Справа № 585/2917/23
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2024-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 р. Справа № 585/2917/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Любчич Л.В. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 13.12.2023, головуючий суддя І інстанції: С.М. Гелета, м. Суми, по справі № 585/2917/23

за позовом ОСОБА_1

до Державної установи "Роменська виправна колонія (№56)" , Начальника Державної установи виконання кримінальних покарань "Роменська виправна колонія (№56)" Нестеренка Ігора Вікторовича

про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи «Роменська виправна колонія (№56)», начальника Державної установи виконання кримінальних покарань «Роменська виправна колонія (№56)» Нестеренка Ігоря Вікторовича про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити дії, в якому просив суд:

- визнати дії відповідача, що полягають в організації безстрокового, цілодобового здійснення відеоспостереження у камері утримання №11 на другому поверсі корпусу №2 при Роменській виправній колонії №56 визнати - незаконним, тобто таким, яким не відповідає вимогам статті 8 Європейської Конвенції про захист основних прав та свобод людини;

- зобов`язати відповідача організувати демонтування камери відеоспостереження зі стіни всередині камери утримання №11 на другому поверсі корпусу №2 при Роменській виправній колонії №56.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 13.12.2023 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної установи «Роменська виправна колонія (№56)», Начальника Державної установи виконання кримінальних покарань «Роменська виправна колонія (№56)» Нестеренка Ігора Вікторовича про визнання протиправними дій відповідача, що полягають в організації безстрокового, цілодобового здійснення відеоспостереження у камері утримання №11 на другому поверсі корпусу №2 при Роменській виправній колонії №56 визнати - незаконним, тобто таким, яким не відповідає вимогам статті 8 Європейської Конвенції про захист основних прав та свобод людини; зобов`язати відповідача організувати демонтування камери відеоспостереження зі стіни всередині камери утримання №11 на другому поверсі корпусу №2 при Роменській виправній колонії №56 відмовлено.

Позивач, не погодившись з вищевказаним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неврахування судом першої інстанції пріоритету міжнародного над національним правом та помилковість висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, спираючись виключно на формальне право відповідача на використання відеоспостереження щодо засудженого, просить рішення Сумського окружного адміністративного суду від 13.12.2023 по справі № 585/2917/23 скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що постійне відеоспостереження щодо позивача не базується на індивідуальному та мотивованому рішенні із зазначенням причин, які б виправдовували цілодобове та безстрокове відеоспостереження у світлі переслідуваних законних цілей, а ця обставина не узгоджується з пунктом 96 Постанови ЄСПЛ від 02.07.2019 у справі «Горлов та ін. проти Росії» (заява № 27057/06 та 2 ін.). Вказує, що формального права на використання відеоспостереження недостатньо для здійснення такого спостереження в камері за засудженим. Також зауважує, що стаття 103 КВК України не регламентує порядок, умови та підстави для використання відеоспостереження, термін дії або припинення таких заходів, а таку практику ЄСПЛ визнає неприпустимою. Позивач стверджує, що положення Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 № 2823/5, фактично встановлює обов`язок відповідача використовувати постійне відеоспостереження, що суперечить приписам статті 103 КВК України. Крім того, зазначає, що Порядок використання технічних засобів нагляду та контролю у виправних колоніях ДКСКС України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 26.06.2018 № 2025/5, також не містить цілі для використання відеоспостереження, які б виправдовували таке використання згідно позиції ЄСПЛ. У зв`язку з вищевказаним, позивач стверджує про порушення відносно нього ст. 8 Конвенції, ч.ч. 1, 3 ст. 10, ч. 1 ст. 17 Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права.

У відзиві на апеляційну скаргу Державної установи «Роменська виправна колонія (№56)» відповідач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а вимоги апеляційної скарги без задоволення. В обґрунтування заперечень зазначає, що кут огляду відеокамери, яка встановлена у камері №11 сектору позбавлення волі корпус №2, де перебуває позивач, не охоплює санітарний вузол. Також забороняється встановлювати відеокамери у приміщеннях (камерах), в яких проводяться медичні обстеження (огляди) засуджених, особистий обшук з роздяганням, жилих кімнатах тривалих побачень, а також у лазнях, роздягальнях, душових та туалетних кімнатах. Отже, вказані обмеження свідчать про відсутність постійного, тотального відео-нагляду за засудженими. Відповідач вказує, що позивач засуджений за скоєння особливо тяжкого злочину, утримується в камері разом з іншою особою, яка відбуває аналогічне покарання, тому втручання в його приватне життя шляхом цілодобового відеонагляду у відповідному приміщенні (за виключенням санвузла) за цих обставин можна розглядати як необхідне в демократичному суспільстві, що відповідає твердженню ЄСПЛ у справі «Родзевілло проти України» (заява № 6128/12).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що справа судом першої інстанції розглянута за правилами спрощеного провадження, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі, яка відноситься до незначної складності, не вимагають витребування нових доказів та проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, а також враховуючи клопотання позивача про розгляд справи у порядку письмового провадження, то за таких обставин колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно з ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач ОСОБА_1 на підставі вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.02.2005 визнаний винним у скоєнні злочинів, передбачених ст. ст. 115 ч. 1; 115 ч. 2 п.13; 358 ч.3 КК України та засуджений до покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Термін початку покарання визначено рахувати з 25.04.2004.

З 14.04.2009 позивач відбуває покарання у Державній установі виконання кримінальних покарань «Роменська виправна колонія (№56)».

Позивач перебуває у камері №11 корпусу №2 Роменської виправної колонії (№56), де встановлене відеоспостереження.

Так, згідно довідки щодо обладнання камер сектору ДПВ корпусу №2 державної установи Роменська виправна колонія №56 системою відео нагляду на секторі довічного позбавлення волі корпусу №2 проведено обладнання камер для тримання засуджених до довічного позбавлення волі системою відеонагляду. Зазначено, що кут огляду відеокамери, яка встановлена у камері №11 сектору довічного позбавлення волі корпусу 2, не охоплює санітарний вузол. Вказана модель відеокамери Uniview ІРС3221LB-SF28-А в установі використовується лише для здійснення відеонагляду за поведінкою засуджених та виконання ними правил внутрішнього розпорядку установи.

Вважаючи безстрокове, цілодобове здійснення відеоспостереження у камері утримання протиправним, позивач звернувся до суду з позовом у цій справі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач відбуває кримінальне покарання у вигляді довічного позбавлення волі за скоєння особливо тяжкого злочину з іншою особою, яка відбуває аналогічне покарання, та дійшов висновку, що втручання в його приватне життя шляхом цілодобового відеонагляду у відповідному приміщенні (за виключенням санвузла) за цих обставин можна розглядати як необхідне в демократичному суспільстві задля інтересів громадської безпеки та попередження злочинів, а також для захисту здоров`я і прав інших осіб.

Колегія суддів погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції з огляду на настпне.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 10 Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права всі особи, позбавлені волі, мають право на гуманне поводження і поважання гідності, властивої людській особі. Пенітенціарною системою передбачається режим для ув`язнених, істотною метою якого є їх виправлення і соціальне перевиховання. Неповнолітні правопорушники відокремлюються від повнолітніх, і їм надається режим, що відповідає їх віку і правовому статусу.

Згідно ч. 1 ст. 17 Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно з ч. 3 ст. 63 Конституції України засуджений користується всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду.

Відповідно до ст. 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі - КВК України) кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Частиною 3 ст. 6 КВК України передбачено, що правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.

Частинами 1, 2, 4 ст. 7 КВК України визначено, що держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.

Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 102 КВК України режим у виправних і виховних колоніях - це встановлений законом та іншими нормативно-правовими актами порядок виконання і відбування покарання, який забезпечує ізоляцію засуджених; постійний нагляд за ними; виконання покладених на них обов`язків; реалізацію їхніх прав і законних інтересів; безпеку засуджених і персоналу; роздільне тримання різних категорій засуджених; різні умови тримання засуджених залежно від виду колонії; зміну умов тримання засуджених.

Згідно зі ст. 103 КВК України адміністрація колонії має право використовувати аудіовізуальні, електронні й інші технічні засоби для попередження втеч та інших кримінальних правопорушень, порушень встановленого законодавством порядку відбування покарання, отримання необхідної інформації про поведінку засуджених.

Адміністрація колонії зобов`язана повідомити засуджених про застосування технічних засобів нагляду і контролю.

Перелік технічних засобів нагляду і контролю та порядок їх використання визначаються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі регулюють Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 № 2823/5; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.09.2018 за № 1010/32462 (далі - Правила № 2823/5).

Зазначені Правила № 2823/5 розроблені відповідно до статей 59, 102, 107 та 151 Кримінально-виконавчого кодексу України та з метою врегулювання порядку виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі.

Пунктом 1 розділу XXIII Правил № 2823/5 визначено, що нагляд за засудженими є системою заходів, спрямованих на забезпечення відбування та виконання кримінальних покарань у виді обмеження та позбавлення, довічного позбавлення волі та арешту шляхом цілодобового і постійного контролю за поведінкою засуджених у місцях їх проживання та праці, попередження та припинення з їх боку протиправних дій, забезпечення вимог ізоляції засуджених та безпеки персоналу установ виконання покарань.

Для забезпечення нагляду за поведінкою засуджених у відділеннях соціально-психологічної служби, локальних секторах, камерах, прогулянкових двориках, у місцях їх праці, їдальнях, клубах, медичних частинах та лікарняних закладах адміністрацією установ виконання покарань встановлюються відеокамери, про що засуджений інформується під підпис.

Кут огляду відеокамер, які встановлені у жилих приміщеннях та камерах, не має охоплювати санітарні вузли.

Нагляд за допомогою відеокамер здійснюється персоналом установ виконання покарань однієї статі із засудженими.

Забороняється встановлювати відеокамери у приміщеннях (камерах), в яких проводяться медичні обстеження (огляди) засуджених, особистий обшук з роздяганням, жилих кімнатах тривалих побачень, а також у лазнях, роздягальнях, душових та туалетних кімнатах.

Відповідно до вимог ст.ст. 102, 103 КВК України з метою забезпечення режиму у виправних та виховних колоніях, попередження втеч та інших кримінальних правопорушень, а також порушень встановленого законодавством порядку відбування покарання розроблений Порядок використання технічних засобів нагляду і контролю у виправних та виховних колоніях Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 26.06.2018 № 2025/5; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02.07.2018 за № 766/32218 (далі - Порядок № 2025/5).

Згідно з п. 1 розділу V Порядку № 2025/5 система відеоспостереження забезпечує дистанційне візуальне спостереження за об`єктами виправної/виховної колонії, поведінкою засуджених, порядком несення служби персоналом виправної/виховної колонії.

Автоматизоване робоче місце системи відео спостереження будується на базі персонального комп`ютера або одного чи декількох відеореєстраторів.

Створення окремих робочих місць на базі персональних комп`ютерів, на які транслюється інформація від відеореєстраторів, забезпечує можливість формування резервних архівів даних, дублювання процесу спостереження з декількох робочих місць, розділення інформації від одного відеореєстратора на декілька робочих місць.

Автоматизоване робоче місце системи відео спостереження встановлюється в центрі спостереження (на постах несення служби персоналом), кабінеті начальника, приміщенні чергової варти та черговій частині виправної/виховної колонії.

Згідно п. 8 розділу VII Порядку № 2025/5 забороняється використання відеокамер та портативних відеореєстраторів у лазнях, роздягальнях, душових і туалетних кімнатах; у приміщеннях (камерах), у яких проводяться медичні обстеження (огляди) ув`язнених та засуджених, особистий обшук з роздяганням; у кімнатах проведення тривалих побачень; у кімнатах будинків дитини при виправних колоніях, де проводиться годування дітей до трьох років.

Згідно з п. 7 розділу VII Порядку № 2025/5 доступ персоналу виправної/ виховної колонії до роботи з відео- та аудіоінформацією, яка надходить від технічних засобів нагляду і контролю, реалізується за допомогою програмних та апаратних засобів обмеження доступу (паролі, захищені протоколи обміну тощо), захищених від несанкціонованого втручання у канали передачі цієї інформації. Право доступу до роботи з відео- та аудіоінформацією, яка надходить від технічних засобів нагляду і контролю, має персонал виправної/виховної колонії відповідно до розподілу посадових обов`язків.

В ході судового розгляду колегією суддів встановлено, що позивач перебуває у камері №11 корпусу №2 Роменської виправної колонії (№56), де встановлене відеоспостереження.

Згідно довідки начальника відділу інженерно-технічних засобів охорони, зв`язку та інформації державної установи «Роменська виправна колонія № 56» від 04.10.2023 кут огляду відеокамери, яка встановлена у камері №11 сектору довічного позбавлення волі корпусу 2, не охоплює санітарний вузол, а модель відеокамери Uniview ІРС3221LB-SF28-А в установі використовується лише для здійснення відеонагляду за поведінкою засуджених та виконання ними правил внутрішнього розпорядку установи.

У довідці №8/61 від 23.11.2023 зазначено, що кімната молодшого інспектора сектора довічного позбавлення волі (корпус №2) обладнана монітором та відео реєстратором, куди виведені відеокамери засуджених до довічного позбавлення волі , в т.ч. і камера №11, де відбуває покарання позивач. З травня 2023 року відео-нагляд за засудженими здійснюється черговою зміною молодших інспекторів відділу нагляду і безпеки чоловічої статі, які несуть службу у секторі довічного позбавлення волі. Додатково зазначено, що на пост відеоспостереження, який знаходиться в адміністративній будівлі установи, де несуть службу чатові поста відео моніторингу чоловічої та жіночої статі виведені лише камери зовнішніх та внутрішніх постів молодших інспекторів, периметрів установи, житлова зона, коридори секторів до довічного позбавлення волі, прогулянкові дворики, коридори ДІЗО, кімната зберігання зброї, прохідні коридори КПП по пропуску транспорту та людей. Відеокамери з камер сектору довічного позбавлення волі (корпус №1,2) на пост відео-моніторингу не виведені.

Згідно пояснень Державної установи «Роменська виправна колонія (№56)» позивач засуджений за скоєння особливо тяжкого злочину, утримується в камері разом з іншою особою, яка відбуває аналогічне покарання, а тому втручання в його приватне життя шляхом цілодобового відеонагляду у відповідному приміщенні (за виключенням санвузла) за цих обставин можна розглядати як необхідне в демократичному суспільстві задля інтересів громадської безпеки та попередження злочинів, а також для захисту здоров`я і прав інших осіб.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, необхідно зауважити, що положеннями ст. 8 Конвенції, Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права, Європейських пенітенціарних правил, Кримінально-виконавчого кодексу України, а також Порядком №2025/5 у системному аналізі передбачено можливість встановлення і використання камер відеоспостереження як у приміщеннях загального користування закладів відбування покарань, так й у жилих приміщеннях і камерах.

Пункт 52.2 Частини IV Європейських пенітенціарних правил, прийнятих Рекомендацією № R (2006)2 Комітету Міністрів Ради Європи 11.01.2006, яка встановлює вимоги до організації внутрішнього розпорядку установ утримання ув`язнених, передбачає, що мають бути розроблені процедури, які забезпечують безпеку ув`язнених, персоналу пенітенціарної установи та всіх відвідувачів, та які зменшують до мінімуму ризик насильства та інших подій, які несуть загрозу безпеці.

Колегія суддів наголошує, що, камери відеоспостереження в місцях несвободи, в першу чергу, необхідні для дотримання саме прав людини та для запобігання заподіянню шкоди собі самою людиною. У місцях несвободи людина найбільш вразлива. Вона може бути піддана катуванню та іншим жорстоким, нелюдським або таким, що принижують гідність, видам поводження з боку представників спеціалізованих установ правоохоронної, пенітенціарної систем, а також під час взаємодії з групами одночасного перебування. Незалежно від тяжкості злочину, стану психічного і фізичного здоров`я, ступеню порушення громадського порядку і звичаєвого права, права людини повинні бути пріоритетом за будь-яких обставин.

Тобто, посилений контроль над засудженими, які перебувають в місцях довічного позбавлення волі, забезпечує також особі захист від протиправних дій з боку держави, фізичного або психологічного насилля, а моніторинг дозволяє оперативно реагувати працівникам виправної колонії на екстренні ситуації, запобігати випадкам суїциду, самоушкодженню, тощо.

При цьому колегія суддів враховує, що чинне законодавство, зокрема, положення Правил № 2823/5 та Порядку № 2025/5, встановлює обмеження у здійсненні відеоспостереження за засудженими у зонах, де вони очікують найвищий рівень приватності. Так, користування туалетом, лазнями, роздягальнями, душовими не може охоплювалося відеоспостереженням в силу прямої заборони, передбаченої вказаними актами.

Крім того, нагляд за допомогою відеокамер здійснюється персоналом установ виконання покарань однієї статі із засудженими, а доступ персоналу виправної колонії до технічних засобів нагляду і контролю обмежений та захищених від несанкціонованого втручання у канали передачі цієї інформації.

Вказані обмеження спрямовані на забезпечення дотримання вимог пропорційності розміщення засудженого під відеоспостереженням з інтересами забезпечення недоторканності його приватного життя, та свідчать про відсутність постійного, тотального відеонагляду за засудженими.

У зв`язку вищевказаним, колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги, що стаття 103 КВК України не регламентує порядок, умови та підстави для використання відеоспостереження, оскільки такий порядок, а також особливості та обмеження деталізовані прийнятими на виконання вимог КВК України актами Міністерства юстиції України, які застосовуються відповідачем в своїй діяльності.

Як видно з матеріалів справи, камери відеоспостереження, зокрема, за камерою, у якій перебуває ОСОБА_1 , розташовані таким чином, аби працівники закладу могли стежити за безпекою, а не порушенням особистих меж ув`язненого, що не спростував апелянт.

Доступ до відеокамер з камер сектору довічного позбавлення волі, де перебуває позивач, працівники установи виконання покарань жіночої статі не мають.

До того ж, встановлення постійного відеоспостереження у камері, де перебуває позивач, можна розглядати як необхідне в демократичному суспільстві задля інтересів громадської безпеки та попередження злочинів, а також для захисту здоров`я і прав інших осіб, оскільки позивач відбуває кримінальне покарання у вигляді довічного позбавлення волі за скоєння особливо тяжкого злочину з іншою особою, яка відбуває аналогічне покарання.

Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13.04.2023 по справі № 460/1141/21.

Також колегія суддів враховує, що позивач з приводу здійснення цілодобового відеоспостереження до відповідача не звертався.

Щодо доводів апеляційної скарги про суперечність положень Правил № 2823/5 та Порядку № 2025/5 нормам Конституції України, Міжнародного права та приписам самого КВК України, колегія суддів погоджується з зауваженнями суду першої інстанції, що на час розгляду даної справи нормативно-правові акти Міністерства юстиції України, які застосовуються відповідачем в своїй діяльності, прийняті на виконання вимог КВК України, є чинними, не скасовані у встановленому судовому порядку, а тому враховуються відповідачем.

Крім того, колегія суддів вважає необґрунтованими послання в цьому контексті апелянта на правила ч. 3 ст. 7 КАС України, згідно якого у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України, з огляду на наступне.

Правова система побудована на презумпції конституційності закону, що є основою правової визначеності. Неконституційність закону, так само, як і невідповідність підзаконного нормативно-правового акту приписам закону чи Конституції є винятком, встановлення якого потребує відповідної процедури. З урахуванням презумпції конституційності закону, його суперечність Конституції України повинна мати очевидний характер. Перш за все, йдеться про випадки, коли правова норма прямо суперечить конституційній нормі (нормі міжнародного договору, закону, що має вищу юридичну силу).

Також колегія суддів враховує, що окремі положення абзаців 8, 9 пункту 8 розділу V Порядку № 2025/5 (а саме: відеокамери у виправних/виховних колоніях встановлюються у жилих приміщеннях, біля входу та у коридорах, на сходових клітках, у службових та підсобних приміщеннях структурних дільниць та секторів, у камерах ДІЗО/К/ПКТ (ОК), секторів максимального рівня безпеки та прогулянкових двориках; у жилих приміщеннях та камерах дільниці посиленого контролю) були предметом розгляду судом на предмет їх відповідності чинному законодавству в рамках справи № 640/10489/21, в тому числі, на предмет того, що норми Порядку № 2025/5 не містять правил, що регулюють умови необхідності використання відеоспостереження у розрізі конкретного випадку, однак рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.11.2021, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.07.2022, в задоволенні відповідного позову до Міністерства юстиції України про визнання протиправними та нечинними окремих положень нормативно-правового акту було відмовлено.

Щодо посилань апелянта на висновки ЄСПЛ у справі «Горлов та інші проти Росії» (заява № 27057/06 та 2 інші), то колегія суддів зауважує, що за обставин вказаної справи порушення статті 8 Конвенції полягало у тому, що особа перебувала у слідчому ізоляторі під постійним відеоспостереженням за його камерою операторів жіночої статті, що було принизливим, оскільки він був змушений роздягатися в межах видимості, що порушувало його права. Окрім того, заявник знаходився у слідчому ізоляторі, а не в установі виконання покарань, тобто, не був у статусі засудженої особи, і на нього розповсюджувалось законодавство про попереднє ув`язнення, а не вимоги кримінально-виконавчого законодавства.

В свою чергу, в ході судового розгляду фактів здійснення відеоспостереження за камерою, у якій перебуває ОСОБА_1 , або можливості доступу до матеріалів такого відеоспостереження у осіб жіночої статі працівників установи виконання покарань встановлено не було. Захист засуджених від таких випадків охороняється чинним законодавством, зокрема, пунктом 1 розділу XXIII Правил № 2823/5. Так само не було встановлено порушення вимог законодавства щодо заборони використання відеокамер та портативних відеореєстраторів у лазнях, роздягальнях, душових і туалетних кімнатах; у приміщеннях (камерах), у яких проводяться медичні обстеження (огляди) ув`язнених та засуджених, особистий обшук з роздяганням.

Також колегія суддів враховує, що у рішенні ЄСПЛ у справі «Родзевілло проти України» (Заява № 6128/12) ЄСПЛ зауважив, що спостереження за поведінкою засудженого, хоча безперечно є втручанням, не є per se несумісним зі статтею 3 конвенції. Цей захід вживається з метою як забезпечення безпеки виправної колонії, так і захисту засуджених від ризику тиску або навіть фізичного нападу (пункт 45 рішення).

Посилання апелянта на висновки Донецького Окружного адміністративного суду в рішенні від 20.07.2020 по справі № 200/11928/19-а колегія суддів відхиляє, оскільки в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Державна установа «Роменська виправна колонія (№56)» використовує відеоспостереження в межах чинного законодавства та відповідно до нормативних актів Міністерства юстиції України та обмежень, передбачених Конституцією України, щодо осіб, засуджених за вчинення злочинів, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав стверджувати про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 13.12.2023 по справі № 585/2917/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Я.М. Макаренко
Судді(підпис) (підпис) Л.В. Любчич С.П. Жигилій