Справа № 420/21896/23
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2024-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/21896/23

Перша інстанція: суддя Бездрабко О.І.,

повний текст судового рішення

складено 14.11.2023, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Димерлія О.О.,

суддів: Осіпова Ю.В., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Одеської митниці та приватного підприємства «ЗАХІД» на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2023 у справі №420/21896/23 за позовом приватного підприємства «ЗАХІД» до Одеської митниці про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів, картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення

У С Т А Н О В И В:

22.08.2023 приватне підприємство «ЗАХІД» звернулось до Одеського окружного адміністративного суду із позовною заявою, у якій просило суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Одеської митниці про коригування митної вартості товарів від 17.02.2023 №UA500370/2023/000014/1;

- визнати противоправною та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації або митному оформленні, випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення Одеської митниці № UA500370/2023/000040 від 17.02.2023.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що з метою визначення митної вартості товару за першим методом декларантом до митного органу надано повний пакет документів, перелік яких наведено у статті 53 Митного кодексу України. Такі документи не містять розбіжностей, а тому в митного органу не було правових підстав для витребування додаткових документів. Однак, контролюючим органом прийнято оскаржувані рішення про коригування митної вартості товарів від 17.02.2023 №UA500370/2023/000014/1 та картку відмови в прийнятті митної декларації або митному оформленні, випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA500370/2023/000040 від 17.02.2023. У позовній заяві позивач також вказував, що розмір понесених витрат на правничу допомогу становить 20000грн.

Відповідач із позовними вимогами не погоджувався з підстав викладених у відзиві на позовну заяву вказуючи про те, що в документах, які подано декларантом до контролюючого органу з метою підтвердження митної вартості, містяться розбіжності, не містять усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів та відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Означене зумовило необхідність витребування додаткових документів. Натомість, декларантом додаткових документів подано не було, виявлених розбіжностей не усунуто, що власне й слугувало підставою для коригування митної вартості товару за резервним методом. Також, на думку суб`єкта владних повноважень, заявлена позивачем до стягнення сума витрат на професійну правничу допомогу є необґрунтованою.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2023 у справі № 420/21896/23 позовну заяву приватного підприємства "ЗАХІД" задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Одеської митниці про коригування митної вартості товарів від 17.02.2023 № UA500370/2023/000014/1 та картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 17.02.2023 № UA500370/2023/000040.

Присуджено до стягнення з Одеської митниці за рахунок її бюджетних асигнувань на користь приватного підприємства "ЗАХІД" судовий збір у сумі 15126 грн. 48 коп.

Присуджено до стягнення з Одеської митниці за рахунок її бюджетних асигнувань на користь приватного підприємства "ЗАХІД" витрати на правничу допомогу у сумі 8000 грн.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив із того, що декларантом подано усі документи, які надавали митному органу можливість визначити митну вартість товару за першим методом. Такі документи підтверджують числове значення митної вартості та не містять розбіжностей. Також, окружним адміністративним судом зазначено, що неведені суб`єктом владних повноважень в оскаржуваному рішенні про коригування митної вартості товарів від 17.02.2023 № UA500370/2023/000014/1 обґрунтування спростовуються поданими декларантом до митного органу документами. Здійснюючи розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу окружний адміністративний суд вказав, що з урахуванням складності справи його розмір становить 8000грн.

Не погодившись із вищеозначеним рішенням суду першої інстанції митним органом подано апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на неправильне застосування окружним адміністративним судом норм матеріального права, останнім викладено прохання скасувати оскаржуваний судовий акт із прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги Одеською митницею не зазначено, у чому саме полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі та (або) застосування норм права, а зміст апеляційної скарги дублює зміст відзиву на позовну заяву (а.с.74-93, а.с.188-211).

Згідно із поданим позивачем до суду апеляційної інстанції відзивом на апеляційну скаргу, висновки Одеського окружного адміністративного суду в частині коригування митної вартості товарів є правильними, а тому відповідну частину рішення прийнято із повним дотриманням норм матеріального та процесуального права. При цьому, на думку ПП ЗАХІД, наведені в апеляційній скарзі доводи митного органу не спростовують висновків суду першої інстанції.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині здійсненого розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу ПП «ЗАХІД» подано апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на невідповідність висновків окружного адміністративного суду обставинам справи, позивачем викладено прохання змінити оскаржувану частину судового акту.

Мотивуючи вимоги апеляційної скарги позивач наголошує на тому, що митний орган не подавав до суду першої інстанції клопотання про зменшення витрат на професійну правничу, а тому в останнього не було законодавчо передбачених підстав на їх зменшення. На думку скаржника, сума витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в окружному адміністративному суді, яка підлягає стягненню з суб`єкта владних повноважень, становить 20000грн.

У свою чергу, Одеською митницею до П`ятого апеляційного адміністративного суду подано відзив на апеляційну скаргу ПП «ЗАХІД», у якому відповідач зазначає, що у відзиві на позовну заяву та письмових запереченнях митний орган викладав свої обґрунтування стосовно неспівмірності заявленої позивачем до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу. Як наголошує суб`єкт владних повноважень, гонорар адвоката є значно завищеним.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку із положеннями чинного митного законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги Одеської митниці та ПП «ЗАХІД» задоволенню не підлягають, з урахуванням такого.

Зокрема, колегією суддів установлено, що 26.01.2023 між NEOCHIM PLC (Продавець) та ПП "ЗАХІД" (Покупець) укладено контракт № 005/2023, за умовами якого Продавець погоджується продати, а Покупець придбати добрива згідно інвойсів.

На виконання умов вищевказаного контракту від 26.01.2023 №005/2023 Компанією NEOCHIM PLC (Болгарія) поставлено, а ПП «ЗАХІД» імпортовано в Україну наступний товар, а саме: «добриво азотне, хімічне нітрат амонію (аміачна селітра) у вигляді гранул», загальною вагою 1750,2МТ, спакованих у 2917 біг-беги по 600кг., загальною вартістю 997614 USD, на умовах поставки FOB DG RUSE.

З метою здійснення митного оформлення товарів, 16.02.2023 ПП «ЗАХІД» до Одеської митниці подано митну декларацію №23UA46U3, у якій митну вартість товару декларантом визначено за ціною контракту.

На підтвердження обґрунтованості заявленої у митній декларації митної вартості товару та обраного методу її визначення ПП «ЗАХІД» до контролюючого органу, разом з декларацією, подано наступні документи: зовнішньоекономічний договір (контракт) купівлі-продажу товарів від 26.01.2023 №005/2023, рахунок-фактуру (інвойс) від 12.02.2023 №, коносамент від 12.02.2023 №13, сертифікат про походження від 13.02.2023 №А, копію митної декларації країни відправлення від 13.02.2023 №23BG004006AA980571 тощо.

Під час перевірки документів, які подано декларантом на підтвердження митної вартості товару, фахівцями контролюючого органу установлено, що в поданих до митного оформлення документах містяться розбіжності, а саме:

1) у наданому до митного оформлення рахунку-фактурі (інвойсі) від 12.02.2023 № передбачена 100 % передоплата за товар, проте згідно квитанцій про передоплату вона не здійснена у повному обсязі;

2) аркуші зовнішньоекономічного договору (контракту) купівлі-продажу товарів від 26.01.2023 № 005/2023 не пронумеровані та з 1-7 арк. не підписані сторонами угоди, окрім того через відсутність на момент подачі МД пакувального листа неможливо виокремити складову митної вартості як вартість упаковки згідно п.2.3 контракту;

3) серед поданих товаросупровідних документів відсутні квитанції щодо оплати транспортування вантажу (фрахту).

У зв`язку із встановленням митним органом означених розбіжностей, останнім на підставі вимог ч.3 ст.53 Митного кодексу України, було зобов`язано декларанта протягом 10-ти календарних днів надати додаткові документи, зокрема: виписку з бухгалтерської документації; каталоги, специфікації виробника товару; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями та/або інформацію біржових організацій про вартість товару або сировини.

Декларанту також було запропоновано за власним бажанням подати додаткові документи для підтвердження заявленої митної вартості товару.

17.02.2023 декларантом до Одеської митниці надіслано лист №17-02/1, у якому зазначено, що ПП «ЗАХІД» до митного органу подано усі документи. Інших документів немає.

За результатом розгляду питання щодо митного оформлення зазначеного у митній декларації товару Одеською митницею прийнято оспорювані рішення про коригування митної вартості товарів від 17.02.2023 № UA500370/2023/000014/1 та картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 17.02.2023 № UA500370/2023/000040.

Не погодившись із коригуванням митним органом заявленої декларантом у митній декларації митної вартості товару позивач за захистом прав, свобод та охоронюваних законом інтересів звернувся до суду з даним позовом.

Здійснюючи перегляд справи в апеляційному порядку в межах доводів апеляційних скарг колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини виникли у сфері митної справи і стосуються порядку визначення митної вартості товарів, правомірності рішення відповідача щодо коригування митної вартості товару, який імпортується на митну територію України.

Такі правовідносини урегульовано положеннями Митного кодексу України від 13.03.2012р. №4495-VI (зі змінами та доповненнями), відповідно до статті 49 якого митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Згідно із ч.1 ст.52 Митного кодексу України заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.

За приписами ч.2 ст.52 Митного кодексу України декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: 1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з органом доходів і зборів; 2) подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; 3) нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням органу доходів і зборів додаткової інформації.

Відповідно до ч.1 ст.53 Митного кодексу України у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.

Частиною 2 статті 53 Митного кодексу України передбачено, що документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Отже, Митним кодексом України визначено вичерпний перелік документів, що подається декларантом до митного органу з метою підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення.

Відповідно до ч.ч.3-5 ст.53 Митного кодексу України у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

У разі якщо орган доходів і зборів має обґрунтовані підстави вважати, що існуючий взаємозв`язок між продавцем і покупцем вплинув на заявлену декларантом митну вартість, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів, крім документів, зазначених у частинах другій та третій цієї статті, подає (за наявності) такі документи: 1) виписку з бухгалтерських та банківських документів покупця, що стосуються відчуження оцінюваних товарів, ідентичних та/або подібних (аналогічних) товарів на території України; 2) довідкову інформацію щодо вартості у країні-експортері товарів, що є ідентичними та/або подібними (аналогічними) оцінюваним товарам; 3) розрахунок ціни (калькуляцію).

Забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

Декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження заявленої ними митної вартості товару (ч.6 ст.53 Митного кодексу України).

Частиною 2 статті 54 Митного кодексу України передбачено, що контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу.

Відповідно до ч.6 ст.54 Митного кодексу України орган доходів і зборів може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: 1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; 2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; 4) надходження до органу доходів і зборів документально підтвердженої офіційної інформації органів доходів і зборів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 55 Митного кодексу України рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається органом доходів і зборів у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо органом доходів і зборів у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.

Прийняте органом доходів і зборів письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити: 1) обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано; 2) наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом; 3) вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених частиною третьою статті 53 цього Кодексу, за умови надання яких митна вартість може бути визнана органом доходів і зборів; 4) обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої органом доходів і зборів, та фактів, які вплинули на таке коригування; 5) інформацію про: а) право декларанта або уповноваженої ним особи на випуск у вільний обіг товарів, що декларуються: у разі згоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю, визначеною органом доходів і зборів; у разі незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до розділу Х цього Кодексу в розмірі, визначеному органом доходів і зборів відповідно до частини сьомої цієї статті; б) право декларанта або уповноваженої ним особи оскаржити рішення про коригування заявленої митної вартості до органу вищого рівня відповідно до глави 4 цього Кодексу або до суду.

Згідно із ст.57 Митного кодексу України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Згідно із ст.58 Митного кодексу України метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо: 1) немає жодних обмежень щодо прав покупця (імпортера) на використання оцінюваних товарів, за винятком тих, що: а) встановлюються законом чи запроваджуються органами державної влади в Україні; б) обмежують географічний регіон, у якому товари можуть бути перепродані (відчужені повторно); в) не впливають значною мірою на вартість товару; 2) щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів; 3) жодна частина виручки від будь-якого подальшого перепродажу, розпорядження або використання товарів покупцем не надійде прямо чи опосередковано продавцеві, якщо тільки не буде зроблено відповідне коригування з урахуванням положень частини десятої цієї статті; 4) покупець і продавець не пов`язані між собою особи або хоч і пов`язані між собою особи, однак ці відносини не вплинули на ціну товарів.

Метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.

У разі якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи, зазначені у пункті 2 частини першої статті 57 цього Кодексу.

Із системного аналізу вищенаведених законодавчих приписів убачається, що митні органи мають виключну компетенцію в питаннях перевірки та контролю правильності обчислення декларантом митної вартості.

Водночас, дискреційні функції митних органів мають законодавчі обмеження у випадках незгоди із задекларованою митною вартістю. До таких, зокрема, належить процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості та обов`язок послідовного вибору методів (від першого до резервного) визначення митної вартості.

При цьому, законом чітко окреслено умову, за наявності якої у митного органу виникає право на застосування таких повноважень, як витребування додаткових документів та відмови у митному оформленні, а саме наявність обґрунтованих сумнівів у правильності зазначеної декларантом митної вартості товарів.

Відтак, приписи вказаних норм права зобов`язують митний орган чітко зазначити обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі поданих декларантом документів та обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей із зазначенням документів, надання яких зможе усунути сумніви у їх достовірності.

Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з даною обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти відповідні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.

Між тим, витребовувати контролюючий орган має лише ті документи, які надають змогу пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості та жодним чином не всі, які передбачені статтею 53 Митного кодексу України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом, зокрема, тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

Так, як з`ясовано колегією суддів, на підтвердження обґрунтованості визначеного методу митної вартості ПП "ЗАХІД" до контролюючого органу подано наступні документи: зовнішньоекономічний договір (контракт) купівлі-продажу товарів від 26.01.2023 №005/2023, рахунок-фактуру (інвойс) від 12.02.2023 №, коносамент від 12.02.2023 №13, сертифікат про походження від 13.02.2023 №А, копію митної декларації країни відправлення від 13.02.2023 №23BG004006AA980571 тощо

За наслідками дослідження вказаних документів, колегією суддів установлено, що вони ідентифікують оцінюваний товар та містять об`єктивні і достовірні відомості, що піддавались обчисленню, а також обґрунтовують митну вартість товарів за ціною договору згідно із вимогами частинами 4, 5 статті 58 Митного кодексу України.

Однак, під час перевірки поданих декларантом до митного органу документів фахівцями контролюючого органу установлено, що вони містять розбіжності.

Натомість, з такою позицією митного органу погодитися неможливо з огляду на таке.

Стосовно включення до митної вартості товару вартості упаковки або пакувальних матеріалів та робіт, пов`язаних із пакуванням до ціни товару, колегія суддів зауважує таке.

Відповідно до п.2.3 контракту на продаж №005/2023 від 26.01.2023 ціна товару включає:

- вартість ящиків тари (контейнерів), в яку упаковано товар, або іншої упаковки, що для митних цілей вважається єдиним цілим з відповідним товаром;

- вартість упаковки або вартість пакувальних матеріалів та робіт, пов`язаних із пакуванням;

- витрати на завантаження товарів у транспорт покупця та оформлення необхідних документів/сертифікатів у країні відправлення.

Згідно із п.6.2 контракту на продаж №005/2023 від 26.01.2023 продавець повинен поставити товар в упаковці, яка для митних цілей розглядається як єдине ціле з відповідним товаром (дерев`яні ящики, мішки, захисна плівка тощо).

До того ж, відповідно до Класифікатора особливостей переміщення товарів через митний кордон України, у разі поставки товару у зворотній тарі у графі МД « 37.Процедура» митної декларації має бути зазначено «ZZ32», в той час як у вказаній графі митної декларації поданої декларантом зазначено «ZZ00» (тара не зворотна та її вартість входить у ціну товару).

Як убачається з наявних у матеріалах справи PROFORMA INVOICE від 26.01.2023 №1108, INVOICE від 12.02.2023 № постачання товару здійснювалось у біг-бегаг (BIG BAGS).

Біг-бег (з англійської великий мішок) - м`який контейнер, промислова тара, вироблена з гнучкого матеріалу і призначена для перевезення та зберігання різного роду вантажів і матеріалів, що мають сипучу консистенцію, такі як зерно, пісок, добрива, пелети, гранули пластика та ін. Біг-беги найчастіше виготовлені з товстого плетеного поліетилену або поліпропілену.

Отже, судом апеляційної інстанції з`ясовано, що в досліджуваних правовідносинах постачання імпортованого позивачем товару здійснювалось у біг-бегах, які призначені для транспортування, у тому числі, добрив.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що в межах спірних правовідносин покупець ПП "ЗАХІД" не понесено витрат на упаковку або пакувальні матеріали та робіти, пов`язані із пакуванням.

У даному випадку, витрати на упаковку або пакувальні матеріали та робіти, пов`язані із пакуванням понесено постачальником товару Компанією NEOCHIM PLC (Болгарія) та вони входять до ціни товару.

Означене спростовує сумніви митного органу стосовно повноти заявленої декларантом митної вартості.

Відносно доводу контролюючого органу про те, що декларантом до митного оформлення не подано пакувального листа, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Пакувальний лист - це документ, у якому відображаються всі види й сорти товару, наявного в кожному товарному місці (наприклад, у контейнері, ящику, коробці).

Тобто в пакувальному листі відображається інформація про кількість кожного сорту (число одиниць в упаковці) і номер упаковки (місця).

Апеляційний адміністративний суд зазначає, що згідно із частиною 2 статті 53 Митного кодексу України пакувальний лист не є первинним документом, що підтверджує митну вартість товарів.

Такий документ може бути прийнятий митним органом до уваги виключно як додаткова інформація.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вищевказаний документ жодним чином не впливає на вартість товару, оскільки не містить вартісних показників.

Не є юридично спроможними також доводи митного органу про те, що аркуші зовнішньоекономічного договору (контракту) купівлі-продажу товарів від 26.01.2023 № 005/2023 не пронумеровані та з 1-7 арк. не підписані сторонами угоди, адже суб`єктом владних повноважень не обґрунтовано яким чином така обставина впливає на митну вартість товару, які складові митної вартості внаслідок цього не підтверджено, які розбіжності і в чому спричинило відсутність вказаних відомостей.

В контексті означеного слід відмітити, що остання сторін контракту на продаж №005/2023 від 26.01.2023 містить підписи сторін.

Відносно посилання Одеської митниці на те, що серед поданих товаросупровідних документів немає квитанції щодо оплати транспортування вантажу (фрахту), апеляційний адміністративний суд зазначає таке.

Як зазначено в коносаменті від 12.02.2023 №13 "freight payable as per charter party dated 26/01/2023", що означає: «фрахт, що підлягає оплаті згідно з чартером від дати 26.01.2023».

Відповідно до пункту 15 чартер партія на MS MISSOURI від 26.01.2023, фрахт підлягає сплаті на умовах 100 % оплати згідно з рахунком (інвойсом) протягом 360 календарних днів з дати вивантаження вантажу.

Отже, на час митного оформлення товарів фрахт позивачем оплачений не був, що відповідно унеможливило подання декларантом розрахункового документу до митного оформлення.

Щодо доводу митного органу про те, що оплата за товар не здійснена в повному обсязі, колегія суддів уважає за доцільне відмітити наступне.

Відповідно до пунктів 2.1, 5.1 контракту на продаж №005/2023 від 26.01.2023 ціна на товар у валюті платежу зазначається в інвойсах на кожну партію товару. Товари, що постачаються за цим контрактом, оплачуються банківським переказом на умовах строків оплати, визначених згідно проформи/інвойсів на кожну партію товару.

Згідно PROFORMA INVOICE від 26.01.2023 №1108 до оплати визначено товар кількістю 1750 тон за ціною 997500 евро.

Відповідно до INVOICE від 12.02.2023 № до оплати виставлено товар кількістю 1750,2МТ за ціною 997614 євро (різниця 114 євро за 0,2 МТ).

Як убачається з наявних у матеріалах справи платіжних інструкцій в іноземній валюті від 07.02.2023 №127, від 13.02.2023 №129, ПП «ЗАХІД» сплачено грошові кошти за товар в сумі 997500 евро.

Як стверджує позивач, платежі були ініційовані ПП "ЗАХІД" на підставі проформи і на момент надання банку документів для придбання валюти інвойсу (із скоригованою кількістю 0,2 тонни) не існувало, що пояснює різницю у 114 евро.

Колегії суддів погоджується із судом першої інстанції, що така різниця не пов`язана із розбіжностями у фактурній вартості, яка підтверджена інвойсом від 12.02.2023 № , коносаментом від 12.02.2023 № 13, копією митної декларації країни відправлення від 13.02.2023 № 23BG004006АА980571, і жодним чином не свідчить про обставини, які можуть зумовлювати коригування митної вартості.

Незважаючи на умови інвойсу від 12.02.2023 № про 100 % передплату, а також неповну оплату (недоплату 114 євро), нерезидент поставив ПП «ЗАХІД» товар за ціною 997614 евро, яка власне й заявлена декларантом як фактурна вартість.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що подані декларантом документи містять усі відомості, на підставі яких митний орган мав можливість дійти висновку про підтвердження задекларованої митної вартості товару.

Натомість, суб`єктом владних повноважень не доведено, що подані декларантом для митного оформлення товару документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності викликають сумнів у достовірності наданої інформації, як і не доведено неможливості визначення митної вартості за першим методом (за ціною договору).

Між тим, колегія суддів уважає необґрунтованими доводи скаржника стосовно спрацювання системи управління ризиками, оскільки вказане є підставою для контролюючого органу більш детально проаналізувати умови зовнішньоекономічної операції і не може бути безумовною підставою для відмови в митному оформленні товару за заявленою декларантом митною вартістю. Різниця між митною вартістю товару, задекларованого особою та митною вартістю схожих товарів, що розмитнювались цією ж чи іншими особами у попередніх періодах, також не свідчить про заниження митної вартості декларантом і не є підставою для автоматичного збільшення митної вартості товару до показників автоматизованої системи аналізу та управління ризиками.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, суд апеляційної інстанції уважає правильним висновок окружного адміністративного суду щодо протиправності та наявності законодавчо передбачених підстав для скасування спірних рішення Одеської митниці про коригування митної вартості товарів від 17.02.2023 №UA500370/2023/000014/1 та картки відмови в прийнятті митної декларації або митному оформленні, випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення Одеської митниці № UA500370/2023/000040 від 17.02.2023.

Відносно здійсненого окружним адміністративним судом розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів зауважує наступне.

Частиною 1 статті 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із п.1 ч.3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із статтею 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Із системного аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України убачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Поняття «витрати на правову допомогу» у даному контексті це витрати, пов`язані з розглядом справи, тобто кількість годин, проведених у судових засіданнях та інші витрати, пов`язані з розглядом справи в суді.

В свою чергу, документами, які підтверджують витрати на правничу допомогу є: договір про надання правової допомоги, в якому повинно бути обов`язково зазначено, в якій справі здійснюється представництво прав та інтересів, розмір гонорару, та порядок його оплати. Копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Довіреність (ордер). Документ, що свідчить про оплату послуг (платіжне доручення, банківська виписка, видатковий касовий ордер). Факт здійснення оплати підтверджує призначення платежу, щоб можливо було визначити, що дані витрати відносяться саме до конкретного договору та справи, а не до будь-якої іншої.

Так, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем до матеріалів справи надано: договір про надання правничої допомоги від 02.09.2022, додаткову угоду №КМВ-04/23 від 24.07.2023, рахунок віл 19.10.2023 №КМВ/420-21896/01, детальний опис наданих послуг від 23.10.2023 №ДО/420-21896-23/01, платіжну інструкцію від 24.10.2023 №92, інформаційне повідомлення про зарахування коштів №92 від 24.10.2023.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Положення частин першої та другої статті 134 КАС України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам «Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя» № R (81) 7, згідно із яким за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Відповідно до частини сьомої статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Із запровадженням з 15.12.2017 змін до КАС України законодавцем принципово по новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.

Як установлено апеляційним адміністративним судом, у поданих митним органом до суду першої інстанції відзиві на позовну заяву та письмових запереченнях відповідачем викладено доводи щодо неспівмірності заявлених ПП «ЗАХІД» судових витрат із заявленими позовними вимогами.

Означене спростовує твердження позивача про те, що окружним адміністративним судом зменшено суму судових витрат без відповідних заперечень Одеської митниці.

Дослідивши матеріали справи, колегії суддів уважає, що присуджений судом першої інстанції до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 8000грн. відповідає складності справи та обсягу наданих послуг, а вартість правничої допомоги є співмірною до категорії складності справи та об`єктивно визначена окружним адміністративним судом.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд погоджується із мотивами рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2023 у справі №420/21896/23 щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу та вважає їх правильними.

Установлені в межах розгляду даної справи фактичні обставини у повному обсязі спростовують наведені в апеляційних скаргах доводи сторін.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а викладені сторонами в апеляційних скаргах доводи не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано усіх вимог законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

З підстав визначених статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Стосовно розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за необхідне вказати про таке.

У поданому до апеляційного адміністративного суду відзиві на апеляційну скаргу Одеської митниці позивач вказав про наявність наміру звернутись до П`ятого апеляційного адміністративного суду із заявою про відшкодування витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

22.01.2024 ПП «ЗАХІД» до П`ятого апеляційного адміністративного суду подано клопотання щодо залучення до матеріалів справи доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 7500грн., а саме: договір про внесення змін до додаткової угоди від 15.01.2024, детальний опис наданих послуг від 22.01.2024 №ДО/420-21896-23/02, рахунок №КМВ/420-21896/02 від 15.01.2024, платіжну інструкцію від 16.01.2024 №246 на суму 7500грн., інформаційне повідомлення про зарахування коштів №246 від 16.01.2024.

У свою чергу, митним органом до апеляційного адміністративного суду подано клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, адже на думку відповідача гонорар адвоката є завищеним.

Здійснюючи розподіл судових витрат в суді апеляційної інстанції колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до п.п.«в» п.4 ч.1 ст.322 КАС України постанова суду апеляційної інстанції складається, у тому числі, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Частиною 1 статті 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із п.1 ч.3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із статтею 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Із системного аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України убачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Поняття «витрати на правову допомогу» у даному контексті це витрати, пов`язані з розглядом справи, тобто кількість годин, проведених у судових засіданнях та інші витрати, пов`язані з розглядом справи в суді.

В свою чергу, документами, які підтверджують витрати на правничу допомогу є: договір про надання правової допомоги, в якому повинно бути обов`язково зазначено, в якій справі здійснюється представництво прав та інтересів, розмір гонорару, та порядок його оплати. Копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Довіреність (ордер). Документ, що свідчить про оплату послуг (платіжне доручення, банківська виписка, видатковий касовий ордер). Факт здійснення оплати підтверджує призначення платежу, щоб можливо було визначити, що дані витрати відносяться саме до конкретного договору та справи, а не до будь-якої іншої.

Так, згідно із договором про внесення змін до додаткової угоди від 15.01.2024, розмір гонорару адвоката в суді апеляційної інстанції по справі №420/21896/23 становить 7500грн.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним. Також, судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Крім того, суд має враховувати, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.

Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 23.11.2023 у справі №420/6966/20.

Відповідно до доданого позивачем до матеріалів справи детального опису наданих послуг від 22.01.2024 №ДО/420-21896-23/02 на підготовку та подання в електронній формі («Електронний суд») відзиву на апеляційну скаргу митниці, включно із аналізом судового рішення, апеляційної скарги, ухвали апеляційного суду у адвоката зайняло 6 годин 50 хвили.

Однак, колегія суддів зазначає, що викладені Одеською митницею в апеляційній скарзі обґрунтування є ідентичними тим, які відповідачем наведено у відзиві на позовну заяву, а тому аналіз наведених у ній доводів не вимагає значного витрачання адвокатом часу.

Не є обґрунтованим також зазначення у детальному описі наданих послуг від 22.01.2024 №ДО/420-21896-23/02 про аналіз ухвали апеляційного суду, оскільки позивачем не зазначено, а колегією суддів не установлено, яке саме судове рішення досліджувалось адвокатом та які висновки за наслідком такого аналізу ним зроблено.

Відтак, з урахуванням вказаного, колегія суддів дійшла висновку, що визначена позивачем сума витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції є завищеною.

На думку колегії суддів, у даному випадку, реальний розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 5368грн. (два розміри прожиткових мінімумів для працездатних осіб) та відповідає часу витраченому адвокатом на підготовку і подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду відзиву на апеляційну скаргу Одеської митниці із аналізом рішення суду першої інстанції, обсягу наданих адвокатом на користь позивача послуг, а також складності справи.

Керуючись ст.ст.134, 139, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний адміністративний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Одеської митниці, приватного підприємства «ЗАХІД» залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2023 у справі №420/21896/23 за позовом приватного підприємства «ЗАХІД» до Одеської митниці про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів, картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Одеської митниці (65078, м.Одеса, вул.Лип Івана та Юрія,21А, ) на користь приватного підприємства «ЗАХІД» (54031, м.Миколаїв, пров.Першотравневий,25/2, ) судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, у загальному розмірі 5368(п`ять тисяч триста шістдесят вісім)грн.

Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач О.О. Димерлій
Судді Ю.В. Осіпов В.О. Скрипченко