Справа № 520/30336/23
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2024-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 р. Справа № 520/30336/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Запорозькій області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.01.2024, головуючий суддя І інстанції: Мельников Р.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/30336/23

за позовом ОСОБА_1

до Управління Державної міграційної служби України в Запорозькій області третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання протиправним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Запорозькій області, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Запорозькій області від 12.04.2023 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11січня 2024 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Управління Державної міграційної служби України в Запорозькій області від 12.04.2023 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 ) сплачену суму судового збору у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Запорозькій області (вул. Незалежної України, буд. 90,м. Запоріжжя,Запорізька обл., Запорізький р-н,69005, код ЄДРПОУ - 37834773).

Відповідач, Управління Державної міграційної служби України в Запорозькій області, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.01.2024 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягав на законності судового рішення та просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 308 , п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі - КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається у скарзі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що Громадянка Фан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прибула в Україну у січні 2001 року до свого чоловіка громадянина ОСОБА_3 , який мешкав в м. Запоріжжя та має посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 , видану ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області від 05.09.2005 терміном «безстроково».

За результатом розгляду заяви позивача від 24.01.2006 року інспектором ВГІРФО Ленінського РВЗМУ УМВС України в Запорізькій області було складено висновок, затверджений заступником начальника УМВС України в Запорізькій області 21.02.2006 року, згідно якого останній, керуючись п.6 ч.2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», вважав би надати дозвіл на імміграцію для постійного проживання в Україні громадянці ОСОБА_4 , оформити та видати посвідку на постійне проживання в Україні громадянці ОСОБА_4 .

Судом встановлено, що за заявою позивача ВГІРФО УМВС України в Запорізькій області видано позивачу та її неповнолітній дитині Лє Чи ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дозвіл №105 від 21.02.2006 року на імміграцію в Україну на підставі п.6 ч.2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію».

В подальшому, до відповідача від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області надійшов запит від 15.02.2022 року №6301.8.1/7421-22 щодо підтвердження законності видачі дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання в Україні, у зв`язку зі зверненням останньої щодо проставлення штампу про видачу посвідки на постійне проживання до паспортного документу.

Зі змісту поданого до суду представником відповідача відзиву на позов встановлено доводи стосовно того, що для перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну УДМС у Запорізькій області здійснено перевірку підстави надання дозволу на імміграцію в Україну, дійсність поданих іноземцем документів відповідно до вимог законодавства у редакції, яка діяла на момент подачі заяви.

Так, для перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну УДМС у Запорізькій області здійснено перевірку підстави надання дозволу на імміграцію в Україну, дійсність поданих іноземцем документів відповідно до вимог законодавства у редакції, яка діяла на момент подачі заяви.

Перевіркою встановлено, що 21.02.2006 року громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з її неповнолітнім сином громадянином Соціалістичної Республіки В`єтнам Лє Чи ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 було надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки вона є дружиною іммігранта громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам Лє ОСОБА_6 .

Представником відповідача вказано, що дозвіл на імміграцію Лє ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , надано 05.09.2005 року ВГІРФО ГУМВС України в Київській області. Оскільки підставою надання дозволу на імміграцію в Україну є перебування у шлюбі з іммігрантом, відповідачем було надіслано запит до ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області щодо перевірки законності надання дозволу на імміграцію чоловіка Лє ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , від 06.06.2022 року.

У відповідь на вказаний запит, ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області листом від 07.06.2022 року №8010.6/26971-22 повідомило, що 13.09.2021 року на підставі пункту 1 та 6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» було скасовано дозвіл на імміграцію в Україну Лє ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з його сином Лє Чі ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Представником відповідача у поданому до суду відзиві на позов вказано, що згідно рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну Лє ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не вбачається, що його скасували у зв`язку з набуттям іноземцем громадянства України. В матеріалах справи про надання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 такі відомості відсутні, представником позивача до позовної заяви також не надано підтверджуючі документи.

Також, представником відповідача зазначено, що відповідно до перевірки матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 клопотала про надання дозволу на імміграцію в Україну її сину разом з нею Лє Чи ОСОБА_5 , 1996 р.н., проте серед долучених до заяви документів відсутній документ, що підтверджує родинні стосунки заявниці та дитини. Перевіркою водночас встановлено, відсутність заяви чоловіка (батька), засвідченої нотаріально, про те, що він не заперечує проти імміграції дитини разом з матір`ю, або ж відповідне рішення суду.

З огляду на вказані обставини та встановлені порушення посадовою особою відповідача було складено висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 та її неповнолітньому сину громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам Лє Чи Кіонг, який затверджено начальником УДМС України у Запорізькій області 12.04.2023 року та згідно листа від 08.02.2023 року №2301.4-741/23.1-23 направлено для перевірки до Державної міграційної служби України.

Так, згідно наявної в матеріалах справи копії висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 та її неповнолітньому сину громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам Лє Чи Кіонг встановлено, що із посиланням на положення п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію», якою передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; у разі коли юридичний факт підтверджений / засвідчений відповідним документом, зазначеним у ч.7 ст. 9 Закону України «Про імміграцію», який подавався іноземцем або особою без громадянства для оформлення дозволу на імміграцію, визнано недійсним, скасованим, нікчемним або таким, що не відбувся, ці документи вважаються такими, що втратили чинність. Водночас, вказано, що п.6 ч.1 ст. 12 Закону встановлено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано в інших випадках, передбачених законодавством, в даному випадку порушено вимоги ст.4, ст. 9 Закону та вимоги п.11 «Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року №1983.

Отже, посадова особа відповідача за результатами здійснення перевірки справи позивача вважала б за доцільне скасувати повністю рішення УМВС України в Запорізькій області від 21.02.2006 року про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам Фан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її неповнолітньому сину ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , скасувати, визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 від 09.03.2006 року на ім`я громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Листом Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства від 24.03.2023 року №8.1/444.8.1.1-23 «Про розгляд матеріалів щодо скасування дозволу на імміграцію було повідомлено Управління Державної міграційної служби України в Запорозькій області про доцільність підтримати проект висновку про скасування дозволу на імміграцію громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 разом із неповнолітним сином Лє Чи Кіонг та рекомендувало його до затвердження.

Рішенням Управління Державної міграційної служби України в Запорозькій області від 12.04.2023 року скасовано дозвіл на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її сину ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі п. п. 1 та 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію». Також, вказано, що видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання серії ЗП, № НОМЕР_4 , 09.03.2006 (дата видачі) скасована на підставі вимог пп. 1 п.64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №321.

Не погоджуючись з рішенням про скасування дозволу на імміграцію в Україну, позивач звернувся до суду з позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що спірне рішення прийняте відповідачем за відсутності достатніх підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову з наступних підстав.

У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773-VI) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

У відповідності до ст. 2 Закону №3773-VІ іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Відповідно до ст. 3 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України від 07.06.2001 №2491-ІІІ «Про імміграцію» (у редакції, чинній на час подання заяви від 25.09.2018 та прийняття оскаржуваного рішення від 23.09.2019, далі - Закон №2491-ІІІ).

Стаття перша Закону №2491-ІІІ надає визначення термінів, що застосовуються у Законі, серед яких: імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону №2491-ІІІ дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону №2491-ІІІ квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми; 9) особи, які прослужили у Збройних Силах України три і більше років.

У відповідності до ст. 6 Закону №2491-ІІІ центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: 1) приймають заяви разом з визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; 3) приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) видають та вилучають у випадках, передбачених цим Законом, посвідки на постійне проживання; 5) ведуть облік осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Колегія суддів встановила, що дозвіл на імміграцію в Україну наданий 21.02.2006 р. позивачу саме на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону №2491-ІІІ, як дружині іммігранта - громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам Лє ОСОБА_6 .

Згідно з ч. 4 ст. 11 Закону №2491-ІІІ, особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Позивач на підставі отриманого дозволу на імміграцію в Україну була документована посвідкою на постійне проживання в Україні.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону №2491-ІІІ дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Колегія суддів вважає, що підставою для скасування дозволу на імміграцію є встановлення наявності неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, які були покладені в основу рішення про надання такого дозволу. При цьому, втрата чинності документів повинна мати місце саме на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, що дійсно свідчитиме про протиправність дій органу ДМС, однак зміна обставин у майбутньому не може впливати на чинність вже виданого дозволу та ставити під сумнів правомірність рішення про його видачу.

Колегія суддів зазначає, що оскільки на момент видачі позивачу дозволу на імміграцію у 2006 році чоловік позивача громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам Лє ОСОБА_6 , вважався таким, що був документований посвідкою на постійне проживання в Україні, яка була чинною, а тому визнання такої посвідки недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню у майбутньому не свідчить про неправомірність видачі дозволу на імміграцію позивачу.

Крім того, відповідач під час розгляду справи не надав суду доказів того, що на момент прийняття рішення від 21.02.2006 року №105 про надання позивачу дозволу на імміграцію ним були надані свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність.

Відповідно до п. 23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року №1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Колегія суддів вважає, що громадянин країни, якого стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинен мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності.

Право бути почутим є ключовим принципом належного управління в демократичній державі. У тих випадках, коли існує прямий або несприятливий вплив на права чи інтереси будь-якої особи, її потрібно своєчасно та належно проінформувати про це, для того, щоб вона мала можливість підготувати відповідні звернення. Такі звернення можна підготувати письмово або висловити усно на слуханнях або зустрічах. У будь-якому разі такі звернення можуть містити документальні докази, висновки та/або заяви. Важливо, щоб особи мали достатньо часу для надсилання звернень до ухвалення рішення суб`єктом владних повноважень.

Перевірка адміністративними судами дотримання суб`єктами владних повноважень права особи "бути почутою" є обов`язковою, що безпосередньо закріплено в пункті 9 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, за яким у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень від 12.04.2023, в разі набрання законної сили, неминуче призведе до негативних наслідків для позивача. Такими наслідками, відповідно до статті 13 Закону №2491-ІІІ, є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа, яка не виїхала протягом місяця, підлягає видворенню в порядку, законодавством України.

Отже, враховуючи існування загрози настання таких серйозних для позивача наслідків, суд вважає, що забезпечення його права взяти участь при прийнятті цього рішення є обов`язковою передумовою його правомірності. Натомість, матеріали справи свідчать, що позивач не був запрошений для надання пояснень до моменту прийняття спірного рішення, у зв`язку з чим було порушено його право "бути почутим".

Крім того, колегія суддів вважає, що відповідачем не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності. Який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, за практикою Суду при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

Європейський суд з прав людини оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. А тому, суд дійшов висновку, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Аналіз обставин прийняття рішення від 12.04.2023 про скасування позивачу дозволу на імміграцію дають підстави для висновку, що при його прийнятті порушено принцип верховенства права.

Частина 2 статті 3 Конституції України визначає, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Подібна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 18.04.2018 у справі 820/2262/17, від 09.07.2020 у справі 823/407/18, від 26.06.2020 у справі №820/3098/17, від 30.01.2020 у справі № 2340/2851/18.

Відповідно ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування рішення Управління Державної міграційної служби України в Запорозькій області від 12.04.2023 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В силу ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідачем не доведено правомірність свого рішення.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, серед іншого, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. При розгляді справи встановлено, що при прийнятті оскаржуваного рішення, відповідач діяв необґрунтовано, без врахування всіх обставин справи, та всупереч вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.01.2024 у справі № 520/30336/23 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Запорозькій області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.01.2024 по справі № 520/30336/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді О.В. Присяжнюк Л.В. Любчич