Справа № 640/12926/20
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2024-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

12 березня 2024 року
1. Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України ) суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.
2. Користуючись цією нормою, висловлюємо незгоду із постановою палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у цій справі.
3. Так, предметом касаційного оскарження є правомірність рішення суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження на ухвалу суду про відмову у поновленні провадження у справі, з підстав неможливості оскарження такої ухвали окремо від рішення суду.
6. 23.11.2020 та 22.03.2021 ОСОБА_1 подав клопотання про поновлення провадження у справі, за наслідками розгляду яких Окружний адміністративний суд міста Києва суд першої інстанції ухвалою від 24.05.2021 відмовив у їх задоволенні, виходячи з того, що станом на день розгляду цих клопотань рішення за результатами розгляду справи № 640/7169/20 не прийнято, а тому підстави, які зумовили зупинення провадження у справі не усунуто, у зв`язку з чим суд не бачить обґрунтованих підстав для задоволення клопотання позивача про поновлення провадження у справі. Ця ухвала оскаржена позивачем в апеляційному порядку.
8. Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції виходив з того, що за правилами статті 294 КАС України ухвала про відмову у поновленні провадження не включена до переліку ухвал, які підлягають апеляційному оскарженню.
9. Не погодившись із ухвалою суду апеляційною інстанції ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій на основі аналізу юридичних позицій Конституційного Суду України, викладених, зокрема, у Рішеннях від 27.01.2010 у справі № 3-рп/2010, від 28.04.2020 у справі № 12-рп/2010, від 08.07.2010 у справі №18-рп/2010, від 02.11.2011 у справі № 13-рп/2011, від 22.04.2014 у справі № 4-рп/2014, наполягав, що при вирішенні питання можливості/неможливості оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання про поновлення провадження у справі необхідно застосовувати такі підходи суду конституційної юрисдикції:
9.1. наведення заперечень на ухвалу суду в складі апеляційної скарги на рішення суду - є однією із форм забезпечення права на апеляційне оскарження такої ухвали;
9.2. якщо ухвала суду може бути ефективно оскаржена разом із рішенням суду - законом може бути обмежено право на її оскарження окремо від рішення суду;
9.3. якщо ухвала суду не може бути ефективно оскаржена разом із рішенням суду - у особи має бути можливість оскаржити її окремо від рішення суду. В інакшому разі особа позбавляється можливості оскарження ухвали в будь-який спосіб.
10. Погоджуючись з тим, що норми статті 294 КАС України дійсно формально прямо не передбачають право на апеляційне оскарження ухвали про відмову у поновленні провадження у справі, ОСОБА_1 на основі вищенаведених позицій доводить, що має право на апеляційне оскарження ухвали суду про відмову у поновленні провадження у справі, виходячи з такого:
10.1. ця ухвала перешкоджає подальшому провадженню у справі, адже допоки провадження є зупиненим, то суд не може вчиняти будь-які процесуальні дії у справі;
10.2. позивач не має можливості оскаржити цю ухвалу «в складі апеляційної скарги на рішення суду у справі», так як це рішення на цій стадії ще не ухвалене і зупинення провадження у справі перешкоджає його ухваленню;
10.3. без апеляційного оскарження такої ухвали позивач не має інших ефективних засобів захисту від надмірної тривалості судового провадження, що становить порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція);
10.4. апеляційне оскарження такої ухвали не здатне завдати шкоди судовому процесу і не може бути предметом зловживання процесуальним правом, оскільки провадження у справі у будь-якому разі зупинене, а тому оскарження ухвали про відмову у поновленні провадження не може здійснюватися з метою перешкоджання розгляду справи чи з метою затягування її розгляду.
11. У цьому зв`язку ОСОБА_1 підкреслює, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово у своїх рішеннях указував на порушення статті 6 Конвенції у разі, коли справа розглядається занадто довго і у сторони у справі відсутні ефективні засоби захисту від такого порушення, і ця проблема визнана системною щодо України.
12. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11.08.2021 року відкрито касаційне провадження у справі з метою перевірки правильності застосування судом апеляційної інстанцій норм процесуального права, зокрема приписів статті 294 КАС України, щодо можливості оскарження окремо від рішення суду ухвали суду першої інстанції про відмову в поновленні провадження у справі.
13. Під час розгляду справи колегією суддів з`ясовано, що Верховний Суд вже вирішував питання щодо апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції про відмову в поновленні провадження у справі.
14. Так, у постанові від 11.06.2019 у справі № 826/5780/15 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, переглядаючи ухвалу суду апеляційної інстанції, постановлену в порядку пункту 1 частини першої статті 299 КАС України, про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на ухвалу суду першої інстанції про відмову в поновленні провадження у справі, дійшов висновку про порушення судом апеляційної інстанції пункту 11 частини першої статті 294 цього Кодексу, з якого випливає можливість оскарження в апеляційному порядку як ухвали суду першої інстанції про зупинення провадження у справі, так і ухвали про відмову в поновлені судового провадження.
15. Натомість у постановах від 18.07.2019 у справі № 803/173/16, від 23.10.2019 у справі №803/172/16 і від 22.10.2021 у справі 806/5175/14 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду висловив іншу правову позицію, згідно з якою ухвала суду першої інстанції про відмову в поновленні провадження у справі не підлягає апеляційному оскарженню окремо від рішення суду, оскільки така ухвала не включена до вичерпного переліку ухвал, на які можуть бути подані апеляційні скарги окремо від рішення суду (стаття 294 КАС України).
18. Вирішуючи питання щодо можливості/неможливості оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, що не передбачено статтею 294 КАС України, зокрема ухвали про відмову в задоволенні клопотання про поновлення провадження у справі, судова палата звернулася до змістовного тлумачення положень статті 294 КАС України у співвідношенні з положеннями Конституції України та загальними засадами адміністративного судочинства.
19. Так, Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» № 1401-VIII від 02.06.2016 викладено в новій редакції, зокрема, статтю 129 Конституції України, якою визначаються основні засади судочинства і ця норма, на відміну від попередньої редакції, якою однією із засад судочинства визначалося «забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом», Конституція України в чинній редакції однією з основних засад судочинства визначає «забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення».
20. Згідно пояснювальної записки до проєкту Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) констатовано, що нова редакція цього положення дасть змогу гарантувати особі право на перегляд справи судом принаймні один раз - в апеляційному порядку. При цьому йдеться не про надання можливості оскаржувати будь-яке судове рішення, а лише про перегляд справи загалом - тобто справи, стосовно якої суд ухвалив рішення по суті спору або стосовно іншого (що не має характеру юридичного спору) питання, що віднесене законом до компетенції суду.
21. Отож, рішення, яким завершується розгляд справи, може стати предметом перегляду в суді вищого рівня в апеляційному порядку і подання апеляційної скарги щодо такого рішення не може бути заборонено законом. Водночас законом можуть бути встановлені обмеження чи навіть заборони щодо оскарження в апеляційному порядку окремих процедурних судових рішень.
22. Судова палата наголосила, що мета законодавця щодо обмеження можливості оскарження в апеляційному порядку окремих процедурних судових рішень знайшла своє продовження в Законі України від 03.10.2017 № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».
23. Так, у пояснювальній записці до проєкту Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» зазначено, що завданням цього законопроєкту є, зокрема, удосконалення системи апеляційного перегляду справ та перегляду справ за нововиявленими обставинами (розділ 2 пояснювальної записки), Законопроєктом запроваджуються розумні процесуальні фільтри для оскарження ухвал суду в апеляційному порядку, касаційного оскарження судових рішень, направлення справи на новий розгляд, закріплюються преклюзивні строки для звернення з апеляційною або касаційною скаргою, заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами (розділ 3.7. пояснювальної записки).
24. Запроваджені Законом України від 02.06.2016 №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» зміни основних засад судочинства знайшли своє відображення у статті 2 КАС України, відповідно до пункту 6 частини третьої якої передбачено, що однією з основних засад (принципів) адміністративного судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
25. Таким чином, законодавцем послідовно унормовано засади адміністративного судочинства, які спрямовані на обмеження можливості оскарження окремих процедурних судових рішень (ухвал) суду першої інстанції та забезпечення беззастережного права на апеляційний перегляд справи.
26. Такі підходи знайшли відображення в статті 294 КАС України, відповідно до пункту 11 частини першої якої передбачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо, зокрема, зупинення провадження у справі.
27. Судова палата констатувала, що процесуальним законом закріплено два окремі юридичних механізми оскарження ухвал суду першої інстанції: окремо від рішення суду щодо ухвал, перелік яких визначено у статті 294 КАС України та шляхом включення заперечень до апеляційної скарги на рішення щодо ухвал, які не визначені у статті 294 КАС України.
28. Виходячи із змістовного аналізу частини першої статті 294 КАС України, судова палата дійшла висновку, що використання законодавцем прийменника «щодо» спрямоване саме на визначення переліку тих ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду, а стаття 293 КАС України містить застереження щодо неможливості (не допущення) оскарження ухвал окремо від рішення суду, які відсутні у переліку, передбаченому статтею 294 КАС України.
29. З наведеного судова палата висновувала, що відсутність у статті 294 КАС України прямої вказівки на можливість апеляційного оскарження ухвали про відмову в задоволенні клопотання про поновлення провадження у справі в цьому випадку має тлумачитись як неможливість апеляційного оскарження такої ухвали, а відсутність ухвали про відмову у поновленні провадженні у справі у переліку, визначеному у статті 294 КАС України, на переконання судової палати, не є обмеженням права позивача на доступ до суду, оскільки у позивача за процесуальним законом є право на оскарження саме ухвали про зупинення провадження у справі.
30. Таким чином, судова палата не знайшла підстав для відступу від висновку щодо застосування статей 237, 293 і 294 КАС України при вирішенні питання щодо можливості апеляційного оскарження окремо від рішення суду ухвали суду першої інстанції про відмову в поновленні провадження у справі, які викладені в постановах від 18.07.2019 у справі № 803/173/16, від 23.10.2019 у справі № 803/172/16 і від 22.10.2021 у справі № 806/5175/14.
31. Водночас судова палата вважала за необхідне відступити від висновку, викладеному в постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 11.06.2019 у справі № 826/5780/15, у якій зроблено протилежний висновок щодо застосування статей 237, 293 і 294 КАС України. При цьому, відступаючи у цій справі від висновків Верховного Суду, які викладено у вказаній постанові, судова палата зазначила, що відповідно до сформованої практики такий перелік судових рішень не є вичерпним.
32. З наведеними у постанові висновками, що підтримані більшістю колегії суддів, їх правовим обґрунтуванням, як і з результатом вирішення спору по суті, не погоджуємося та заявляємо окрему думку в порядку, передбаченому частиною третьою статті 34 КАС України, виходячи з такого.
33. Статтею 129 Конституції України (у редакції Закону № 1401-VIII від 02.06.2016) до основних засад судочинства, серед іншого, поруч із забезпеченням права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення; віднесені також розумні строки розгляду справи.
34. До основних засад (принципів) адміністративного судочинства належать, зокрема, верховенство права, забезпечення права на апеляційний перегляд справи, розумність строків розгляду справи (частина третя статті 2 КАС України).
35. Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).
36. За приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
37. Суди зобов`язані відповідно до частини першої статті 129 Конституції України вирішувати спори, керуючись верховенством права, що, своєю чергою, означає врахування тлумачення Конвенції, яке надається ЄСПЛ, як мінімальних стандартів демократичного суспільства.
38. Один із ключових доводів касатора полягав у тому, що без апеляційного оскарження такої ухвали він не має інших ефективних засобів захисту від надмірної тривалості судового провадження, що становить порушення статті 6 Конвенції.
39. Питання дотримання національними судами критерію розумності строків розгляду спорів національними судами неодноразово було предметом оцінки ЄСПЛ.
41. Відхиляючи доводи Уряду про передчасність звернення до ЄСПЛ цих заявників, ураховуючи, що шестимісячний строк звернення обраховується з дня винесення остаточного рішення у процесі вичерпання національних засобів юридичного захисту, Суд зауважив, що вирішення цього питання залежить від того чи вважатиме Суд ефективними національні засоби юридичного захисту на практиці.
42. Суд встановив, що ефективний засіб юридичного захисту має функціонувати без надмірних затримок та що у випадку, коли заявник використовує існуючий засіб юридичного захисту і лише згодом дізнається про обставини, які зумовлюють його неефективність, для цілей пункту 1 статті 35 Конвенції доцільним має бути відлік шестимісячного строку з дати, коли заявник уперше дізнався або мав дізнатися про такі обставини (пункт 145 рішення у справі «Полях та інші проти України»).
43. Тож, визнаючи скарги указаних заявників прийнятними, Суд зауважив, що питання, на яке необхідно відповісти, полягає у тому, чи були провадження у справах перших трьох заявників необґрунтовано затягнуті, та, якщо так, чи заявники через свої дії та/або бездіяльність, чи держава були відповідальними за такий стан справ. Ураховуючи, що ці питання тісно пов`язані із суттю скарг заявників за пунктом 1 статті 6 Конвенції щодо доступу до суду та тривалості провадження, Суд долучив їх до розгляду по суті, зауваживши, що пов`язане з цим питання, полягає у тому, чи знали заявники або повинні були знати у будь-який момент у ході провадження, що відповідний засіб юридичного захисту виявився неефективним на практиці через затримку, що призвело б до початку перебігу шестимісячного строку (пункт 146 рішення у справі «Полях та інші проти України»).
44. Оцінюючи доводи заявників про те, що тривала неспроможність розглянути їхні позови на національному рівні порушила їхні права за статтею 6 Конвенції, яка передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, Суд нагадав, що саме Договірні держави мають організовувати свої судові системи так, щоб їхні суди могли гарантувати кожному право на отримання остаточного рішення у спорах щодо прав та обов`язків цивільного характеру упродовж розумного строку . Розумність тривалості провадження повинна оцінюватися у світлі обставин справи та з урахуванням критеріїв, встановлених у практиці Суду, зокрема складності справи, поведінки заявника та відповідних органів влади, а також важливості предмета спору для заявника (пункт 171 рішення у справі «Полях та інші проти України»).
45. Так, вирішуючи ключове питання скарг цих заявників щодо тривалості провадження у їх справах у світлі цих критеріїв, зокрема, за критерієм «поведінка заявників», Суд відхилив доводи Уряду про те, що заявники самі були відповідальні за ті засоби юридичного захисту, що не діяли упродовж розумного строку, оскільки вони своїми власними діями або бездіяльністю призвели до того, що їхні справи були зупинені або залишалися зупиненими на національному рівні, оскільки (i) другий і третій заявники самі клопотали про зупинення проваджень в їхніх справах, (ii) жоден із заявників не оскаржив ухвал про зупинення проваджень в їхніх справах; та (iii) перший і другий заявники не клопотали про поновлення проваджень.
46. Суд зазначив, що позови заявників, подані до національних судів, ґрунтувалися здебільшого на аргументах, пов`язаних з питанням конституційності Закону № 1682-VII. Відповідно до національного законодавства у редакції, чинній на момент подій, за таких обставин заявники могли (i) або звернутися до національних адміністративних судів із проханням надати тлумачення положень Закону № 1682-VII, яке б відповідало розумінню заявниками Конституції України та/або визнавало незастосовними положення, які вони вважали неконституційними; або (ii) попросити суди звернутися до Верховного Суду України, а через нього до Конституційного Суду України для оцінки конституційності Закону № 1682-VII.
47. Оскільки суди надали перевагу другому підходу уважаючи, що вирішення справ заявників залежало від рішення Конституційного Суду України, а Пленум Верховного Суду України підтримав цю позицію, постановивши, що вирішення справ, в яких порушувалося питання конституційності Закону № 1682-VII, потребувало ухвалення рішення Конституційним Судом України, то зважаючи на наявності такої чітко визначеної позиції Верховного Суду України, Суд уважав, що було би нерозумно очікувати, що заявники не погодяться та закликатимуть суди загальної юрисдикції у будь-якому випадку продовжити розгляд їхніх справ і що будь-яке оскарження ухвал про зупинення проваджень не мало вважатись таким, що мало шанси на успіх.
48. Зважаючи на те, що розгляд справ Конституційним Судом України підпадав під доволі суворо обмежені строки, Суд констатував, що не можна було очікувати, що заявники знатимуть, що ці строки буде перевищено, особливо з огляду на те, що Верховний Суд України просив Конституційний Суд України розглянути це питання невідкладно (пункт 182 рішення у справі «Полях та інші проти України»). А коли після закінчення цього строку третій заявник подав клопотання про поновлення провадження, його клопотання було залишено без задоволення
49. За таких обставин, Суд дійшов висновку, що заявникам не можна дорікнути за те, що вони не оскаржили рішення про передання питання щодо конституційності до Верховного Суду України (для подальшого передання до Конституційного Суду України), а першому і другому заявникам не можна дорікнути за неподання клопотань про поновлення проваджень.
50. Оцінюючи тривалість провадження у справах заявників за критерієм «поведінка органів державної влади», Суд констатував, що Конституційним Судом України було значно перевищено строки розгляду справ, встановлені національним законодавством, за відсутності переконливого пояснення.
51. Підсумовуючи наведене, Суд дійшов висновку, що з огляду на конкретні обставини цієї справи тривалість провадження у справах заявників не може вважатися «розумною», тому відхилив заперечення Уряду щодо невичерпання національних засобів юридичного захисту та встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо перших трьох заявників.
54. Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні касаційної скарги, судова палата виходила з констатації обґрунтованості запроваджених законодавцем обмежень апеляційного перегляду окремих процедурних судових рішень (ухвал) суду першої інстанції, однак не надала жодної оцінки одному з ключових доводів касатора, який полягав у тому, що без апеляційного оскарження такої ухвали він не має інших ефективних засобів захисту від надмірної тривалості судового провадження, що становить порушення статті 6 Конвенції.
55. Відповідаючи на цей аргумент касаційної скарги ми виходимо з наступного.
55.1. Установлення процесуальним законом заборони (обмеження) щодо окремого оскарження ухвал, не передбачених статтею 294 КАС України, спрямована на відстрочення реалізації права на апеляційне оскарження з питань, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі до подання апеляційної скарги на рішення суду щодо суті спору, та має на меті забезпечити розгляд справи впродовж розумного строку та запобігти зловживанням процесуальними правами, які можуть призводити до невиправданих зволікань під час такого розгляду.
55.2. Окремо КАС України визначає випадки, коли ухвала суду першої інстанції не підлягає оскарженню в будь-який спосіб (наприклад, частина дев`ята статті 29, частина друга статті 188 КАС України).
55.3. Водночас, статтею 320 КАС України встановлені підстави для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
55.4. Отже, ця стаття надає суду апеляційної інстанції повноваження щодо ухвал суду першої інстанції, які:
можуть бути окремо оскаржені від рішення суду та
перешкоджають подальшому провадженню у справі.
56. Переліку ухвал, які одночасно відповідають двом зазначеним вимогам, КАС України не встановлює, оскільки передбачений статтею 294 цього Кодексу перелік ухвал, на які можуть бути подані апеляційні скарги окремо від рішення суду, містить як ухвали, що перешкоджають провадженню у справі (щодо повернення заяви позивачеві (заявникові), відмови у відкритті провадження у справі, зупинення провадження у справі, залишення позову (заяви) без розгляду тощо), так і ухвали, які провадженню у справі не перешкоджають (забезпечення доказів, відмови в забезпеченні доказів, скасування ухвали про забезпечення доказів; призначення експертизи; визначення розміру судових витрат; роз`яснення або відмови у роз`ясненні судового рішення тощо).
57. Вирішення питань, пов`язаних із зупиненням та поновленням провадження у справі, врегульовано статтями 236 і 237 КАС України.
58. Відповідно до положень статті 236 КАС України за наявності підстав, передбачених частинами першою і другою цієї статті, суд постановляє ухвалу про зупинення провадження у справі. Ухвала суду про зупинення провадження у справі може бути оскаржена.
59. Згідно з частиною першою статті 237 КАС України провадження у справі поновлюється за клопотанням учасників справи або за ініціативою суду не пізніше десяти днів з дня отримання судом повідомлення про усунення обставин, що викликали його зупинення. Про поновлення провадження у справі суд постановляє ухвалу.
60. Таким чином, поновлення провадження у справі відповідно до статті 237 КАС України пов`язане не із скасуванням ухвали про зупинення провадження у справі, а із встановленням факту усунення обставин, з якими суд пов`язував зупинення провадження у справі.
61. Проте, як випливає із суддівського розсуду при вчиненні процесуальних дій та підтверджується судовою практикою, за результатом вирішення відповідного клопотання учасника справи суд може постановити ухвалу про поновлення провадження у справі або про відмову в його поновленні.
62. Звертаємо увагу, що стаття 237 КАС України закріплює диспозитивне право кожного учасника справи звернутися до суду з клопотанням про поновлення провадження у справі. Вказане своєю чергою, в силу статей 166, 241 та 248 КАС України, створює імперативний припис для суду розглянути таке клопотання. Беззаперечним є те, що наслідки розгляду такого клопотання впливають на можливість подальшого розгляду справи.
63. У визначеному статтею 294 КАС України переліку ухвал, на які можуть бути подані апеляційні скарги окремо від рішення суду, є ухвала суду першої інстанції щодо зупинення провадження у справі, яка, беззаперечно, перешкоджає подальшому провадженню у справі, проте відсутня ухвала суду про відмову в поновленні провадження у справі, постановленої відповідно до статті 237 КАС України.
64. Водночас ухвала про відмову в поновленні провадження у справі так само перешкоджає подальшому руху справи і впливає на строк її розгляду, оскільки в такому разі продовжує свою дію ухвала про зупинення провадження у справі.
65. Як уже наголошувалося, стаття 6 Конвенції, проголошуючи право на справедливий суд, указала його складовою розгляд справи упродовж розумного строку. Реалізація цього елемента права на справедливий суд знайшла своє відображення у приписах статті 2 КАС України щодо завдань та основних засад адміністративного судочинства.
66. КАС України, визначаючи завдання адміністративного судочинства, передбачив необхідність своєчасного вирішення судом спорів.
67. Повертаючись до поставленого питання необхідно констатувати, що приписи статті 237 КАС України покликані, зокрема, захищати одну із складових права на справедливий суд, дотримання розумного строку розгляду судової справи.
68. Відповідаючи на питання можливості відновлення порушеного права цього компоненту справедливого суду в ході перегляду судового рішення по суті судом апеляційної інстанції, необхідно констатувати, що такої можливості суд апеляційної інстанції не має через темпоральний характер цієї категорії.
69. Отже, процесуальні ухвали, які перешкоджають подальшому провадженню у справі є такими, що впливають на строк розгляду справи та, відповідно, належать до переліку ухвал, апеляційний перегляд яких повинен здійснюватися задля перевірки дотримання права учасника процесу на справедливий суд.
70. Про значущість впливу на процесуальні права учасника процесу ухвал, які перешкоджають подальшому провадженню у справі, вказують й передбачені статтею 320 КАС України підстави для скасування таких ухвал, до яких належать неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та недоведеність обставин, що мають значення для справи.
71. Сукупність наведених норм указує, що від належно встановлених обставин у питанні поновлення провадження у справі залежить дотримання судом права на справедливий суд.
72. У зв`язку з цим установлені обмеження щодо окремого апеляційного оскарження ухвали про відмову поновлення провадження у справі є непропорційними до права сторони процесу на справедливий суд.
73. Ураховуючи викладене, ми не можемо погодитися з рішенням більшості та вважаємо, що судова палата дійшла помилкового висновку, що ухвала про відмову в поновленні провадження у справі не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Судді С.А. Уханенко