Справа № 160/10330/22
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2024-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

11 квітня 2024 року

м. Київ

справа №160/10330/22

адміністративне провадження № К/990/31068/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гімона М.М.,

суддів: Васильєвої І.А., Юрченко В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції справу №160/10330/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРПАЙП НІКО ТЬЮБ» до Дніпровської митниці про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Дніпровської митниці на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2023 року (головуючий суддя - Божко Л.А., судді: Лукманова О.М., Дурасова Ю.В.),

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРПАЙП НІКО ТЬЮБ» (далі - позивач, ТОВ «ІНТЕРПАЙП НІКО ТЬЮБ», Товариство) звернулось до суду з позовом до Дніпровської митниці (далі - відповідач, Митниця), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 06 січня 2022 року №0000005/7.5-19, №0000006/7.5-19.

Підставою для звернення до суду слугувала незгода позивача із висновками Митниці про заниження податкових зобов`язань із сплати ввізного мита та податку на додану вартість внаслідок ненадання єдиного підтвердження походження товару, що унеможливлює застосування преференційного режиму при ввезенні комплектного об`єкту (калібрувальний стан), придбаного у компанії SMS group GmbH (Німеччина).

Позивач вказував на те, що митне оформлення товару та використання преференційного режиму по сплаті мита було здійснено відповідно до статей 15, 21-23 розділу V Доповнення І Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження (далі - Регіональна конвенція). Відповідно до вимог зазначеної Регіональної конвенції кожний інвойс, який супроводжував поставку окремої партії товару, містив вказівку: «The exporter of the products covered by this document (customs authorization No DE/8100/EA1288) declares that, except where otherwise clearly indicated, these products are of (EEC) preferential origin». Крім того, у графі 34 кожної із митних декларацій було проставлено код походження товару - EU, а у графі 44 «Додаткова інформація, подані документи, сертифікати та дозволи» зазначений код документу 0380 Рахунок-фактура (інвойс) (Commercial invoice) та його номер відповідно до кожної поставки.

Позивач також зазначав про те, що відповідно до статті 41 Митного кодексу України (далі - МК України) він дотримався усіх умов, передбачених частиною другою цієї статті, а саме Товариством було отримано рішення про класифікацію та кодування товару згідно з УКТЗЕД №ПРК-КО-110-0002-19 від 17 січня 2019 року, постачання відбувалось з Німеччини одним постачальником - компанією SMS group GmbH, а митне оформлення всіх партій товару здійснювалось в одному органі - Дніпровській митниці. Товариство також наголошувало на тому, що до митного органу подавалось єдине підтвердження походження відповідних товарів - інвойс (Proforma Kunden - Nr.200800) від 09 січня 2019 року, в якому зазначено весь товар як єдине ціле.

На переконання позивача, акт перевірки був складений відповідачем з порушенням вимог підпункту 10 пункту 3 розділу ІІІ Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 20 серпня 2015 року №727 (далі - Порядок №727). Так, акт перевірки не містить посилань на використання під час її проведення листа від 19 січня 2020 року №15/15-03-01/7.5/172, отриманого від Департаменту адміністрування митних платежів та митно-тарифного регулювання, та листа від 26 серпня 2020 року №Z4215B-B110902Z-A05/20, отриманого від уповноваженого органу Німеччини. Копії вказаних листів також не були додані і до акта перевірки, внаслідок чого позивач висловив сумнів щодо того, чи дійсно відповідач їх досліджував в ході проведення перевірки. Більше того, у позивача відсутня інформація, до якого саме «уповноваженого органу Німеччини» звертався відповідач із запитом.

Дніпропетровський окружний адміністративний суд рішенням від 09 листопада 2022 року (суддя Серьогіна О.В.) в задоволенні адміністративного позову відмовив.

Третій апеляційний адміністративний суд постановою від 09 серпня 2023 року апеляційну скаргу ТОВ «ІНТЕРПАЙП НІКО ТЬЮБ» задовольнив. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2022 року скасував та прийняв нову постанову про задоволення позову. Визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення від 06 січня 2022 року №0000005/7.5-19, №0000006/7.5-19.

Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили наступні обставини.

Митниця здійснила митне оформлення складових комплектного об`єкта калібрувального стану типу 800 I 7 (далі - Товар), класифікованих позивачем за товарною підкатегорією 8455 10 00 00 згідно з УКТЗЕД відповідно до попереднього рішення про класифікацію та кодування товару згідно з УКТЗЕД від 17 січня 2019 року № ПРК-КО-110-0002-19 за наступними митними деклараціями: №UA110180/2019/401409, №UA110180/2019/401460, №UA110180/2019/401461, №UA110180/2019/401462, №UA110180/2019/401463, №UA110180/2019/401464, №UA110180/2019/401465 від 30 січня 2019 року; №UA110180/2019/401723, №UA110180/2019/401724, №UA110180/2019/401725, №UA110180/2019/401726, №UA110180/2019/401728, №UA110180/2019/401730, №UA110180/2019/401732, №UA110180/2019/401734 від 04 лютого 2019 року; №UA110180/2019/402041, №UA110180/2019/402042 від 07 лютого 2019 року; №UA110180/2019/402111 від 08 лютого 2019 року; №UA110180/2019/402319 від 12 лютого 2019 року.

Поставка Товару здійснювалася на підставі зовнішньоекономічного договору від 26 листопада 2007 року №827, укладеного між ТОВ «ІНТЕРПАЙП НІКО ТЬЮБ» (Україна) та компанією SMS group GmbH (Німеччина), із застосуванням тарифної преференції зі сплати ввізного мита згідно із Угодою про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони (далі - Угода про асоціацію), ратифікованої Законом України від 16 вересня 2014 року №1678-VII.

Під час митного оформлення товару згідно з графою 36 Списку митних декларацій була застосована пільга зі сплати мита на товари, що ввозяться на територію України суб`єктами господарювання, за кодом 410 «Товари, що ввозяться в Україну та походять з країн ЄС, абзац перший частини першої статті 29 додатка 1-А «Тарифний графік України» до глави 1 розділу IV «Торгівля та питання, пов`язані з торгівлею» Угоди про асоціацію.

У графі 44 митної декларації № UA110180/2019/401409 від 30 січня 2019 року за кодом 0325 зазначений інвойс-проформа від 09 січня 2019 року №2008000. Як єдине підтвердження походження Товару на даному документі експортер SMS group GmbH (номер авторизації DE/8100/ЕА1288) склав декларацію про походження.

Дніпровська митниця звернулася до Департаменту адміністрування митних платежів та митно-тарифного регулювання ДФС з проханням направити запит до уповноваженого органу Німеччини щодо здійснення перевірки автентичності декларації про походження складеної уповноваженим експортером SMS group GmbH (номер авторизації DE/8100/ЕА1288) на інвойсі-проформі від 09 січня 2019 року №2008000.

Департамент адміністрування митних платежів та митно-тарифного регулювання листом від 19 жовтня 2020 року №15/15-03-01/7.5/172 надіслав відповідь уповноваженого органу Німеччини (лист від 26 серпня 2020 року №Z4215В-В110902Z-А05/20). Згідно із указаною відповіддю уповноважений орган Німеччини не підтвердив автентичність декларації про походження, а також повідомив, що експортер SMS group GmbH не складав та не підписував інвойс проформу від 09 січня 2019 року №2008000 та декларацію походження в ній.

На підставі наказу від 24 листопада 2021 року №230 Дніпровська митниця провела документальну невиїзну перевірку дотримання ТОВ «ІНТЕРПАЙП НІКО ТЬЮБ» вимог законодавства України з питань митної справи в частині правильності застосування преференційного режиму при митному оформленні комплектного об`єкта, класифікація якого згідно з УКТЗЕД здійснена відповідно до рішення про визначення коду товару від 17 січня 2019 року №ПРК-КО-110-0002-19. За результатами вказаної перевірки складено акт №0020/21/7.5-19/ від 14 грудня 2021 року.

Перевіркою встановлено порушення:

- пункту 2 частини 3 статті 75 МК України, в результаті чого занижено податкове зобов`язання із сплати ввізного мита за Списком митних декларацій на загальну суму 4380455,63 грн;

- пункту 2 частини 3 статті 75 МК України та пункту 190.1 статті 190 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого занижено податкове зобов`язання з податку на додану вартість за Списком митних декларацій на загальну суму 876091,33 грн.

Не погодившись із висновками акта перевірки, позивач надіслав заперечення за вих. №1416 від 23 грудня 2021 року, за результатами розгляду яких відповідач визнав викладені в акті перевірки висновки правомірними та такими, що відповідають чинному законодавству.

На підставі висновків акті перевірки 06 січня 2022 року прийнято податкові повідомлення-рішення:

- №0000005/7.5-19, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання із сплати мита на товари, що ввозяться на територію України суб`єктами господарювання, на 4380455,63 грн та застосовано штрафні (фінансові) санкції (штраф) у розмірі 438045,56 грн;

- №0000006/7.5-19, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість з товарів, ввезених на територію України суб`єктами господарювання, на 876091,13 грн та застосовано штрафні (фінансові) санкції (штраф) у розмірі 87609,11 грн.

За результатами адміністративного оскарження указаних податкових повідомлень-рішень Державна митна служба України рішенням №08-1/10-06/13/3499 від 24 червня 2022 року залишила оскаржувані рішення без змін, а скаргу ТОВ «ІНТЕРПАЙП НІКО ТЬЮБ» - без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні вимог адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що і чинне митне законодавство України, і приписи Угоди про асоціацію передбачають право митного органу на звернення до компетентного органу, що видав документ, або до компетентних організацій країни походження товару із запитом про проведення перевірки цих документів чи надання додаткових відомостей. При цьому у митного органу відсутні повноваження на здійснення аналізу додаткових доказів (документів), наданих декларантом для підтвердження відомостей про заявлену країну походження товару.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про задоволення позову, апеляційний суд дійшов висновку, що поставка Товару здійснювалась відповідно до вимог статті 15 розділу V Доповнення І Регіональної конвенції, а саме дев`ятнадцятьма партіями і на кожну партію товару оформлювався інвойс із текстом декларації: «The exporter of the products covered by this document (customs authorization No DE/8100/EA1288) declares that, except where otherwise clearly indicated, these products are of (EEC) preferential origin». Проте відповідач зазначені інвойси не тільки не направляв до уповноваженого органу Німеччини для встановлення походження товару, а й взагалі не приймав їх до уваги та не досліджував. До Німеччини було направлено лише інвойс-проформа від 09 січня 2019 року №2008000 та декларацію походження в ній. Водночас остання взагалі не оформлялась експортером, а була складена самим позивачем. Оскільки фактично Товар поставлявся за іншими інвойсами, а відповідач направив на перевірку інвойс-проформу, який експортер не складав, суд апеляційної інстанції визнав останню такою, що не є належним доказом у справі.

Не погодившись з постановою апеляційного суду, Митниця подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2023 року і залишити в силі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2022 року.

З урахуванням уточненої касаційної скарги скаржник вважає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував статтю 26 Протоколу 1 «Визначення концепції «походження товарів» і методів адміністративного співробітництва» до Угоди про асоціацію, статтю 25 Доповнення 1 до Регіональної конвенції, статті 43-45, 345, 351 МК України, не врахувавши при цьому висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 01 березня 2021 року (справа №240/7093/19), від 11 квітня 2022 року (справа №260/2805/20), від 11 серпня 2022 року (справа №460/8509/21), від 26 квітня 2023 року (справа №260/4347/20).

Митниця наполягає, що у спірних правовідносинах діяла згідно із встановленим митним законодавством алгоритмом, відповідно до якого відсутні повноваження для аналізу додаткових доказів (документів), наданих декларантом, після отримання результатів перевірки документів про походження товару компетентним органом заявленої декларантом країни походження товару. При цьому виходила з того, що у законодавстві закріплено, що належним і єдиним документом, що підтверджує походження товару, який є комплектним і поставляється частинами, є єдине підтвердження походження, яке надається після ввезення частини такого товару. Скаржник також вважає, що вказуючи на те, що до уповноваженого органу Німеччини відповідачем був направлений інвойс-проформа, яка не оформлялась експортером, суд апеляційної інстанції порушив правила оцінки доказів.

Верховний Суд ухвалою від 16 жовтня 2023 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Митниці з метою перевірки доводів щодо неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права у випадках, передбачених пунктами 1, 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

У відзиві на касаційну скаргу Товариство просить залишити її без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін як законну та обґрунтовану. Позивач наголошує, що в уточненій касаційній скарзі Митниця не навела будь-якого обґрунтування щодо подібності правовідносин у цій справі та у справах №240/7093/19, №260/2805/20, №460/8509/21, №260/4347/20. При цьому, на переконання Товариства, обставини справи у вказаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду є відмінними від обставин справи, що розглядається.

Позивач просить врахувати, що відповідно до Рішення Комісії ЄС від 17 квітня 2007 року №2007/С83/01 (стаття 26 Пояснювальної записки стосовно пан-євро-середземноморських правил про походження) допускається супроводження партій товару окремими доказами його походження, що і було здійснено позивачем. Так, кожна партія товару супроводжувалась інвойсом із зазначенням тексту декларації інвойс, наведеного в Додатку IVа до Конвенції, який і підтверджував походження товару з Німеччини, яка є членом ЄС. При цьому відповідач не ставить під сумнів означені інвойси, які надавались під час митного оформлення кожної партії товару. Позивач вважає, що не повинно бути занадто формального ставлення до вимог Доповнення І до Регіональної конвенції, адже у спірному випадку визначальним є те, що придбаний позивачем товар походить з країни ЄС - Німеччини, а порушення статті 25 Доповнення І до Регіональної конвенції відсутні. Натомість, митний орган зосередив увагу тільки на дотриманні зайвих формальностей щодо єдиного підтвердження походження. Аналогічна правова позиція була викладена і в постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року (справа №460/2768/19).

Позивач наполягає, що у спірній ситуації, враховуючи приписи частини четвертої статті 3 МК України, найбільш сприятливим для позивача є застосування статті 41 МК України, яка не передбачає надання єдиного підтвердження походження товарів для визначення країни походження у розібраному чи незібраному вигляді, що поставляються кількома партіями, у разі якщо за виробничими чи транспортними умовами неможливе їх відвантаження однією партією.

Щодо визначеної скаржником підстави касаційного оскарження згідно з пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України Товариство зазначило, що за змістом означеної норми у взаємозв`язку з частинами другою та третьою статті 353 КАС України взагалі відсутні такі підстави для касаційного оскарження як порушення судом норм процесуального права в частині оцінки доказів та прийняття рішення на підставі неналежних доказів. При цьому належного обґрунтування підстави касаційного оскарження в цій частині скаржник також не наводить.

Ідентичний за змістом відзив був поданий і від імені представника позивача - адвоката Колесової О.Е., у зв`язку з чим суд касаційної інстанції не вважає за необхідне дублювати викладені у ньому доводи.

Перевіряючи доводи Митниці про наявність підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції з підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 4 частини четвертої статті 328 КАС України, суд касаційної інстанції виходить з такого.

Усталеною є позиція Верховного Суду, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, відмінність обставин, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права та оцінку судами їх сукупності, також обумовлюють оцінку подібності правовідносин.

Крім того, при поданні касаційної скарги на цій підставі зазначені скаржником норми права, які, на його переконання, неправильно застосовано судами, повинні врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо їх застосування ставитися перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову та/або заперечень сторін (наприклад, з точки зору порушення їх позивачем/відповідачем). Вибір підстав для касаційного оскарження та обґрунтування їх існування покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.

З установлених судами попередніх інстанцій обставин справи слідує, що ТОВ «ІНТЕРПАЙП НІКО ТЬЮБ» придбало в уповноваженого експортера компанії «SMS group GmbH» (Німеччина, номер авторизації DE/8100/ЕА1288) комплектний товар - калібрувальний стан типу 800 I 7. Вказаний товар ввозився позивачем партіями на підставі 19-ти митних декларацій. Для отримання тарифної преференції з огляду на імпорт Товару з країни Європейського Співтовариства позивач подав Митниці загальну інвойс-проформу від 09 січня 2019 року №2008000, складену компанією «SMS group GmbH» (том 1 а.с.69), а також інвойси на кожну партію товару до кожної з митних декларацій (том 1 а.с.140-162). Як на інвойсі-проформі від 09 січня 2019 року №2008000, так і на кожному з 19-ти інвойсів, які долучались до усіх митних декларацій, що були подані до митного оформлення відповідної партії товару, містився текст декларації про походження, передбачений Додатком IV а Доповнення І до Регіональної конвенції, та проставлений компанією «SMS group GmbH» відповідно до вимог статті 21(6) Доповнення І до Регіональної конвенції.

Митниця здійснила митне оформлення товару із застосуванням пільги із сплати мита, але в подальшому направила до уповноваженого органу Німеччини запит з проханням здійснити перевірку проформи-інвойс від 09 січня 2019 року №2008000. Відповідно до листа від 26 серпня 2020 року №Z4215В-В110902Z-А05/20 Головне митне управління м. Дортмунд повідомило, що «експертиза показала, що підприємство «SMS group GmbH» не складало ні проформу-рахунок №2008000 від 09 січня 2019 року, ні декларацію про походження товару, що знаходиться на ній, та не підписувала їх» (том 1 а.с.231-232).

Отже, спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку із незгодою позивача із висновком відповідача про наявність підстав для скасування права на преференційне оподаткування у випадку непідтвердження митним органом країни експортера обставин походження ввезеного товару з країни Європейського Союзу згідно з поданим декларантом єдиним підтвердженням походження товару за умови, що ввезенню підлягав комплектний товар, на кожну партію якого уповноваженим експортером складалась окрема декларація про походження.

Скаржник посилається на неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 01 березня 2021 року (справа №240/7093/19), від 11 квітня 2022 року (справа №260/2805/20), від 11 серпня 2022 року (справа №460/8509/21), від 26 квітня 2023 року (справа №260/4347/20) щодо застосування статті 26 Протоколу 1 «Визначення концепції «походження товарів» і методів адміністративного співробітництва» до Угоди про асоціацію, статті 25 Доповнення І до Регіональної конвенції, статей 43-45, 345, 351 МК України.

Перевіривши зміст правовідносин у справах, на неврахування яких посилається скаржник, суд касаційної інстанції встановив наступне.

За встановленими судами у справі №260/2805/20 обставинами фізична особа-підприємець ввезла на митну територію України сідельний тягач для перевезення напівпричепів, при митному оформленні якого додала декларацію-інвойс та скористалась преференційною зниженою ставкою ввізного мита щодо товарів, які імпортуються з території Європейського Союзу. Закарпатська митниця Держмитслужби звернулась із запитом до уповноваженого органу Словацької Республіки, який у відповідь на вказаний запит не підтвердив достовірність і правильність декларації-інвойсу та преференційного походження оформленого на адресу фізичної особи-підприємця товару.

Аналогічні обставини мали місце і в межах справи №260/4347/20. ТОВ «Доміон Авто Груп» звернулось до суду із позовом до Закарпатської митниці Держмитслужби з огляду на незгоду із висновком контролюючого органу про відсутність підстав для застосування умов преференційного режиму оподаткування сідельних тягачів для напівпричепів, напівпричепів для перевезення вантажів, вантажних автомобілів для перевезення вантажів, які позивач ввозив із поданням до митного оформлення сертифікатів з перевезення (походження) EUR.1. Підставою для перегляду умов та подальшої відмови в застосування преференційного режиму слугувало те, що відповідними листами уповноважені органи Словацької Республіки, Литовської Республіки та Чеської Республіки не підтвердили преференційного походження товарів за вказаними сертифікатами.

З огляду на вказані обставини та на підставі положень Протоколу І до Угоди про асоціацію Верховний Суд в обох указаних справах погодився з позицією митного органу, що він не наділений повноваженнями діяти на власний розсуд за вказаних обставин та проводити додаткову перевірку документів про походження товару після отримання результатів такої перевірки компетентним органом заявленої декларантом країни походження товару. Це слугувало підставою для скасування рішень судів попередніх інстанцій та ухвалення нових судових рішень про відмову в позові відповідно до постанов від 11 квітня 2022 року (справа №260/2805/20), від 26 квітня 2023 року (справа №260/4347/20).

Предметом митного контролю у межах справи №460/8509/21 були різні товари, призначені для меблевого виробництва. При їх ввезенні на митну територію України та з метою застосування тарифної преференції ТОВ «Морган Феніче» долучило декларації про походження та два сертифікати з перевезення товару EUR.1. Після митного оформлення вказаного товару Рівненська митниця ДФС звернулась із запитом до уповноваженого органу Республіки Польща, який підтвердив достовірність інвойсів та сертифікатів з перевезення товару EUR.1, але зазначив, що вказані у них товари не підпадають під преференційний режим. Такі обставини слугували підставою для донарахування митним органом декларанту мита на товари, що ввозяться на митну територію України суб`єктами господарювання, та податку на додану вартість.

Застосувавши до спірних правовідносин положення Угоди про асоціацію та Протоколу І до неї, Верховний Суд у постанові від 11 серпня 2022 року (справа №460/8509/21) погодився з позицією судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову та зазначив, що у спірних правовідносинах компанія-експортер товару отримала сертифікати EUR.1 декларативно, але в ході перевірки документально не змогла підтвердити походження товарів. За таких обставин висновок митного органу про безпідставне застосування преференційних ставок ввізного мита був визнаний Судом правильним.

Щодо посилань скаржника на постанову Верховного Суду від 01 березня 2021 року (справа №240/7093/19) суд касаційної інстанції враховує, що відповідно до установлених судами в межах вказаної справи обставин на митну територію України комплектуючі частини промислової теплиці «Venlo» двома партіями, на кожну з яких було надано сертифікат про походження товару EUR.1. Разом з тим, підставою для перегляду умов преференційного режиму та подальшого донарахування ввізного мита та податку на додану вартість слугувало те, що уповноважений орган Нідерландів повідомив, що експортер товару не зміг надати документи, які підтверджують статус походження складових частин теплиці з Європейського Союзу. Поряд з цим видача обох сертифікатів про походження була підтверджена. Керуючись приписами статті 33 Протоколу І до Угоди про асоціацію Верховний Суд погодився з висновком суду першої інстанції, що митний орган не має повноважень після отримання результатів перевірки компетентним органом заявленої декларантом країни походження товару проводити додаткову перевірку документів про походження такого товару. У цій справі єдиний документ про походження товару не надавався.

Виходячи з установлених судами обставин у приведених вище справах суд касаційної інстанції у цій справі (№160/10330/22) вважає, що наведені скаржником справи є відмінними від розглядуваної справи за змістовним критеріям, що полягає в тому, що у жодній із наведених вище справ предметом митного оформлення не був комплектний товар, тобто, товар, який би постачався частинами. Водночас указана обставина є істотною і безпосередньо впливає на норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до відповідних правовідносин.

Так, в перелічених скаржником справах митне оформлення товарів здійснювалось на підставі положень Угоди про асоціацію та Протоколу І до неї, тоді як у межах цієї справи застосуванню підлягала Регіональна конвенція та Доповнення І до неї (що не є спірним між сторонами та узгоджується із встановленими судами у цій справі обставинами), а з огляду на ввезення на митну територію України комплектного товару - безпосередньо стаття 25 Доповнення І до Регіональної конвенції.

Крім того, оскільки предметом митного оформлення у справах №260/2805/20, №260/4347/20, №460/8509/21 не був комплектний товар, то єдине підтвердження походження товару на підставі положень статті 25 Доповнення І до Регіональної конвенції декларантами взагалі не подавалось. У межах розглядуваної справи (№160/10330/22) визначальним є те, що уповноважений орган країни експортера не підтвердив тільки автентичність декларації про походження, поданої як єдине підтвердження походження товару. Водночас при постачанні кожної партії комплектного товару уповноважений експортер - компанія SMS group GmbH на підставі статті 21(6) Доповнення І до Регіональної конвенції в інвойсі зазначала текст декларації про походження, передбачений Додатком IV а Доповнення І до Регіональної конвенції.

Зміст встановлених судами у справі №240/7093/19 обставин також не дає підстав для висновку, що при ввезенні на митну територію України комплектуючих частин теплиці декларант подавав єдине підтвердження походження товару. Поряд з тим у межах справи №240/7093/19, на відміну від справи, що є предметом касаційного перегляду, на перевірку компетентного органу країни експортера були направлені усі сертифікати про походження товару, на підставі яких він був ввезений в Україну.

Підсумовуючи викладене, суд касаційної інстанції висновує, що зміст постанови апеляційного суду у цій справі та наведених скаржником рішень суду касаційної інстанції свідчить, що викладені у них висновки ґрунтуються на різних фактичних обставинах справи. Варто зауважити, що у кожних окремих правовідносинах при застосуванні судом одних й тих самих норм права в залежності від фактичних обставин справи, оцінки судами доказів або відсутності певних доказів, висновки судів можуть бути відмінними від тих, що здійснені судом в цій справі, проте це не свідчить про неправильне застосування норми матеріального права, а вказує на відмінність фактичних обставин та доказової бази. Різниця у встановлених обставинах у сукупності з наданими сторонами доказами об`єктивно впливає на умови застосування правових норм.

Проаналізувавши зміст наведених скаржником постанов, Верховний Суд відхиляє як помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувана постанова апеляційного суду прийнята без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, оскільки у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично-доказової бази, тобто дійшли певних конкретних висновків з урахуванням наданих сторонами усіх доказів, що виключає подібність правовідносин у вказаних справах за змістовним критерієм.

Доводи касаційної скарги в частині порушення апеляційним судом норм процесуального права наведені у взаємозв`язку з обґрунтуванням підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України. Передбачену пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України підставу касаційного оскарження скаржник пов`язував із порушенням апеляційним судом правил оцінки доказів в частині встановлення обставин того, хто склав єдине підтвердження про походження товарів, яке містилось в інвойсі-проформі від 09 січня 2019 року №2008000. Дійсно, ні матеріали адміністративної справи, ні доводи сторін, що наводились ними протягом розгляду справи, не дають підстав вважати, що указана інвойс-проформа була складена саме позивачем. Відповідно, висновок апеляційного суду в цій частині не ґрунтується на наявних у справі доказах.

Разом з тим, цей процесуальний недолік не може свідчити про наявність підстав для здійснення касаційного перегляду постанови апеляційного суду з підстав, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України. Так, висновок апеляційного суду про задоволення позову ґрунтується на тому, що позивач до кожної партії комплектного товару подавав окремі декларації про походження товару, достовірність яких шляхом направлення до уповноваженого органу країни експортера відповідачем не перевірялась і спростована не була. Верховний Суд у постанові від 19 травня 2023 року (справа №140/211/20), сформував правову позицію, що норми чинного митного законодавства (з урахуванням міжнародних договорів та угод, учасником яких є Україна) не забороняють імпортеру для застосування преференційної ставки ввізного мита подавати сертифікати походження на кожну частину комплектного об`єкта замість єдиного документа-підтвердження. Підстав для відступу від наведеної позиції Верховного Суду скаржник у касаційній скарзі не наводить.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Касаційне провадження, відкрите на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України, також підлягає закриттю як таке, що приведене у взаємозв`язку з підставою касаційного оскарження, передбаченою пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, та за правилами пункту 1 частини другої статті 353 КАС України не може розглядатись окремо від зазначеної підстави касаційного оскарження, оскільки має впливати на повноту встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного застосування норми права у подібних правовідносинах.

Відповідно до статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Здійснення касаційного перегляду судових рішень в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, є неможливим. Порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 КАС України, колегією суддів не встановлено, а тому касаційне провадження у цій справі належить закрити.

Керуючись статтями 339, 341, 345, 355, 359 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за скаргою Дніпровської митниці на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2023 року, відкрите на підставі пунктів 1, 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України - закрити.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її підписання, є остаточною і оскарженню не підлягає.

СуддіМ.М. Гімон І.А. Васильєва В.П. Юрченко