Справа № 440/13774/23
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2024-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 р. Справа № 440/13774/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.11.2023, головуючий суддя І інстанції: Н.Ю. Алєксєєва, м. Полтава, повний текст складено 22.11.23 по справі № 440/13774/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області, яка полягає у не проведенні виплати середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні позивача зі служби в поліції з 20.08.2019 по 30.08.2023; зобов`язання Головного управління Національної поліції в Полтавській області здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні позивача зі служби в поліції з 20.08.2019 по 30.08.2023 у розмірі 101197,46 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 22.11.2023 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо невиплати ОСОБА_1 відповідно до положень статті 117 КЗпП України середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме: з 21 серпня 2019 року по останній день затримки розрахунку при звільненні - 30 серпня 2023 року включно, але не більш як за шість місяців.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 серпня 2019 року по останній день затримки розрахунку при звільненні - 30 серпня 2023 року включно, але не більш як за шість місяців, виходячи із розміру середньоденного грошового забезпечення за два останні місяці служби перед звільненням.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.11.2023 та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що Верховний Суд в постановах від 31 березня 2021 року у справі № 120/2617/20-а, від 20 травня 2021 року у справі № 380/3007/20 та від 16 лютого 2023 року у справі № 420/20192/21 зазначив, що суд встановивши право позивача на виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні зобов`язаний визначити суму такого відшкодування, а не зобов`язувати відповідача провести її нарахування та виплату. Із посиланням на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 12.08.2020 у справі №400/3365/19, стверджує, що відповідно до приписів ч.1 ст.117 КЗпП України в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум - зменшується відповідно розмір відповідальності. Цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Вважає, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції було розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи і сторонами не заявлялись клопотання про розгляд справи за їх участі, колегія суддів вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Полтавській області на посаді начальника 1-го міжрайонного відділу управління протидії наркозлочинності ГУНП та з 20.08.2019 був звільнений за пунктом 2 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (наказ від 20.08.2019 № 430 о/с).

Головним управлінням Національної поліції в Полтавській області здійснено нарахування ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 155324,15 грн (16349,91 грн х 50% х 19 років) та проведено 25.09.2019 виплату такої допомоги згідно наказу ГУНП від 20.08.2019 №430 о/с в сумі 152994,29 грн (за відрахуванням військового збору 1,5%).

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність ГУНП в Полтавській області, яка полягає у не включенні при розрахунку ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби індексації грошового забезпечення у розмірі - 887,09 грн, звернувся до суду з позовом.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 31 січня 2023 року у справі №440/9523/22 визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо не включення при розрахунку ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції індексації грошового забезпечення у розмірі 887,09 грн; зобов`язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області здійснити перерахунок та виплату (з урахуванням фактично сплачених сум) ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції з урахуванням індексації грошового забезпечення у розмірі 887,09 грн.

30.08.2023 відповідачем виплачено ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби в поліції з урахуванням індексації грошового забезпечення (887,09грн) у сумі 6750,11 грн, що підтверджується довідкою від 04.10.2023 №1340/115/29/10/01/2023 (а.с. 10).

Не погодившись із бездіяльністю відповідача щодо не проведення нарахування та виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні суми одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції з урахуванням індексації грошового забезпечення за весь період затримки з 20.08.2019 по 30.08.2023, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем строку розрахунку при звільненні, встановленого статтею 116 КЗпП України, з вини відповідача, оскільки позивача звільнено з військової служби - 20.08.2019, а виплату належної йому при звільненні суми одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції з урахуванням індексації грошового забезпечення проведено лише на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.01.2023 у справі №440/9523/22 - 30.08.2023. Вказане слугувало підставою для висновку про допущення відповідачем бездіяльності щодо невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня, наступного за днем звільнення зі служби, тобто з 21.08.2019, по день фактичної виплати грошового забезпечення при звільненні 30.08.2023, але не більш як за шість місяців.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, в тому числі поліцейських, зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Закріплені у статтях 116,117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28.01.2021 по справі № 240/11214/19, від 24.12.2020 по справі № 340/401/20, від 05.08.2020 по справі № 826/20350/16, від 15.07.2020 по справі № 824/144/16-а, від 31.10.2019 по справі № 2340/4192/18, від 26.06.2019 по справі № 826/15235/16.

З огляду на матеріали справи, спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою відповідачем станом день звільнення (20.08.2019) в повному розмірі одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням індексації грошового забезпечення.

На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.01.2023 у справі №440/9523/22 відповідач 30.08.2023 виплатив грошову допомогу, обчислену з урахуванням індексації грошового забезпечення, у розмірі 6750,11 грн.

Тож, спірний період у цих правовідносинах охоплює 20.08. 2019 до 30.08.2023.

Отже, предметом спору в цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки виплати позивачу одноразової грошової допомоги, обчисленої з урахуванням індексації грошового забезпечення, за період з 20.08. 2019 до 30.08.2023.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що пункт 8 розділу VIII Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, який затверджено наказом МВС України від 06.04.2016 № 260, доповнено згідно з наказом Міністерства внутрішніх справ України №539 від 17.07.2020, де передбачено, що одноразова грошова допомога при звільненні виплачується не пізніше двох місяців з дня звільнення із служби, а в разі надходження коштів пізніше цього терміну - протягом п`яти робочих днів після їх надходження в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання центрального органу управління поліцією, органів поліції, державних органів, установ та організацій, до яких відряджені (прикомандировані) поліцейські.

За такого формулювання норми права дійсно не можливо застосовувати ст.117 КЗпП України, оскільки затримка виплати вказаної допомоги прямо передбачена самою нормою спеціального законодавства в залежності від меж бюджету органу поліції, що виключає вину роботодавця (тобто законодавцем передбачено можливість такої затримки).

Водночас на момент звільнення ОСОБА_1 (20.08.2019) діяла попередня редакції Порядку № 260, яка таких строків не встановлювала, отже несвоєчасна виплата відповідачем такої допомоги у розмірі 6750,11 грн є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки (з 20.08.2019 по 30.08.2023) розрахунку, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19 квітня 2018 року у справі № 806/1183/16, яка стосувалася стягнення на користь звільненого в 2016 році поліцейського компенсації за затримку розрахунку при звільненні через несвоєчасну виплату одноразово грошової допомоги при звільненні.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин"; далі - "Закон № 2352-ІХ") у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Наведена редакція статті 117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022 року.

Отже, відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Посилаючись на вказану статтю, суд першої інстанції дійшов висновку, що сума середнього заробітку має бути обмежена періодом в шість місяців, при цьому чіткої суми, що належить до виплати судом першої інстанції не визначено.

Водночас в апеляційній скарзі відповідач з посиланням на правові позиції Верховного Суду стверджує, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, відповідач в апеляційній скарзі наголошує на необхідності зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи розміру спірної суми, на яку працівник мав право; частки, яку вона становила у заявлених вимогах; істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком; інших конкретних обставин справи.

Проте колегія суддів зазначає, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15, на застосуванні якого наголошує відповідач в апеляційній скарзі викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом №2352-ІХ.

Наведений у цій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Одночасно, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє та підлягає застосуванню у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ.

Тому, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року і після цього.

Період з 20 серпня 2019 року (з дня звільнення) до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19 липня 2022 року до 30 серпня 2023 року (день виплати заборгованості) регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Аналогічний висновок висловлено у постанові від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22 Верховного Суду і колегія суддів вважає його застосовним до спірних правовідносин.

Водночас колегія суддів звертає увагу на ключову обставину, що впливає на результат розгляду цієї справи, а саме те, що в межах розгляду цієї справи не погоджується з висновками суду першої інстанції відповідач, який вважає, що суд першої інстанції не правильно зробив розрахунок суми середнього заробітку, оскільки не в повній мірі застосував принцип співмірності та пропорційності для розрахунку суми стягнення в межах шести місяців.

В той же з врахуванням наведеної вище позиції Верховного Суду у справі № 560/11489/22 до шестимісячного строку, в межах якого стягується середній заробіток (з 19 липня 2022 року після набрання чинності Законом № 2352-ІХ) не застосовуються принципи співмірності та пропорційності задля зменшення суми середнього заробітку.

Враховуючи те, що позивачем під час звернення до суду обмежено вимоги позову періодом в шість місяців, колегія суддів не має можливості виходити за межі позову та самостійно здійснити розрахунок суми середнього заробітку для стягнення в бік збільшення.

В свою чергу в апеляційній скарзі відповідач просить суд вирахувати суму та в подальшому зменшити розмір суми середнього заробітку, який розраховано судом першої інстанції за шість місяців, з урахуванням принципів співмірності та пропорційності.

Такий підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, на необхідності застосування якого наголошує відповідач в апеляційній скарзі, побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів ще раз зазначає, що стаття 117 КЗпП України до 19 липня 2022 року підлягає застосуванню в редакції, яка не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. А вже після набрання чинності нормою редакцією статті 117 КЗпП України, сума середнього заробітку обмежується виплатою 6 місяцями без її зменшення.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача щодо необхідності зменшення суми середнього заробітку є такими, що не заслуговують на увагу та відхиляються колегією суддів як такі, що не відповідають висновкам щодо правозастосування, які викладені в постанові Верховного Суду у справах №560/11489/22 та № 560/9586/22.

Водночас враховуючи приписи частини другої статті 117 КЗпП, суд повинен визначити суму відшкодування за наявності спору про розмір належних звільненому працівнику сум та визначити розмір такого відшкодування.

Із змісту роз`яснень, наведених у п.20 постанові Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», слідує, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Верховний Суд в постановах від 31 березня 2021 року у справі № 120/2617/20-а, від 20 травня 2021 року у справі № 380/3007/20 та від 16 лютого 2023 року у справі № 420/20192/21 також зазначає, що у справі, яка розглядається, суд встановивши право позивача на виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні зобов`язаний визначити суму такого відшкодування, а не зобов`язувати відповідача провести її нарахування та виплату.

Отже, у вказаній справі суд першої інстанції помилково не визначив суму середнього заробітку, обмежившись вказівкою про виплату в межах шести місяців, що суперечить статті 117 КЗпП України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, як вказано у пункті 8 Порядку №100 можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством.

Таким законодавством у даному випадку є Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженні Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260) (далі - Порядок №260).

Тобто Порядок №260 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців.

Положеннями Порядку №260, серед іншого, визначено, що середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного поліцейському за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

З урахуванням викладеного, Порядком №100 врегульовані загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати (пункти 2,8), тоді як Порядком №260 встановлено особливості обчислення грошового забезпечення для поліцейських (зокрема в частині врахування календарної кількості днів).

З огляду на матеріали справи, згідно довідки від 10.01.2023 № 115/29/10/01-2023, виданої ГУНП в Полтавській області, середньоденне грошове забезпечення становить 556,03 грн.

Період затримки виплати сум при звільнені складає шість місяців або 183 календарних днів (період в межах розгляду цієї справи не є спірним)

Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, з урахуванням положень статті 117 КЗпП України (в редакції Закону від 01.07.2022 №2352-IX), який підлягає стягненню на користь позивача, з урахуванням суми яка ним заявлена до стягнення в позовній заяві, складає 101197,46 грн.

Згідно положень ст. 317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин, оскільки судом помилково не визначено розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період, який не є спірним (в межах шести місяців), колегія суддів вважає за необхідне змінити оскаржуване судове рішення, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення суду у відповідній редакції, а в іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2023 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Полтавській області - задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.11.2023 по справі № 440/13774/23 - змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення в такій редакції: " Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Полтавській області здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні зі служби в поліції з 20.08.2019 по 30.08.2023 у розмірі 101197,46 грн".

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.11.2023 у справі № 440/13774/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя І.С. Чалий
Судді І.М. Ральченко В.В. Катунов