Справа № 826/16458/16
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2024-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2024 року м.Київ № 826/16458/16

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ГУ ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві (ДПІ, відповідач) від 25.04.2016 № 631-1305 про збільшення йому земельного податку за 2016 рік на 32 076,96 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є платником єдиного податку та зареєстрований як фізична особа-підприємець. Належне йому на праві приватної власності нежиле приміщення використовується ним виключно у свої господарській діяльності. За наведених обставин, та відповідно до норми пп. 4 п. 297.1 ст. 297 Податкового кодексу України, позивач вважає, що він звільнений від сплати земельного податку за частину земельної ділянки, розташовану під належними йому нежилим приміщенням, а тому нарахування контролюючим органом податкового зобов`язання з названого податку згідно податкового повідомлення-рішення від 25.04.2016 № 631-1305 є протиправним. Також позивач посилався на порушення відповідачем порядку проведення нормативної грошової оцінки земельних ділянок та невикористання ним даних з державного земельного кадастру, не проведення ним відповідних дій щодо визначення та встановлення площі земельної ділянки, яка використовується позивачем, та не визначення податковим органом відповідної бази оподаткування.

Відповідач проти позову заперечував, надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов`язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб`єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто, з набуттям ознак (якості) суб`єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов`язку сплати земельного податку.

Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 30.01.2018 позов ОСОБА_1 задовольнив повністю, скасувавши податкове повідомлення-рішення від 25.04.2016 №631-1305. Також суд здійснив розподіл судових витрат в сумі 551,20 грн, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду.

Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 31.10.2018 рішення суду першої інстанції скасував і ухвалив нове рішення, яким в задоволенні позову відмовив.

Постановою Верховного Суду від 23.10.2023 скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.01.2018 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.10.2018, та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13 грудня 2022 року №2825-ІХ, дана справа отримана Київським окружним адміністративним судом за належністю.

10.11.2023 вказані матеріали адміністративного позову отримані Київським окружним адміністративним судом та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 10.11.2023 справа розподілена судді Лисенко В.І.

Ухвалою суду від 21.11.2023 прийнято справу до провадження та постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження.

Розглянувши подані особами, які беруть участь у справі, документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії нотаріально посвідченого договору дарування нежилого приміщення від 14.01.2008 з реєстраційним написом КП «Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» від 18.01.2008, громадянин прийняв у дарунок від гр. ОСОБА_1 нежиле приміщення № 17 - магазин (в літ. А), загальною площею 92,10 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстрований 29.01.2003 як фізична особа-підприємець, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців був внесений запис за № 2 074 001 0001 000156.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 за даними Реєстру платників єдиного податку (доступ до якого наданий на офіційному сайті Державної фіскальної служби України: http://sfs.gov.ua) та згідно свідоцтва платника єдиного податку серії НОМЕР_2 є платником єдиного податку третьої групи з 1 січня 2012 року, ставка єдиного податку 5 %; місце провадження господарської діяльності: АДРЕСА_1 ; за видом господарської діяльності - здавання в оренду власного нерухомого майна (код згідно КВЕД 70.2).

Позивач зазначає, що належне йому нежиле приміщення використовуються ним виключно для здійснення господарської діяльності, а саме: передано в оплатну строкову оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Фармастор» для розміщення аптеки. На підтвердження наведених обставин позивач надав суду копії наступних документів: договору оренди нежитлового приміщення від 01.01.2015, укладеного між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (як орендодавцем) і ТОВ «Фармастор» (як орендарем), та додаткових угод від 27.05.2015 №1, від 05.08.2015 № 2, від 30.04.2016 № 4, від 14.09.2016 № 5 до такого договору оренди.

25.04.2016 Державною податковою інспекції у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення № 631-1305, яким позивачу відповідно до п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України визначено до сплати суму податкового зобов`язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» у сумі 32 076,96 грн.

З тексту письмових заперечень відповідача проти позову, що наявні у матеріалах справи, вбачається, що вказана сума податкового зобов`язання по земельному податку за 2016 рік визначена позивачу, як користувачу земельної ділянки площею 50,67 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з розрахунком, зробленим відповідачем на підставі витягу з технічної документації №Ю-40816/2006 про нормативну грошову оцінку частини земельної ділянки (кадастровий № 76:046:027), виданого Головним управлінням земельних ресурсів від 19.12.2006 № 1016, та витягу з державного земельного кадастру станом на 05.05.2016, сума земельного податку за 2016 рік за спірну земельну ділянку становила: 50,67 кв.м. х 3143,99 грн х 2,5 х 1,5 х 1,433 х 1,249 х 3%, де: 50,67 кв.м частина земельної ділянки, на яку нараховувався податок; - 3 143,99 грн. базова вартість 1 кв.м землі (згідно рішення Київської міської Ради від 03.07.2014 №23/23, веденого в дію 01.07.2015, згідно рішення Київської міської Ради від 10.12.2014 №565/565; -2,5 коефіцієнт на функціональне виконання землі згідно витягу з технічної документації №Ю-40816/2006 про нормативно-грошову оцінку частини земельної ділянки (кадастровий номер №76:046:027), виданий Головним управлінням земельних ресурсів від 19.12.2006 №1016; -1,5 узагальнюючий локальний коефіцієнт; -1,249 коефіцієнт індексації грошової оцінки, до Податкового кодексу України, ст. 289, Лист Держземагенства №6-28-0 22-215/2-15 від 14.01.2015; -1,433 коефіцієнт індексації грошової оцінки (відповідно до порядку проведення індексації грошової оцінки земель, затвердженого витягом з листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру ''Про індексацію нормативної грошової оцінки земель'' № 6-28-0.22-201/2-16 від 11.01.2016; - 3% ставка податку за землю (згідно рішення Київської міської Ради №242/5629 від 23.03.2011 із змінами і доповненнями).

Вважаючи податкове повідомлення-рішення протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02.12.2010 року №2755-VI (далі - ПК України).

Відповідно до підпункту 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК України, земельним податком визнається обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

В силу підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 ПК України, платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК України, об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Відповідно до пункту 286.1 статті 286 ПК України, підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Пунктами 287.6, 287.8 статті 287 Податкового кодексу України передбачено, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку. Власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

За змістом пункту 287.7 статті 287 ПК України, у разі надання в оренду земельних ділянок (у межах населених пунктів), окремих будівель (споруд) або їх частин власниками та землекористувачами, податок за площі, що надаються в оренду, обчислюється з дати укладення договору оренди земельної ділянки або з дати укладення договору оренди будівель (їх частин).

У частинах першій та другій статті 120 Земельного кодексу України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

В силу статей 125 і 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється, відповідно до Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення статті 377 Цивільного кодексу України. За статтею 378 цього Кодексу право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Отже, в розумінні зазначених норм обов`язок зі сплати земельного податку для фізичної особи - власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правоможностей, як-от набуття нею статусу суб`єкта господарювання, діяльність якого пов`язана з використанням земельної ділянки або без такого.

Відповідно до пункту 291.3 статті 291 ПК України, юридична особа чи фізична особа-підприємець можуть самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим главою 1 розділу XIV ПК та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Пунктом 291.2 статті 291 ПК України визначено, що спрощена система оподаткування, обліку та звітності полягає в запровадженні особливого механізму справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

У пункті 269.2 статті 269 ПК України передбачено, що суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу XIV цього Кодексу (за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності).

Згідно з підпунктом 4 пункту 297.1 статті 297 ПК України, платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Таким чином, виходячи з вищевикладених норм Закону, спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 ПК, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.

Отже, з набуттям ознак (якості) суб`єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов`язку сплати земельного податку.

Надання в найм (оренду) нежилого приміщення не означає, що автоматично разом з майном наймачу передається й обов`язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташоване.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 листопада 2015 року (справа №21-2352а15), а також Верховним Судом у постановах від 13 червня 2018 року у справі №826/14615/16, від 15 лютого 2019 року у справі №826/9948/16.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець згідно зі свідоцтвом платника єдиного податку серії НОМЕР_2 , виданого 13 січня 2012 року, є платником єдиного податку третьої групи; місце провадження господарської діяльності АДРЕСА_1 ; вид діяльності - здавання в оренду власного нерухомого майна.

приміщення № 17 - магазин (в літ. А), загальною площею 92,10 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі договору оренди нежилого приміщення від 01 січня 2015 року, укладеного із Товариством з обмеженою відповідальністю «Фармастор», ФОП ОСОБА_1 передав належне йому нежиле приміщення у тимчасове платне користування.

За умовами вказаного договору позивачем передається у платне користування виключно нежитлове приміщення, а не земельна ділянка, на якій такий об`єкт оренди розташований.

Позивачем під час розгляду справи не надано належних доказів використання нежитлового приміщення та земельної ділянки, на якій воно знаходиться, для провадження господарської діяльності у 2016 році, а тому визначення відповідачем суми податкового зобов`язання із земельного податку на земельну ділянку, яка знаходиться під таким приміщенням, є правомірним та узгоджується з пунктом 297.1 статті 297 Податкового кодексу України.

Відповідно до правової позиції Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду викладеної у постанові від 15 лютого 2019 року у справі №826/9948/16: «Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов`язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб`єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто з набуттям ознак (якості) суб`єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов`язку сплати земельного податку.

Таким чином, доводи позивача про те, що він, на підставі Закону, звільнений від обов`язку сплати земельного податку не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Заперечуючи правомірність нарахування податкового зобов`язання, позивач також апелював до правильності обрахунку суми податку, посилаючись на відсутність сформованої земельної ділянки й оформлених прав на неї та розмір пропорційної частки прибудинкової території, за яку повинен платити земельний податок.

Верховний суд, скасовуючи рішення апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд вказав, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи судове рішення першої інстанції, виходив з необхідності сплати позивачем податку, однак, не зазначив доводів, за якими не погодився з висновками суду першої інстанції щодо правильності здійсненого контролюючим органом розрахунку земельного податку, та не навів мотивів відхилення аргументів позивача щодо правил розрахунку податку, з приводу чого суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 271 ПК України базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок розташованих у межах населених пунктів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Пунктом 286.1 ст. 286 ПК України встановлено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 274.1 ст. 274 ПК України ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.

Отже, нарахування сум земельного податку проводиться контролюючим органом на підставі даних державного земельного кадастру та з використанням нормативної грошової оцінки земельної ділянки, визначеної у встановленому порядку.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок-капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами.

Згідно з частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок використовується для визначення розміру, зокрема земельної податку.

Статтею 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» перебачено, що відомості про нормативну оцінку земельної ділянки включаються до Державного земельного кадастру.

Відповідно до приписів Земельного кодексу України, Закону України «Про оцінку земель» та Постанови Кабінету Міністрів України від 23.03.95 N 213 «Про Методику нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів» (зі змінами) розроблено Порядок нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів, затверджений спільним наказом Держкомзему України, Мінагрополітики України, Мінбудархітектури України, Української академії аграрних наук від 27.01.2006 №18/15/21/11 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 05.04.2006 за №388/12262 (далі - Порядок).

Згідно п.1.3 названого Порядку нормативна грошова оцінка земель використовується для визначення розміру земельного податку, державного мита при міні, спадкуванні та даруванні земельних ділянок згідно із законом, орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва, а також під час розроблення показників та механізмів економічного стимулювання раціонального використання та охорони земель.

Розділом 4 цього ж Порядку визначено, що за результатами нормативної грошової оцінки земель складається технічна документація. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки згідно з додатком 2.

Відповідно до п.5 Положення «Про плату за землю в місті Києві» затвердженого Рішенням Київської міської ради «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві та акцизного податку» від 23 червня 2011 року N 242/5629 із змінами та доповненнями плата за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними і фізичними особами, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено, встановлюється у розмірі 3 відсотків від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, за винятком земельних ділянок, ставка податку за які справляється у розмірі, визначеному пунктами 5.3 - 5.5 цього Положення.

Як зазначає у відзиві на позовну заяву, розрахунок земельного податку проводився з врахуванням вимог п. 286.1, ст. 286 Кодексу № 2755 - VI (підставою для нарахування є дані державного земельного кадастру), відповідно до інформації зазначеної у витязі з державного земельного кадастру станом на 05.05.2016 гр. ОСОБА_1 внесений до переліку користувачів земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно з витягу з технічної документації №Ю-40816/2006 про нормативну грошову оцінку частини земельної ділянки (кадастровий номер 76:046:027), виданим Головним управлінням земельних ресурсів від 19.12.2006 №1016, площа земельної ділянки, яка припадає на викуплене нежитлове приміщення становить 50,67 кв.м.

Як убачається з розрахунку податку, його було проведено наступним чином:

Сума земельного податку на 2016:

50,67 кв.м. х 3143,99 х 2,5 х 1,5 х 1249 х 1,433 х 3% = 32076,96 грн.

Де:

- 3143,99 грн. за 1 кв.м. - грошова оцінка згідно Рішення Київської міської Ради від 03.07.2014р. №23/23, введено в дію з 01.07.2015р. (згідно рішення Київської міської ради від 10.12.2014р. №565/565);

- 2,5 коефіцієнт на функціональне використання землі згідно витягу з технічної документації №Ю-40816/2006 про нормативну грошову оцінку частини земельної ділянки (кадастровий номер 76:046:027) виданий Головним управлінням земельних ресурсів від 19.12.2006р. №1016;

- 1,5 узагальнюючий локальний коефіцієнт згідно витягу з технічної документації №Ю-40816/2006 про нормативну грошову оцінку частини земельної ділянки (кадастровий номер 76:046:027) виданий Головним управлінням земельних ресурсів від 19.12.2006р. №1016;

- 3% ставка податку на землю відповідно до пп. 5 Рішення Київської міської Ради №242/5629 від 23.06.2011 р. зі змінами та доповненнями;

- 1,249 коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державного агентства земельних ресурсів України від 14.01.2015 р. № 6-28-0.22-215/2-15 та ст. 289 Податкового Кодексу України від 02.12.2010р. №2755-ІV;

- 1,433 коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 11.01.2016 р. № 6-28-0.22-201/2-16 та ст. 289 Податкового Кодексу України від 02.12.2010р. №2755-ІV.

З огляду на викладене, використання податковим органом положень нормативно-правових актів, прийнятих Київською міською радою при здійсненні розрахунку спірного податку, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин у цій справі, не свідчить про його помилковість та про протиправність оскаржуваного податкового повідомлення - рішення.

Також, суд зазначає, що у вересні 2017 року позивач звертався до суду з позовом до ГУ ДФС у м. Києві, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 28 квітня 2017 року №45583-1305, яким йому визначено суму грошового зобов`язання з земельного податку з фізичних осіб у розмірі 9067,09 грн. за 2017 рік.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 березня 2019 року у справі № 826/11104/17, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

У зазначених рішеннях предметом позову була правильність нарахування суми податкового зобов`язання по земельному податку за 2017 рік, визначена позивачу, як користувачу земельної ділянки площею 50,67 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , у яких суди вказали про правильність нарахування земельного податку.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.