Справа № 440/17427/23
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2024-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 р. Справа № 440/17427/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бегунца А.О.,

Суддів: Курило Л.В. , Мельнікової Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 18.12.2023, головуючий суддя І інстанції: Т.С. Канигіна, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 18.12.23 по справі № 440/17427/23

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 ,

про визнання протиправними та скасування наказів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів, а саме просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 , підполковника ОСОБА_2 , від 08.11.2022 №399 про призначення службового розслідування з метою уточнення причин та умов неприбуття в установлений термін у військову частину стрільця 2 відділення 3 взводу 2 стрілецької роти солдата ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності), підполковника ОСОБА_2 від 20.11.2022 № 562 про завершення службового розслідування за фактом неприбуття у військову частину після проходження ВЛК стрільця 2 стрілецького відділення 3 взводу 2 роти солдата ОСОБА_1 .

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2023 року позовну заяву залишено без руху, у зв`язку із невідповідністю останньої вимогам статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів повернуто позивачеві.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу від 18 грудня 2023 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилався на те, що 05.10.2022 позивач направив заяву до Військової частини НОМЕР_1 , до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та до Військової частини НОМЕР_2 , про переведення за місцем проживання мобілізованого ОСОБА_1 у зв`язку із поганим станом здоров`я.

На вказану вище заяву позивачем отримано відповідь ВЧ НОМЕР_1 від 21.01.2023 року, якою його повідомлено, що рядовий ОСОБА_1 після проходження ВЛК 04.11.2022 до розташування військової частини НОМЕР_1 з невстановлених причин не прибув і місце його перебування невідоме, на підставі чого проведено службове розслідування за результатами якого матеріали направлені до ДБР. Однак, до вказаної відповіді не долучено вказаних у ній додатків.

Так, представником позивача, адвокатом Шаповаловим А.М., 29.09.2023 року направлено адвокатський запит до ВЧ НОМЕР_1 з метою отримання наступної інформації.

Відповідь на адвокатський запит від 29.09.2023 року не надходила, в результаті чого, адвокатом Шаповаловим А.М., 10.10.2023 направлено аналогічний адвокатський запит.

Позивач відповідь на свій запит отримав 31.10.2023.

Відповідач не повідомив ОСОБА_1 про наказ, яким його визнано таким, що самовільно залишив військову частину, в порушення вимог п. 2 розділу VI Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України №608 від 21.11.2017, згідно якого наказ (витяг з наказу) про притягнення до відповідальності доводиться до військовослужбовця у частині, що його стосується під підпис із зазначенням дати доведення.

Отримавши наказ стосовно самовільного залишення ОСОБА_1 військової частини, позивач вирішив більше не зволікати та подати до суду позов.

Отже, саме з цієї дати, 31.10.2023, позивач відрахував строк на звернення до адміністративного суду з відповідним позовом. А тому вважає, що строк на звернення до адміністративного суду з позовною заявою позивачем дотриманий.

Таким чином, у суду першої інстанції не було підстав вважати, що причини пропуску строку на звернення до суду є неповажними. Приймаючи оскаржувану ухвалу, судом першої інстанції не надано оцінку доводам позивача щодо підстав зазначених у заяві про поновлення строку, що свідчить про передчасність висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для повернення такої заяви.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 294 Кодексу адміністративного судочинства України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).

Згідно з ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , призвано 25.02.2022 на посаду стрільця відділення охорони взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_4 під час мобілізації згідно Указу Президента України "Про загальну мобілізацію" від 24.02.2022 №69/2022.

В подальшому з 02.06.2022 позивача направлено для проходження військової служби на посаді стрільця 2 стрілецького віддлення 3 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 .

У зв`язку із значним погіршенням стану здоров`я, 28.11.2022 позивач направив рапорт до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про переведення ОСОБА_1 до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання, відповідно до частини другої пункту 82 Указу Президента "Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України".

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 20.11.2022 №562 завершено службове розслідування за фактом неприбуття у військову частину після проходження ВЛК стрільця 2 стрілецького відділення 3 взоду 2 роти солдата ОСОБА_1 .

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду відмовлено. Позовну заяву залишено без руху, у зв`язку із невідповідністю останньої вимогам статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом надання до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з доказами поважності причин пропуску позивачем строку або інших доказів на підтвердження факту дотримання останньою такого строку.

Позивач подав до суду заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду, в якій посилався на значні проблеми зі здоров`ям, тривале проходження обстежень та стаціонарне лікування, зокрема і неодноразові операційні втручання, що потребують досить тривалого часу на відновлення, що в свою чергу призвело до пропуску встановленого законодавством місячного строку на звернення до адміністративного суду.

Повертаючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду з вказаним позовом та він не навів особливих і непереборних обставин суттєвого та переконливого характеру, які позбавляли можливості або перешкоджали його зверненню до адміністративного суду з цим позовом у встановлені Законом строки.

Колегія суддів частково погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, та вважає за необхідне змінити рішення суду з підстав і мотивів його прийняття, з огляду на наступне.

Процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють при вирішенні питання їх застосування до спірних правовідносин необхідність звертати увагу не лише на визначені в нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обчислення його початку, але й природу спірних правовідносин щодо захисту прав, свобод та інтересів, у яких особа звертається до суду

Згідно ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду.

У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватися відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах.

Згідно ч.1 ст.45 КАС України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно ч.5 ст.122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Таким чином, законодавством у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби регламентовано місячний строк звернення особи до суду за захистом її прав, свобод та законних інтересів, що обумовлено метою досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та дисциплінуванням учасників адміністративного судочинства щодо своєчасної реалізації їх права на суд.

Строк звернення до суду обчислюється за загальним правилом з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому "повинна" необхідно тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав.

Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені; рішення скероване на її адресу поштовим повідомленням, яке вона відмовилася отримати або не отримала внаслідок неповідомлення відправника про зміну місця проживання; про порушення її прав знали близькі їй особи.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.

Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргами обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Оскільки початок місячного строку визначено альтернативно - це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права, при визначенні початку цього строку суд має з`ясувати момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Колегія суддів зазначає, що позов сформований у системі "Електронний суд" 22.11.2023. При цьому, заявлені позовні вимоги про визнання протиправними та скасування наказів командира Військової частини НОМЕР_1 від 08.11.2022 №399 та від 20.11.2022 №562, тобто пропущено місячний строк звернення до суду з моменту прийняття спірних наказів.

Таким чином, позовна заява подана з пропуском строку звернення до суду, встановленого частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

У заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду представник позивача причини пропуску цього строку обґрунтовує перебуванням позивача на реабілітації та лікуванні.

Тобто заява про поновлення строку звернення до адміністративного суду містить аналогічні причини поважності пропуску строку на звернення до адміністративного суду, які були наведені в позовній заяві, та щодо яких судом першої інстанції зроблено висновок, що такі обставини не можна визнати поважними через їх недостатність.

Крім того, у позовній заяві позивач зазначив, що ним 05.10.2022 направлено заяву до Військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та до Військової частини НОМЕР_2 про переведення за місцем проживання мобілізованого ОСОБА_1 , у зв`язку із поганим станом здоров`я.

На вказану заяву позивачем отримано відповідь ВЧ НОМЕР_1 від 21.01.2023, якою повідомлено, що рядовий ОСОБА_1 після проходження ВЛК 04.11.2022 до розташування Військової частини НОМЕР_1 з невстановлених причин не прибув і місце його перебування невідоме, на підставі чого проведено службове розслідування, за результатами якого матеріали направлені до ДБР.

Тобто, позивач про проведення щодо нього службового розслідування, за результатами якого матеріали направлені до ДБР дізнався ще 21.01.2023.

За доводами позивача, з цією відповіддю не надано додатків.

Доказів звернення до відповідача щодо отримання недоданих до листа від 21.01.2023 додатків, матеріали справи не містять.

Колегія суддів зазначає, що позивач в апеляційній скарзі сам посилається на те, що отримавши 31.10.2023 відповідь на адвокатський запит від 10.10.2023, позивач та його представник вирішили більше не зволікати та звернулись із позовом до суду.

За твердженнями позивача, з прийняттям оскаржуваних наказів від 08.11.2022 № 399 та від 20.11.2022 №562, яким позивача визнано таким, що самовільно залишив військову частину, військова служба позивача фактично призупинена.

Отже, позивачу потрібно було надати докази перебування на лікуванні, тощо у період з 21.11.2022 по дату звернення з позовом, та докази здійснення активних дій щодо отримання спірних наказів після повідомлення позивача листом від 21.01.2023 щодо проведення відносно нього службового розслідування до подачі адвокатом запиту від 29.09.2023.

Водночас, позивачем в обґрунтування своїх доводів надано до суду лише індивідуальну програму реабілітації інваліда №859, виданою Обласною МСЕК від 31.05.2023, довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 31.05.2023 серії 12 ААГ № 101689.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" реабілітація осіб з інвалідністю - система медичних, психологічних, педагогічних, фізичних, професійних, трудових, фізкультурно-спортивних, соціально-побутових заходів, спрямованих на надання особам допомоги у відновленні та компенсації порушених або втрачених функцій організму для досягнення і підтримання соціальної та матеріальної незалежності, трудової адаптації та інтеграції в суспільство, а також забезпечення осіб з інвалідністю допоміжними засобами реабілітації і медичними виробами; індивідуальна програма реабілітації - комплекс оптимальних видів, форм, обсягів, термінів реабілітаційних заходів з визначенням порядку і місця їх проведення, спрямованих на відновлення та компенсацію порушених або втрачених функцій організму і здібностей конкретної особи до виконання видів діяльності, визначених у рекомендаціях медико-соціальної експертної комісії.

Згідно з положеннями статті 7 Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" особа з обмеженнями повсякденного функціонування направляється для проходження медико-соціальної експертизи з метою підтвердження стійкого обмеження життєдіяльності та встановлення статусу "особа з інвалідністю" або "дитина з інвалідністю" у разі виявлення мультидисциплінарною реабілітаційною командою ознак стійкого обмеження життєдіяльності, що зазначається в індивідуальному реабілітаційному плані.

Медико-соціальні експертні комісії: встановлюють компенсаторно-адаптаційні можливості особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації; складають (коригують) індивідуальну програму реабілітації особи з інвалідністю, в якій визначаються реабілітаційні заходи і строки їх виконання, та здійснюють контроль за повнотою та ефективністю виконання цієї програми; вивчають виробничі, медичні, психологічні, екологічні, соціальні причини виникнення інвалідності, її рівня і динаміки та беруть участь у розробленні комплексних заходів щодо профілактики і зниження рівня інвалідності серед повнолітніх осіб, удосконалення реабілітаційних заходів; забезпечують своєчасний огляд (переогляд) повнолітніх осіб з порушеннями стану здоров`я, осіб з інвалідністю. У разі якщо особа, яка звертається для встановлення інвалідності, не може прибути на огляд (переогляд) до комісії за станом здоров`я згідно з висновком лікарсько-консультативної комісії, огляд (переогляд) проводиться за місцем її проживання (вдома), у тому числі за місцем проживання у стаціонарних установах для громадян похилого віку та осіб з інвалідністю, закладах соціального захисту для бездомних осіб та центрах соціальної адаптації осіб або в закладах охорони здоров`я, в яких така особа перебуває на лікуванні; вносять до централізованого банку даних з проблем інвалідності інформацію про повнолітніх осіб, яких визнано особами з інвалідністю.

Матеріали справи не містять докази перебування позивача на стаціонарному лікуванні, наявні документи підтверджують проведення переогляду особи з інвалідністю із встановленням строку такої інвалідності до 01.06.2025.

Колегія суддів зазначає, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Вказана позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 02 квітня 2024 року по справі №560/8194/20, які враховуються судом в силу ч. 5 ст. 242 КАС України.

За відсутності у матеріалах позову належних та конкретних доказів, що свідчили б про наявність об`єктивних, непереборних обставин неможливості своєчасного звернення до суду з цим позовом, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що строк звернення з цим позовом позивачем пропущений без наявності на те поважних причин.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду.

Відповідно до частини другої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Згідно з пунктом 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Поряд із цим, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку в частині визначення меж строку звернення до адміністративного суду з даним позовом.

Так суд перевіряючи порушення позивачем строків звернення до адміністративного суду посилався на положення ч.2 ст. 122 КАС України, яка передбачає, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Однак, колегія суддів вказує, що спір який виник між сторонами у даній справі є спором щодо проходження позивачем публічної служби, для розгляду яких встановлюється місячний строк.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про повернення адміністративного позову, однак не вірно застосував норми матеріального права, у зв`язку із чим колегія суддів змінює судове рішення з підстав та мотивів його прийняття.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України).

Підставами для зміни судового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України).

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 317 КАС України).

Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 18.12.2023 по справі № 440/17427/23 - змінити з підстав та мотивів її прийняття.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя А.О. Бегунц
Судді Л.В. Курило Л.В. Мельнікова