Справа № 160/24182/23
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2024-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21.09.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Центр пробації» щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно; стягнути з Державної установи «Центр пробації» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 29 листопада 2022 року по 19 серпня 2023 року у сумі 117 700 (сто сімнадцять тисяч сімсот) грн. 39 копійок.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказом Державної установи "Центр пробації" № 629/к від 22.11.2022 року позивача звільнено зі служби. 18.08.2023 року з позивачем проведено остаточний розрахунок, що є порушенням строків, встановлених статтею 116 Кодексу законів про працю України. Стверджує, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у невиплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача в частині грошової компенсації за не отримане речове майно, за період з 29.11.2022 року по 19.08.2023 року у сумі 117 700,39 грн.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.09.2023 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Заперечуючи проти позовної заяви, відповідачем 11.10.2023 року до суду подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що згідно з наказом Державної установи "Центр пробації" від 22.11.2022 року № 629/к позивача було звільнено зі служби відповідно до пункту 5 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та пункту 4 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з скороченням штатів або проведення організаційних заходів). Після отримання рапорту позивача, відповідачем підготовлено довідку від 21.11.2022 року №531 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна на суму 22 788,05 грн. Так, відповідач вказує на відсутність підстав для стягнення відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні, оскільки грошова компенсації за речове майно не має характеру винагороди за виконану працю та носить разовий характер, у зв`язку з чим відсутні підстави для виплати компенсації.
16.10.2023 року позивачем подано відповідь на відзив Державної установи "Центр пробації", в якій підтримано позицію викладену в позовній заяві.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.12.2023 року вирішено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.
15.01.2024 року на адресу суду від Державної установи "Центр пробації" надійшли додаткові пояснення, в обґрунтування яких зазначено, що грошова компенсація за належні до видачі позивачу предмети речового майна становить 22 788,05 грн, натомість розмір середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, який вимагає сплатити позивач, становить 117 700 грн. Зазначає, що розмір виплати за час затримки розрахунку при звільненні, у співвідношенні до суми, виплаченій позивачу як компенсація за неотримані предмети речового майна, є неспівмірним.
В судове засідання 14.02.2024 року позивач та представник позивача не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, з клопотаннями про перенесення або відкладення розгляду справи не зверталися.
Відповідно до частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про можливість розглянути справу у письмовому провадженні.
Дослідивши повно і всебічно письмові докази, які містяться в матеріалах справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Так, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив в службу в Державній кримінально-виконавчій службі України.
Наказом директора Державної установи «Центр пробації» від 22.11.2022 року №629/к «Про особовий склад», 28 листопада 2022 року начальника Дніпровського районного відділу м. Кам`янське філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області Демченка Євгена Вячеславовича звільнено за пунктом 5 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та пунктом 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) майора внутрішньої служби.
При цьому, відомості про нарахування та виплату позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно у зазначеному наказі відсутні.
Відповідно довідки про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна №531 від 21.11.2022 року, яка надана Державною установою " Центр пробації" сума до виплати становить 22 788,05 грн.
При звільненні позивачу не було виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно.
Згідно інформації комп`ютерної програми Діловодство спеціалізованого суду позивач 04.07.2023 року звертався до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом щодо не здійснення повного розрахунку на час звільнення та невиплати на його користь грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у сумі 22 788,05 грн. та просив стягнути з Державної установи "Центр пробації" на його користь грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна у сумі 22 788,05 грн.
18.08.2023 року відповідачем нарахована та виплачена позивачу на картковий рахунок грошова компенсація за неотримане речове майно в розмірі 22 788,05 грн., про що свідчить виписка з банківського рахунку позивача, а також платіжні інструкції №2371 від 11.08.2023 року та №2372 від 18.08.2023 року.
Позивач, вважаючи що має право на середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 29 листопада 2022 року по 19 серпня 2023 року у сумі 117 700 (сто сімнадцять тисяч сімсот) грн. 39 копійок, звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23 червня 2005 року № 2713-IV визначає правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження (далі Закон № 2713-IV).
Відповідно до статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.
На осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 року № 578 «Про забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби», затверджений Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби (далі по тексту Порядок № 578), який визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами.
Пунктом 2 Порядку №578 визначено, що речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань.
Пунктом 23 Порядку № 578 визначено, що грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається ДПтС відповідно до їх закупівельної вартості.
За приписами пункту 27 Порядку № 578 під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.
Відповідно до пункту 60 Порядку №578 для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи, підприємства для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки.
Суд враховує, що зазначеними нормативно-правовими актами не врегульовано порядок виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку з особою звільненою з військової служби, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України, оскільки загальні норми підлягають застосуванню лише за умови неврегульованості правовідносин нормами спеціального законодавства.
Відповідно частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Так, згідно статті 117 Кодексу законів про працю України в (редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статті 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Таким чином, не має значення чи роботодавець добровільно виплатив заборгованість із заробітної плати чи на виконання рішення суду, у випадку затримки розрахунку при звільненні працівника до роботодавця застосовуються санкції, передбачені статті 117 Кодексу законів про працю України.
Велика Палата Верховного Суду в постанові по справі № 810/451/17 зауважила, що за змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Отже, позивач має право на виплату середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Суд зазначає, що день звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 року по справі №821/1226/16).
Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків частини для військовослужбовців) на підставі статті 116 Кодексу законів про працю України роботодавець повинен був виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства.
Згідно наказом директора Державної установи «Центр пробації» від 22.11.2022 року №629/к «Про особовий склад», ОСОБА_1 звільнено за пунктом 5 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та пунктом 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) з 28.11.2022 року.
Відтак строк затримки по виплаті заробітної плати слід рахувати з 29.11.2022 року, адже відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат.
Оскільки відповідач здійснив виплату позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно в розмірі 22 788,05 грн. 18.08.2023 року, то саме вказаний день є днем фактичного розрахунку.
Отже, строк затримки розрахунку розпочався 29.11.2022 року та закінчився 17.08.2023 року.
Оскільки відповідачем не було здійснено своєчасний розрахунок при звільненні в частині компенсації за неотримане речове майно, виплату такої лише 18.08.2023 року, останній мав виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про наявність протиправної бездіяльності з боку відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
При цьому, суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06.08.2020 року у справі № 813/851/16, відповідно до яких суд, що приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку, має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає стягненню.
Таким чином, для повного і належного захисту порушених прав та інтересів позивача суд вважає за необхідне стягнути з відповідача конкретно визначену суму середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100).
Абзацом 3 пункту 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
За правилами пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Судом встановлено, що відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем 18.08.2023 року шляхом виплати грошової компенсації за неотримане речове майно в розмірі 22 788,05 грн.
З урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем, а саме 18.08.2023 року, судом встановлено, що позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 29.11.2022 року по 17.08.2023 року, проте не більш як за шість місяців, що становить 181 день.
Із цього слідує, що середнє грошове забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні в межах визначеного статті 117 Кодексу законів про працю України шестимісячного терміну становить 72 045,24 грн. (398,04 грн. х 181 календарний день).
Суд зазначає, що приписами статті 117 Кодексу законів про працю України (редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.
Відповідно частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи вищевикладене, позов підлягає частковому задоволенню, шляхом визнання протиправною бездіяльність Державної установи «Центр пробації» щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнути з Державної установи «Центр пробації» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні у сумі 72 045,24 грн.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Що стосується клопотання про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн., суд зазначає наступне.
Відповідно до вимог частини 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно частини 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
За приписами частин 3, 4, 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значення справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом для справи.
Під час дослідження наданих документів судом встановлено, що 01.11.2022 року замовник (клієнт) ОСОБА_1 , з одного боку і адвокат Ялова Юлія Олександрівна, з іншого боку, уклали договір про надання правової допомоги №1216242.
Відповідно до пункту 4.2 цього договору замовник оплачує суму винагород адвоката на підставі наданого акту приймання-передачі наданих послуг, виставленого адвокатом.
Згідно пункту 1.1. додаткової угоди №1 від 16.09.2023 року загальна вартість юридичних послуг адвоката за надання правової допомоги в суді першої інстанції становить 3 000,00 грн.
Пунктом 3 додаткової угоди передбачено, що сплата узгодженої сторонами суми гонорару (послуг) здійснюється клієнтом в безготівковому порядку шляхом перерахування відповідної суми коштів на розрахунковий рахунок адвоката, реквізити якого зазначаються у відповідному рахунку на оплату гонорару.
Згідно з актом прийому-передачі наданих послуг від 14.10.2023 року адвокат Ялова Юлія Олександрівна з однієї сторони та ОСОБА_1 , з іншої сторони, склали цей акт про те, що у період з 01 вересня 2023 року по 14 жовтня 2023 року адвокатом було надано клієнту наступні послуги професійної правничої допомоги у рамках адміністративного судочинства по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Центр пробації" про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії: підготовка до розгляду справи, аналіз фактичних обставин справи, формування доказів, аналіз судової практики, надання юридичної консультації 3 год. 500,00 грн.; складання, оформлення та надсилання позовної заяви 8 год. 2000,00 грн.; складання інших процесуальних документів, а саме відповідь на відзив, клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу 4 год. 500,00 грн. Загальна сума винагороди (гонорару) за надані послуги складає 3 000 грн.
Враховуючи наведене, виходячи із обставин справи, суд вважає обґрунтованою і такою, що підпадає під критерій співмірності, суму витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача, у розмірі 3000,00 грн.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає, що позивача звільнено від сплати судового збору відповідно до вимог пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", відповідно розподіл судових витрат зі сплати судового збору не здійснюється.
Керуючись статтями 2, 9, 77, 90, 139, 243-246, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Центр пробації» щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнути з Державної установи «Центр пробації» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні у сумі 72 045,24 грн.
В іншій частині заявлених позовних вимог - відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи "Центр пробації".
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.І. Озерянська