Справа № 420/4208/24
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2024-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4208/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 08 лютого 2024 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області № 1988-УІІІ від 20.01.2024 року «Про визнання незадовільною роботи директора КП «Надія».

Позиція позивачки обґрунтовується наступним

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області (далі - відповідач) від 20.01.2024 року № 1988 - VIII «Про визнання незадовільною роботи директора КП «Надія» визнано незадовільною роботу директора КП «Надія» ОСОБА_1 (далі - позивачка) та рекомендовано сільському голові ОСОБА_2 вжити захід дисциплінарного стягнення до Позивача, а саме звільнення із займаної посади.

Позивачка вважає вищезазначене рішення відповідача протиправним та таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав.

Згідно оскаржуваного рішення відповідачем визнано незадовільною роботу позивачки на підставі факту незадовільного стану роботи підприємства, наявної значної заборгованості перед постачальником комунальних послуг, відсутності системної роботи з боржниками перед підприємством, що призвело до збоїв у наданні послуг населенню, а також інші прорахунки у організації діяльності підприємства. Проте, відповідачем не було належним чином встановлено і підтверджено конкретні підстави і причини для визнання роботи позивача незадовільною.

Оскаржуване рішення прийняте з грубим порушенням вимог Регламенту Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області, затвердженого її рішенням № 3 від 03.12.2020 року.

Процесуальні дії та клопотання учасників процесу

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на підставі ст.262 КАС України у межах строків, визначених ст.258 КАС України та з урахуванням встановлених сторонам строків для подання заяв по суті.

Відповідач відзив, будь-яких пояснень щодо позову до суду не подав, направивши лише листа про розгляд справи за відсутності представника відповідача (вхід. № ЕП/2949/24 від 16.02.2024 року).

Станом на 12 квітня 2024 року, будь-яких інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило.

Вивчивши матеріали справи, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позиція позивача та відповідача, перевіривши її доказами суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

Рішенням Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області від 20.01.2024 року № 1988 - VIII «Про визнання незадовільною роботи директора КП «Надія» визнано незадовільною роботу директора КП «Надія» ОСОБА_1 та рекомендовано сільському голові ОСОБА_2 вжити захід дисциплінарного стягнення до позивачки, а саме звільнення із займаної посади.

Позивачка вважаючи вищезазначене рішення відповідача протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернулася до суду з цим позовом.

Релевантні джерела права та висновки суду

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Рішенням Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області № 3 від 03.12.2020 року затверджено Регламент (далі - Регламент).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 22 Регламенту Рада проводить свою роботу сесійно. Сесія Ради складається з пленарних засідань Ради, а також засідань постійних комісій Ради.

Постійні комісії мають розглянути питання віднесенні до їх відання положенням про постійні комісії, які виносяться на розгляд відповідної сесії. Комісії мають надати секретарю відповідні висновки та пропозиції з цих питань до початку пленарного засідання.

Згідно ч. 1 ст. 30 Регламенту включенню питання до проекту порядку денного та його винесенню на розгляд пленарного засідання ради передує попередній розгляд цього проекту в постійних комісіях ради, до сфери повноважень яких належать ці питання.

Судом встановлено, що позивачка на момент прийняття оскаржуваного рішення перебувала та перебуває на момент подання позовної заяви в трудових відносинах з сільським головою ОСОБА_2 на підставі Контракту з директором комунального підприємства «Надія» Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області від 14 січня 2021 року (далі - Контракт).

Відповідно до абзацу 2 пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» на працівників, з якими укладено контракт, поширюється законодавство про працю, що регулює відносини по трудовому договору, за винятком, встановленим для цієї форми трудового договору та їх трудовий договір може бути припинено й з інших підстав, передбачених законодавством (статті 36, 39 - 41 Кодексу законів про працю Україну).

Як зазначила позивачка у позовній заяві, їй не було висунуто жодних претензій в порушенні умов трудового контракту та посадової інструкції, на підставі чого його роботу можна було б визнати незадовільною. Також, позивачці не було надано для ознайомлення інформацію та документи, які були підставою для прийняття оспорюваного рішення.

Щодо позивачки не проводилось жодного розслідування чи з`ясування будь - яких фактів або обставин її трудової діяльності на посаді, в неї не відбиралось жодних пояснень і не наводилось конкретних фактів, які б могли слугувати підставою до незадовільної роботи керівника.

При цьому відповідач у спростування зазначених тверджень позивачки не подав до суду ані відзиву, ані будь-яких пояснень щодо предмету позову.

З огляду на викладене суд погоджується з доводами позивачки, що відповідач прийняв необґрунтоване та нічим не вмотивоване рішення про визнання роботи позивачки незадовільною, а також порушив встановлений законом порядок прийняття даного рішення і офіційного оприлюднення протоколу сорок восьмої сесії VIII скликання, не надав, у встановленому законом порядку, інформацію на запит позивачки та затребувані нею документи.

Відповідно до п. 2.3. Контракту та п. 3.2.2. Статуту Комунального підприємства «Надія» Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області, затвердженого рішенням Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області від 25.12.2020 року № 61 - VIII (далі Статут), директор підприємства призначається на посаду з подальшим укладанням контракту та звільняється з посади розпорядженням Фонтанського сільського голови.

Систематичним невиконанням умов контракту є невиконання однією зі сторін одного із зобов`язань та інших умов, визначених контрактом, які допускались декілька разів.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 липня 2019 року в справі № 363/4221/16-ц (провадження № 61-28075св18) та у Постанові ВП ВС від 22.09.2020 у справі № 9901/1743/18.

Доказів систематичного невиконання позивачкою умов контракту відповідачем не надано, такі порушення раніше не фіксувались.

Відповідно до укладеного трудового Контракту позивачка зобов`язалася виконувати роботу визначену Контрактом.

Пунктом 2 трудового Контракту від 14.01.2021 року встановлено обов`язки позивачки.

Згідно підпункту 2 пункту 2 Контракту директор може бути звільнений з посади достроково з підстав, передбачених трудовим контрактом та/або законодавством України.

Згідно із статтею 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках:

1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;

2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці;

3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення;

4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин;

5) нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності;

6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу;

7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;

8) вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу;

10) призову або мобілізації власника фізичної особи під час особливого періоду;

11) встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Особливості звільнення окремих категорій працівників 3 підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Стаття 41 КЗпП України визначає, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках:

1) одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами;

1-1) винних дій керівника підприємства, установи, організації, внаслідок чого заробітна плата виплачувалася несвоєчасно або в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати;

2) винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу;

3) вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи;

4) перебування всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції" у прямому підпорядкуванні у близької особи;

4-1) наявності у працівника реального чи потенційного конфлікту інтересів який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб передбачений Законом України "Про запобігання корупції";

5) припинення повноважень посадових осіб.

Розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, - також вимог статті 43 цього Кодексу.

Розірвання договору у випадку, передбаченому пунктом 4 частини першої цієї статті, проводиться, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Посилаючись на інформацію, зазначену у вступній частині оскаржуваного рішення, відповідач повинен зазначити невиконання обов`язків саме тих, які зазначенні в Контракті.

Однак, приймаючи оскаржуване рішення, відповідач не зазначив, які саме обов`язки із наведених в Контракті позивачка не належно виконувала чи взагалі не виконувала.

Відповідач в своєму рішенні щодо не задовільної роботи позивачки не зазначає, які саме обставини вказують на не систематичне виконання без поважних причин обов`язків покладених трудовим Контрактом.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обгрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Аналізуючи дії відповідача при прийнятті оскаржуваного рішення суд вважає, що будь-яких належних та допустимих доказів наявності вини у вчинених на думку відповідача порушень, які слугували підставою для винесення оскаржуваного рішення, матеріали справи не містять та відповідачем не надано.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідачем не доведено правомірність прийняття оскаржуваного позивачкою рішення. Зокрема, відповідачем не встановлено всіх обставин вчинення дисциплінарного проступку позивачкою та не доведено її вину у вчиненні порушення, за яке його притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Положення Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції гарантується.

Відповідно до вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінюючи встановлені факти, суд дійшов висновку, що відповідач не довів правомірність прийнятого ним оскаржуваного рішення, а тому позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Суд акцентує увагу, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ч.4 ст. 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Фактично, необхідною передумовою застосування ч. 2 ст. 9 КАС України є саме порушення прав позивача та необхідність захисту порушеного права шляхом його відновлення.

Як встановлено ч. 1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 р. у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 р. у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Згідно Рішення ЄСПЛ по справі "Рисовський проти України" (Rysovskyyv. Ukraine) від 20.10.2011 року (заява № 29979/04), принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

За приписами ч.2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Таким чином, на підставі статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи позивачки, беручи до уваги, що відповідачем доказів спростування зазначених позивачкою обставин до суду не надано та, в цілому, не визначено у будь-який зручний спосіб власну позицію щодо заявлених позовних вимог, суд вважає позов ОСОБА_1 обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, враховуючи задоволення позовних вимог та згідно із ст.139 КАС України судові витрати ОСОБА_1 у сумі 1211,20 грн. підлягають стягненню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області.

Керуючись ст.ст.2, 3, 6-12, 19, 77, 139, 242, 246, 250, 251, 255, 295, 297 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області № 1988-УІІІ від 20.01.2024 року «Про визнання незадовільною роботи директора КП «Надія».

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 1211 грн. 20 коп. (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивачка: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Фонтанська сільська рада Одеського району Одеської області (вул. Степна, буд. 4, с. Фонтанка,, Одеський район, Одеська область, 67571, ).

Суддя С.О. Cтефанов