Справа № 826/18275/14
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2024-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Грибан І.О.,

при секретарі судового засідання Зіньковській Ю.В.

за участю учасників судового процесу:

від позивача: Карманова О.М.;

від відповідача (апелянта): Костирко Є.С.;

розглянувши у відкритому судовому апеляційну скаргу Служби безпеки України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправними дій, скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Служби безпеки України, в якому просив суд визнати дії відповідача щодо звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Головної інспекції Служби безпеки України протиправними та такими, що не відповідають нормам міжнародного та вітчизняного законодавства, та скасувати наказ Служби безпеки України №10/14-ос від 24.10.2014.

Мотивуючи свої вимоги, позивач вказує, що участі у здійсненні та у сприянні здійсненню заходів, які були спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_1 не приймав, дій з підриву основ національної безпеки і оборони України або порушення прав і свобод людини не вчиняв. Тому, застосовані підстави звільнення без доведення його вини у сприянні узурпації влади позивач вважає неприпустимими та стверджує, що звільнення відбулося лише за формальними підставами, із застосуванням принципу колективної відповідальності, що суперечить нормам Конституції та законів України.

22.12.2022 на адресу Київського окружного адміністративного суду від Окружного адміністративного суду міста Києва надійшли матеріали адміністративної цієї справи, які за результатами автоматизованого розподілу (протокол від 28.02.2023) були передані на розгляд судді Кушновій А.О.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.03.2023 прийнято справу до провадження, призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, а також витребувано докази.

28.03.2023 через канцелярію суду представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог від 27.03.2023, згідно з якою позивач просить суд:

- визнати дії відповідача щодо звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Головної інспекції Служби безпеки України протиправними та такими, що не відповідають нормам міжнародного та вітчизняного законодавства;

- скасувати наказ Служби безпеки України №10/14-ос від 24.10.2014 в частині застосування до ОСОБА_1 Закону України "Про очищення влади" у період з 25.05.2010 по 15.04.2013 щодо обіймання посади заступника начальника Управління Служби безпеки України у Львівській області;

- зобов`язати Службу безпеки України подати відомості до Міністерства юстиції України про виключення відомостей щодо ОСОБА_1 з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади».

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.04.2023 заяву про уточнення позовних вимог прийнято до розгляду.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 18.07.2023, з урахуванням ухвали суду від 26.07.2023, адміністративний позов задоволено частково:

визнано протиправним та скасовано наказ Голови Служби безпеки України № 10/14-ос від 24.10.2014 в частині зарахування ОСОБА_1 у розпорядження та звільнення з посади заступника начальника Управління Служби безпеки України у Львівській області;

зобов`язано Службу безпеки України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади»;

у задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що на виконання вимог Закону України «Про очищення влади», який містить норми прямої дії, голова СБУ був зобов`язаний прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади незалежно від того вчиняв чи не вчиняв позивач будь-які дії, спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки, оборони або територіальної цілісності України, що спричинило порушення прав і свобод людини. При цьому, при звільненні позивача з посади СБУ не надавалась оцінка його службовій діяльності, не проводилась атестація та не здійснювалось будь-яких інших перевірок його діяльності під час проходження військової служби в СБУ, з огляду на те, що норми закону передбачають обов`язок керівників органів, до повноважень яких належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена у ст. 1 Закону, на основі критеріїв, визначених частиною 1 ст. 3, не пізніше 26.10.2014 здійснити заходи, передбачені п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону, на підставі наявних в особових справах цих осіб відомостей. З послужного списку позивача вбачається, що останній у період з 25.05.2010 по 15.04.2013 проходив службу на посаді заступника начальника Управління СБУ у Львівській області. За наведених обставин апелянт вважає, що при прийнятті оскаржуваного наказу відповідач діяв на підставі, в межах та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.02.2024 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до апеляційного розгляду у судове засідання на 02.04.2024.

13.03.2024 до Шостого апеляційного адміністративного суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У судовому засіданні 02.04.2024 представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги та просив суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача у судовому засіданні 02.04.2024 заперечував проти апеляційної скарги та просив суд залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення учасників справи, колегія суддів приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 15.11.1970 року народження, паспорт громадянина України НОМЕР_1 , виданий Подільським РВ ГУДМС України в місті Києві 07.10.2014, проходив військову службу в органах Служби безпеки України, має військове звання «полковник».

Відповідно до послужного списку у період з 25.05.2010 по 15.04.2013 ОСОБА_1 обіймав посаду заступника начальника Управління Служби безпеки України у Львівській області (а.с.31-50).

Наказом Голови Служби безпеки України від 26.05.2014 №1032-ос позивача призначено на посаду заступника начальника Головної інспекції Служби безпеки України.

16.10.2014 набрав чинності Закон України «Про очищення влади», яким передбачені підстави та порядок проведення процедури люстрації щодо посадових осіб органів державної влади та місцевого самоврядування.

24.10.2014 Голова Служби безпеки України прийняв наказ №10/14-ос від 24.10.2014 «По особовому складу» відповідно до пункту 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про очищення влади» та Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України зараховано в розпорядження начальника Головної інспекції за підпунктом «б» пункту 48 (у зв`язку з проведенням організаційних заходів згідно з розпорядженням Центрального управління Служби безпеки України від 08.01.2014 №1/ДСК) з 24 жовтня 2014 року до 24 січня 2015 року полковника ОСОБА_1 по посаді заступника начальника Головної інспекції (полковник ) зі збереженням раніше встановлених розмірів надбавок, доплат та преміювання згідно з Інструкцією про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців Служби безпеки України, затвердженою наказом Служби безпеки України № 35/ДСК-2008 р., звільнивши його з посади заступника начальника Головної інспекції (полковник) (у період з 25 травня 2010 року по 15 квітня 2013 року обіймав посаду заступника начальника Управління Служби безпеки України у Львівській області).

Отже, згідно з зазначеним наказом причиною зарахування в розпорядження начальника Головної інспекції, звільнивши з посади заступника начальника Головної інспекції є те, що позивач у період з 25.05.2010 по 15.04.2013 обіймав посаду заступника начальника Управління Служби безпеки України у Львівській області, що встановлено на підставі відомостей, наявних в матеріалах особової справи ОСОБА_1 .

Відповідно до наказу Голови Служби безпеки України від 16.02.2017 №165-ос «По особовому складу» звільнено з військової служби за підпунктом «а» пункту 61 та підпунктом «б» пункту 63 та підпунктом «б» пункту 88-1 (за станом здоров`я непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час) у запас Служби безпеки України полковника ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні начальника Головної інспекції по посаді заступника начальника Головної інспекції, виключивши його зі списків особового складу з 20.02.2017.

Позивач, вважаючи звільнення з посади на підставі Закону України «Про очищення влади» протиправним, звернувся з цим позовом до суду.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що відповідач не надав доказів того, що позивач своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснював заходи (та/або сприяв їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, тобто у даному випадку, відповідачем не доведено дотримання основоположних принципів очищення влади, визначених Законом України «Про очищення влади».

Колегія суддів не може не погодитись з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначено Законом України «Про очищення влади» (далі - Закон).

Приписами частин першої-третьої статті 1 Закону встановлено, що очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Приписами пункту 8 частини першої статті 3 Закону визначено, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника територіального (регіонального), серед іншого, Служби безпеки України.

Приписами пункту 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб:

1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів;

2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», у порядку та строки, визначені цим Законом.

Так, оскаржуваним наказом позивача звільнено з посади заступника начальника Головної інспекції Служби безпеки України із зарахуванням в розпорядження начальника Головної інспекції Служби безпеки України відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади», оскільки позивач у період з 25 травня 2010 року по 15 квітня 2013 року обіймав посаду заступника начальника Управління Служби безпеки України у Львівській області.

Іншими словами займана позивачем у період з 25 травня 2010 року по 15 квітня 2013 року посада звучить як заступник керівника територіального (регіонального) управління Служби безпеки України, а тому відноситься до пункту 8 частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади».

Верховний Суд у рішенні від 18.09.2018 у справі №800/186/17 висловив правовий висновок, що люстрація, як законодавче обмеження, за своєю правовою природою є відмінною від юридичної відповідальності та не може бути ототожнена з нею. У зв`язку з цим Верховний Суд відхилив доводи позивача, які ґрунтувалися на приписах статей 58, 61 і 62 Конституції України, оскільки ці норми спрямовані на регулювання принципів і засад ретроспективної відповідальності за вчинення правопорушень, зокрема кримінальних, та індивідуального характеру юридичної відповідальності, встановлюють низку процесуальних гарантій, покликаних запобігти необґрунтованому притягненню будь-кого до юридичної відповідальності. Указані гарантії, за висновком Суду, не поширюються на правовідносини, які не пов`язані з настанням юридичної відповідальності осіб.

З цим висновком погодилася і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.01.2019.

Верховний Суд указав на політичний характер люстраційних заходів. Суд відмітив, якщо юридична відповідальність пов`язана із застосуванням санкцій за порушення визначених законом норм, то політична відповідальність постає як відповідальність за належне здійснення державної влади, державного управління тими, хто відповідно до покладених завдань і функцій є носіями такої влади. Політичну відповідальність потрібно розуміти як відповідність якостей носіїв владно-управлінської діяльності і реалізації ними своїх функцій і повноважень тим умовам і завданням, які постали перед державою і суспільством (на виклики часу, відповідь на об`єктивні вимоги до неї).

Як підсумок, Верховний Суд вказав, що застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб.

Верховний Суд застосував такі висновки і у справі №817/3431/14, за результатами розгляду якої Верховний Суд у складі судової палати ухвалив постанову від 03.06.2020, в якій сформулював правову позицію, що лише факт перебування осіб на визначених в Законі посадах та протягом встановленого цим же Законом строку недостатньо для застосування заборон, визначених частиною третьою статті 1 Закону.

Також, у цьому рішенні Верховний Суд наголосив на необхідності врахування доведеності вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, на чому наголосила Венеціанська комісія у Проміжному (пункти 64, 82, 104) та Остаточному (пункт 18) висновках щодо Закону, як на загальновизнаному міжнародному стандарті.

Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції №1096 звертає увагу держав-членів на те, що «люстрація» застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади.

Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме: особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.

Водночас застосовані до позивача в цій справі обмеження, у контексті практики Європейського суду з прав людини, становлять аспект права на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції. Гарантовані Конвенцією основоположні права і свободи є мінімальними для демократичної держави, яка її ратифікувала.

Слід звернути увагу, що суди зобов`язані, відповідно до частини першої статті 129 Конституції України, вирішувати спори, керуючись верховенством права, що, у свою чергу, означає врахування тлумачення Конвенції, яке надається Європейським судом з прав людини, як мінімальних стандартів демократичного суспільства.

Принцип законності, який є складовою верховенства права, у розумінні Європейського суду з прав людини, має бути заснованим на визнанні і прийнятті людини, її прав та свобод, як найвищої цінності, тобто, за своїм змістом мати характер правозаконності. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що вислів «згідно із законом» означає, зокрема, що закон не повинен суперечити принципу верховенства права.

Юридичною гарантією законності у міжнародному праві є принцип pacta sunt servanda (договори необхідно сумлінно виконувати). Задля реалізації цього принципу правова система країни має забезпечувати виконання міжнародних зобов`язань держави, взятих нею на основі укладених міжнародних договорів, включаючи виконання рішень міжнародних судів, юрисдикцію яких визнано державою. Цей принцип не визначає, яким саме чином міжнародне договірне право має бути реалізовано в рамках внутрішнього правопорядку, але, відповідно до статті 27 Віденської конвенції, держава не може посилатися на положення свого внутрішнього права як на виправдання не виконання нею міжнародного договору.

17.10.2019 Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) ухвалив рішення у справі «Полях та інші проти України», яке 24.02.2020 набуло статусу остаточного (далі - рішення у справі «Полях та інші проти України»), та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців на підставі приписів Закону.

ЄСПЛ, із застосуванням підходу, заснованого на дослідженні наслідків проведеної люстрації, визнав, що звільнення заявників на підставі Закону шляхом люстрації без аналізу конкретних обставин щодо кожної особи становило втручання у їхнє право на повагу до приватного життя, захищене статтею 8 Конвенції.

ЄСПЛ визнав, що застосовані до заявників заходи ґрунтувалися на національному законодавстві, однак піддав сумніву наявність легітимної мети звільнення заявників на підставі Закону, проте продовжив розгляд скарг, презюмуючи, що цілі Закону можуть розглядатися як такі, що загалом відповідають цілям, визнаним Судом законними у його практиці щодо посткомуністичної люстрації в державах Центральної та Східної Європи. ЄСПЛ зазначив, що він має переконатися, чи переслідували законну мету застосовані до заявників заходи розглянуті не в абстрактному вигляді, а з огляду на конкретні обставини їхніх справ, і чи були вони «необхідні у демократичному суспільстві» у розумінні пункту 2 статті 8 Конвенції. Втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення законної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності», та, зокрема, якщо воно є пропорційним переслідуваній законній меті.

В основу підходу ЄСПЛ до розгляду справ, які стосувалися люстраційних заходів, покладено необхідність пошуку балансу між концепцією «демократії, здатної себе захистити», що передбачає принцип політичної лояльності державних службовців («демократична держава вправі вимагати від державних службовців відданості конституційним принципам, на яких вона заснована») та принципу дотримання прав і свобод людини, що гарантовані Конвенцією.

Відповідаючи на зазначені питання щодо відповідності механізмів люстрації критеріям, ЄСПЛ указав, що застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом, а тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли пан ОСОБА_4 обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.

ЄСПЛ зазначив, що застосування до заявників встановлених Законом заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини. Вони були звільнені на підставі Закону лише тому, що обіймали певні відносно високі посади державної служби, коли пан ОСОБА_4 був Президентом України.

ЄСПЛ підсумував недоведеність того, що втручання щодо будь-кого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві. Отже, було порушено статтю 8 Конвенції щодо всіх заявників.

Аналіз зазначеного та встановленого у ньому порушення статті 8 Конвенції щодо всіх заявників дозволяє зробити висновок, що законодавчий механізм очищення влади (люстрації), визначений Законом, суперечить верховенству права, оскільки порушує права людини, поважати які Україна взяла на себе як міжнародні зобов`язання, ратифікувавши Конвенцію, а тому його застосування становить порушення положень Конвенції.

Отже, заборона перебування на зазначених у Законі посадах та, як наслідок, звільнення з цих посад, розглядається як установлення презумпції колективної вини, а не презумпції невинуватості, що вказує на невідповідність такої заборони меті й принципам Закону, визначеним у його частині 2 статті 1.

Таким чином, визначальними для вирішення цього публічно-правового спору є обставини вчинення позивачем конкретних дій, які полягають у сприянні своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини.

Заходи з очищення влади (люстрації) щодо позивача застосовані виключно на підставі відомостей, зазначених в особовій справі, про обіймання певної посади.

До матеріалів справи не додано жодних відомостей та підтверджуючих документів, які б свідчили про наявність фактів протиправної поведінки позивача, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, а наказ про звільнення з посади із зарахуванням у розпорядження не містить обґрунтування, що позивач міг становити будь-яку загрозу для нового демократичного режиму. Встановлення фактів особистої протиправної поведінки позивача не стало метою перевірки.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність наказу №10/14-ос від 24.10.2014 «По особовому складу» про звільнення позивача з посади із зарахуванням в розпорядження начальника Головної інспекції Служби безпеки України.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта про необхідність врахування висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.06.2021 у справі № 800/527/14, з огляду на те, що обставини зазначеної справи не є подібними з обставинами справи № 800/527/14.

Так, висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 800/527/14 ґрунтуються на тому, що позивач займав не «пересічну» посаду військової (державної) служби, його службова діяльність була безпосередньо пов`язана та підпорядкована тодішньому Президенту України ОСОБА_3 та стосувалась питань національної безпеки, що, очевидно, свідчить про участь позивача у формуванні тодішньої державної політики (позивач у справі №800/527/14 Указом Президента України ОСОБА_3. від 05 серпня 2011 року № 804/2011 був призначений на посаду начальника УСБУ в Івано-Франківській області, а Указом Президента України від 07 грудня 2012 року № 691/2012 звільнений із займаної посади, а також Указом Президента України ОСОБА_3 від 07 грудня 2012 року № 693/2012 призначений на посаду начальника УСБУ в Закарпатській області, а Указом Президента України від 02 вересня 2013 року № 825/2013 звільнений із займаної посади).

У свою чергу, в межах спірних правовідносин, матеріали справи не містять доказів, а відповідачем не доведено, що службова діяльність позивача була безпосередньо пов`язана та підпорядкована тодішньому Президентові України ОСОБА_3 , а також участь у формуванні тодішньої державної політики.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України «Про очищення влади» відомості про осіб, щодо яких встановлено заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», що формується та ведеться Міністерством юстиції України.

Наказом Міністерства юстиції України від 16.04.2014 №1704/5 затверджено Положення про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» (далі - Положення №1704/5), яке визначає порядок формування та ведення Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», а також надання відомостей з нього.

Так, пункт 9 вказаного Положення передбачає, що реєстратори в межах своєї компетенції вносять до Реєстру та вилучають з нього у порядку, визначеному цим Положенням, відомості про осіб, щодо яких застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», надають інформацію з Реєстру у випадках, визначених частиною другою статті 7 Закону України «Про очищення влади», виконують інші функції, передбачені цим Положенням.

Згідно з пунктом 4 Положення №1704/5 держателем Реєстру є Міністерство юстиції України.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІ Положення №1704/5 підставою для вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», є надходження до Реєстратора: обґрунтованого рішення про скасування результатів перевірки, яке свідчить про відсутність підстав для застосування до особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених статтею 1 Закону України «Про очищення влади», від органу, який проводив перевірку; відповідного судового рішення, яке набрало законної сили; відповідних документів про смерть особи, відомості щодо якої внесені до Реєстру; інші випадки, визначені законом.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для зобов`язання відповідача проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки їх суть зводиться до констатації норм законодавства, а не помилок чи то порушень судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення, за таких обставин доводи апеляційної скарги не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

Судовою колегією враховується, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини 1 статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Служби безпеки України - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 липня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді О.О. Беспалов

І.О. Грибан

Повний текст постанови складено 11 квітня 2024 року.