в Україну надається в межах квоти імміграції батькам, чоловікові (дружині) іммігранта та його неповнолітнім дітям, тоді як ОСОБА_6 іммігрувала до своєї неповнолітньої доньки, яка станом на момент отримання дозволу на імміграцію (21.11.2014) також перебувала у правовому статусі іммігрантки.

Так, прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить, у даному випадку, до компетенції територіального органу за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію. Саме такий територіальний орган на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймає рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_6 25.09.2014 звернулась до УДМС України у Вінницькій області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, у якій просила надати дозвіл на імміграцію на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки є матір`ю ОСОБА_3 2011 року народження, яка є іммігранткою в Україну.

При цьому, заява про надання дозволу на імміграцію в Україну містить таблицю «Службові відмітки», у якій Завідуючим Хмільницького РС УДМС України у Вінницькій області 01.10.2014 засвідчено особистим підписом, що органом у сфері міграції проведено перевірку підстав та законності перебування ОСОБА_10 в Україні, справжність поданих документів та відповідності їх оформлення вимогам законодавства, з`ясовано в межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

За наслідком розгляду поданої позивачем заяви від 25.09.2014 та доданих до неї документів, суб`єкт владних повноважень дійшов висновку про наявність правомірних підстав для імміграції громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_10 на підставі визначеного нею п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію».

Однак, на момент проведення перевірки та розгляду заяви позивача відповідач не вказав про не надання передбачених Законом України «Про імміграцію» документів, зокрема, документів визначених пунктом 6 частини 7 статті 9 Закону «Про імміграцію», адже надання територіальним органом у сфері міграції дозволу на імміграцію №5680 від 21.11.2014 фактично засвідчує, що наданий іммігрантом обсяг документів є достатнім для прийняття відповідного рішення.

При цьому, ОСОБА_6 не приховувала дані щодо свого сімейного стану, та просила надати дозвіл на імміграцію на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки є матір`ю трирічної доньки, якій видано посвідку на постійне проживання в Україні.

Відтак, відповідачем не надано доказів того, що позивачем порушено вимоги діючого законодавства України при отриманні дозволу на імміграцію, не було надано також будь-яких доказів надання ОСОБА_11 свідомо неправдивих відомостей для отримання дозволу на імміграцію в Україну.

У свою чергу відповідач підтверджує, що під час перевірки правомірності надання дозволу на імміграцію, саме у діях Хмільницького районного сектору УДМС у Вінницькій області встановлено порушення Закону України «Про імміграцію» та Порядку №1983, а не встановлено подання ОСОБА_11 свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів тощо.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04) наголосив, що, зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і якість їхніх дій, мінімізують ризик помилки. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії», заява №55555/08, п. 74).

Крім того, Верховний Суд неодноразово висловлювався з приводу важливості принципу правової (справедливої) процедури (постанова від 16.04.2020 у справі №495/5105/17, постанова від 13.03.2020 у справі №805/2340/17-а), яка є невід`ємною частиною верховенства права. Вказаний принцип спрямований на забезпечення справедливого ставлення до особи під час прийняття актів суб`єктом владних повноважень. Правова (справедлива) процедура встановлює стандарти у процесі прийняття актів суб`єктами владних повноважень, які відображені в рішеннях Європейського суду з прав людини, у яких здійснюється застосування статті 6 Конвенції, яка передбачає дотримання процесуальних (процедурних) гарантій у судовому провадженні.

Також, Верховний Суд у постановах від 18.04.2018 у справі №820/2262/17, від 09.07.2020 у справі № 823/407/18 вказав: «Суд звертає увагу, що навіть якщо в 2015 році посвідку на тимчасове проживання в Україні позивачу оформлено через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим».

Крім того, як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_6 перебуваючи на території України уклала шлюб з ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 07.05.2021 серії НОМЕР_7 . Також на території України проживає неповнолітня донька позивача ОСОБА_3 , яка набула статусу громадянки України, та наразі навчається у 6 класі комунального закладу «Вінницька гімназія №24». ОСОБА_6 працює в ТОВ «Білорукавське» на посаді економіста з 08.02.2021, згідно наказу №2 від 08.02.2021, що підтверджується довідкою від 24.01.2024 №100-01-24.

Вказані обставини вказують на те, що позивач майже 10 років проживала на території України, сплачувала податки, будувала тут своє соціальне життя, кар`єру, побут. Позивач на законних підставах проживає по АДРЕСА_1 , у будинку, що належить її чоловіку на праві власності. При цьому, нотаріально засвідчена заява ОСОБА_12 про надання дозволу на постійне проживання та реєстрацію ОСОБА_10 за вищезазначеною адресою подавалась разом із іншими документами під час звернення позивача із заявою про надання дозволу на імміграцію у 2014 році.

Однак, під час прийняття оскаржуваних рішень відповідачем не взято до уваги принципу пропорційності, адже не враховано необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що рішення УДМС України у Вінницькій області про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 17.01.2024 №12 та про скасування посвідки на постійне проживання від 17.01.2024 №9456 не відповідають критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, зокрема, прийняті непропорційно, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване ці рішення, а також становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а відтак підлягають скасуванню.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для скасування рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 17.01.2024 №014844.

Враховуючи вище викладене колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими у справі обставинами.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення дотримано норми матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 лютого 2024 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття відповідно до ч.1 ст.325 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, передбачених ч.4 ст.328 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 15 квітня 2024 року.

Головуючий Матохнюк Д.Б.

Судді Біла Л.М. Гонтарук В. М.