Справа № 140/16973/23
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2024-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/16973/23 пров. № А/857/20903/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Гінди О. М., Курильця А. Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2023 року у справі №140/16973/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

суддя в 1-й інстанції Андрусенко О. О.,

дата ухвалення рішення 06 жовтня 2023 року,

місце ухвалення рішення м.Луцьк,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача- Головного управління ДПС у Волинській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 17 червня 2021 року №Ф-6834-17-У.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Волинській області про сплату боргу (недоїмки) від 17 червня 2021 року №Ф-6834-17-У в частині сплати недоїмки у сумі 28391,84 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 2000,00 (дві тисячі грн 00 коп).

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, доводи апеляційної скарги аналогічні викладеним у відзиві на позов. Зокрема, вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права і підлягає скасуванню, покликаючись на те, що ФОП ОСОБА_1 перебував на обліку в Луцькій ДПІ на спрощеній системі оподаткування в період з 25 жовтня 2005 року по 31 березня 2016 року, на загальній системі оподаткування з 01 квітня 2016 року по 02 червня 2023 року, станом на 19 червня 2023 року ФОП ОСОБА_1 перебуває в стані 11 припинено, але не знято з обліку. Зазначає, що згідно з даними ІКС «Податковий блок» в інтегрованій картці платника податку ФОП ОСОБА_1 станом на 19 червня 2023 року обліковується заборгованість в сумі 41568,62 грн, яка виникла внаслідок щоквартальних нарахувань за період з 2015 року по 2020 року рік. Звертає увагу на те, що згідно з наданої довідки форми ОК-5 вбачається, що сплата єдиного соціально внеску по ОСОБА_1 відбувалась в окремі місяці, однак по решті календарних місяців сплати не було. Також зауважує, що позивачем не було подано доказів щодо сплати єдиного соціального внеску; заяв та документів про наявність групи інвалідності для отримання пільги не подавалось. Таким чином, вважає, що Головне управлінням ДПС у Волинській області діяло виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а оскаржувана вимога винесена з дотриманням норм чинного законодавства. Покликається на те, що розмір судових витрат має бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає про те, що він є застрахованою особою і єдиний внесок за нього у період, за який винесена оскаржувана вимога нараховував та сплачував роботодавець у розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску ним, як ФОП. Таким чином, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 25 жовтня 2005 року зареєстрований як фізична особа-підприємець; 01 червня 2023 року до вказаного реєстру внесено відомості про державну реєстрацію припинення його підприємницької діяльності.

17 червня 2021 року ГУ ДПС у Волинській області сформувало ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-6834-17-У, відповідно до якої станом на 01 листопада 2021 року заборгованість (недоїмка, штраф, пеня) зі сплати єдиного внеску становить 41568,62 грн, з них: недоїмка 41568,62 грн.

ГУ ДПС у Волинській області листом від 19 червня 2023 року №9792/6/03-20-24-06 надано відповідь на адвокатський запит, з якої вбачається, що заборгованість в сумі 41568,62 грн виникла внаслідок щоквартальних нарахувань за період з 2015 року по 2020 року рік, а саме: 20 липня 2015 року за II квартал в сумі 112,42 грн; 19 жовтня 2015 року за III квартал 2015 року в сумі 1323,47 грн; 19 січня 2016 року за IV квартал 2015 року в сумі 1434,51 грн; 09 квітня 2016 року за І квартал 2016 року в сумі 909,48 грн; 09 лютого 2018 року за 2017 рік в сумі 8448,00 грн; 19 квітня 2018 року за І квартал 2018 року - 2457,18 грн; 19 липня 2018 року за II квартал 2018 року -2457,18 грн; 19 жовтня 2018 року за III квартал 2018 року 2457,18 грн; 20 січня 2019 року за IV квартал 2018 року - 2457,18 грн; 19 квітня 2019 року за І квартал 2019 року-2754,18 грн; 19 липня 2019 року за II квартал 2019 року - 2754,18 грн; 21 жовтня 2019 року за III квартал 2019 року - 2754,18 грн; 20 січня 2020 року за І квартал 2019 року-2754,18 грн; 21 квітня 2020 року за І квартал 2020 року - 2078,12 грн; 20 липня 2020 року за II квартал 2020 року - 1039,06 грн; 19 жовтня 2020 року за III квартал 2020 року 3178,12 грн; 19 січня 2021 року за IV квартал 2020 року 2200, 00 грн.

Незгода позивача із такою вимогою про сплату боргу (недоїмки) стала підставою для його звернення із позовом у суд.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що згідно із індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_1 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5) від 05 травня 2023 року вбачається, що з II кварталу 2015 року по І квартал 2016 року позивачем сплачені страхові внески в повному обсязі; крім того, у період з листопада 2017 року по січень 2018 року ФОП ОСОБА_2 ; з березня 2018 року по вересень 2018 року ФОП ОСОБА_3 ; з жовтня 2018 року по березень 2019 року ФОП ОСОБА_4 ; з квітня 2019 року по липень 2019 року ФОП ОСОБА_3 ; з серпня 2019 року по березень 2020 року та з листопада 2020 року по січень 2022 року ФОП ОСОБА_5 , як страхувальники на суму нарахованої позивачу як застрахованій особі заробітної плати нараховували та сплачували ЄСВ та вказані періоди включено до страхового стажу позивача, а тому оскаржувана податкова вимога від 17 червня 2021 року №Ф-6834-17-У про сплату боргу (недоїмки) у сумі 28391,84 грн за періоди з листопада 2017 року по січень 2018 року, з березня 2018 року по вересень 2018 року, з жовтня 2018 року по березень 2019 року, з квітня 2019 року по липень 2019 року, з серпня 2019 року по березень 2020 року, з листопада 2020 року по січень 2022 року є протиправною та підлягає скасуванню. Разом з тим, позивач не надав суду доказів перебування у трудових відносинах у січні-жовтні 2017 року, лютому 2018 року та у квітні жовтні 2020 року, при цьому, єдиний внесок за вказані періоди ним сплачений не був, а тому підстави для скасування податкової вимоги в частині недоїмки у сумі 13176,78 грн за січень-жовтень 2017 року, лютий 2018 року та червень-жовтень 2020 року відсутні. Крім того, враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, яка не є складною, суті виконаних послуг, а також наявною сталою судовою практикою щодо розгляду аналогічних спорів, заявлена позивачем сума судових витрат у розмірі 3000,00 грн є надмірною та неспівмірною з фактичним обсягом наданих адвокатом послуг, а тому суд дійшов висновку про необхідність стягнення витрат у розмірі 2000,00 грн.

Колегія суддів зазначає, що відповідач оскаржує рішення в частині задоволених позовних вимог, тому з врахуванням ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Даючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Ст.14 ПК України містить визначення, зокрема: працівник - фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону (підпункті 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України), самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності; незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем (за виключенням випадку, передбаченого пунктом 65.9 статті 65 цього Кодексу) та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб (підпункті 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №2464-VІ від 08 липня 2010 року (далі - Закон №2464-VІ, в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Так, ч.1 ст.1 Закону №2464-VІ передбачає, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (пункт 2); недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом (пункт 6); застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок (пункт 3); страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок (пункт 10).

Згідно з п.1, п.5 ч.1 ст.4 Закону №2464-VІ платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме: наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Крім того, відповідно до приписів ст.9 Закону №2464-VI єдиний внесок обчислюється виключно у національній валюті, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі (частина перша); обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (частина друга); платники єдиного внеску, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця.

Платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року (частина восьма).

Ч.5 ст.8 Закону №2464-VІ передбачає, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно з абз.1 п.1 та абз.1 п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

З 01 січня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06 грудня 2016 року №1774-VIII, відповідно до якого внесено зміни до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", зокрема, у частину першу статті 7, а саме: - у пункті 2 перше речення абзацу другого пункту слова "має право самостійно" замінено словом зобов`язаний.

За приписами п.3 ч.1 ст.14 Закону №2464-VI на податкові органи покладено обов`язок здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону.

Відповідно до ч.2 ст.25 Закону №2464-VI у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Абзацом першим частини четвертої цієї статті визначено, що податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.

Порядок стягнення заборгованості з платників єдиного внеску, формування, оформлення та надсилання вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску передбачений розділом VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року №449 (далі- Інструкція №449).

Згідно з пп.6,8 п.3 розділу VI Інструкції №449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Зі змісту п.4 розділу VI Інструкції №449 вбачається, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи). Після формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) та внесення даних до відповідного реєстру вимога надсилається (вручається) платнику.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач перебував у статусі фізичної особи-підприємця, що не заперечується сторонами.

Крім того, як встановлено судом першої інстанції, у періоді, охопленому предметом цього спору, позивач не займався підприємницькою діяльністю та не отримував від неї доходу, оскільки доказів на спростування цих обставин матеріали справи не містять.

Згідно з п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464-VІ платниками єдиного внеску є, зокрема, особи, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Як вбачається з матеріалів справи, контролюючий орган, враховуючи наведені нормативні положення та фактичні обставини справи (перебування позивача на обліку як фізичної особи, яка займається підприємницькою діяльністю) дійшов висновку про необхідність нарахування позивачу ЄСВ у розмірі мінімального страхового внеску на місяць. Цей висновок став підставою для прийняття контролюючим органом оскарженої вимоги про сплату нарахованих ним сум ЄСВ.

Так, з розрахунку заборгованості за кодом бюджетної класифікації 7104000- єдиний соціальний внесок для фізичних осіб-підприємців, у тому числі, які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність, та облікової картки по вказаному податку, які долучені до відзиву на позовну заяву, слідує, що заборгованість в сумі 41568,62 грн виникла внаслідок щоквартальних нарахувань за період з 2015 року по 2020 рік, а саме: 20 липня 2015 року за II квартал в сумі 112,42 грн; 19 жовтня 2015 року за III квартал 2015 року в сумі 1323,47 грн; 19 січня 2016 року за IV квартал 2015 року в сумі 1434,51 грн; 09 квітня 2016 року за І квартал 2016 року в сумі 909,48 грн; 09 лютого 2018 року за 2017 рік в сумі 8448,00 грн; 19 квітня 2018 року за І квартал 2018 року - 2457,18 грн; 19 липня 2018 року за II квартал 2018 року -2457,18 грн; 19 жовтня 2018 року за III квартал 2018 року 2457,18 грн; 20 січня 2019 року за IV квартал 2018 року - 2457,18 грн; 19 квітня 2019 року за І квартал 2019 року-2754,18 грн; 19 липня 2019 року за II квартал 2019 року - 2754,18 грн; 21 жовтня 2019 року за III квартал 2019 року - 2754,18 грн; 20 січня 2020 року за І квартал 2019 року -2754,18 грн; 21 квітня 2020 року за І квартал 2020 року - 2078,12 грн; 20 липня 2020 року за II квартал 2020 року - 1039,06 грн; 19 жовтня 2020 року за III квартал 2020 року 3178,12 грн; 19 січня 2021 року за IV квартал 2020 року 2200, 00 грн.

Разом з тим, як правильно звернув увагу суд першої інстанції, згідно із індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_1 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5) від 05 травня 2023 року, з II кварталу 2015 року по І квартал 2016 року позивачем страхові внески сплачені в повному обсязі.

Крім того, відповідач не врахував, що з листопада 2017 року по січень 2018 року ФОП ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ); з березня 2018 року по вересень 2018 року ФОП ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ); з жовтня 2018 року по березень 2019 року ФОП ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_3 ); з квітня 2019 року по липень 2019 року ФОП ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ); з серпня 2019 року по березень 2020 року ФОП ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_4 ); з листопада 2020 року по січень 2022 року ФОП ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_4 ), як страхувальники на суму нарахованої позивачу як застрахованій особі заробітної плати нараховували та сплачували ЄСВ та вказані періоди включено до страхового стажу позивача, тобто у вищевказаний період позивач жодної господарської діяльності як підприємець не здійснював, оскільки перебував у трудових відносинах.

Також ФОП ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), ФОП ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), ФОП ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_3 ), ФОП ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), ФОП ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_4 ), ФОП ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) як роботодавці, нараховуючи позивачу заробітну плату, сплачували за нього як страхувальники ЄСВ, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України, із сум доходу сплачено ЄСВ, у розмірі не менше мінімального страхового внеску.

Згідно з абз.2 п.1 ст.4 Закону №2464-VІ платниками єдиного внеску є також роботодавці - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством. При цьому зазначені роботодавці під час кожної виплати заробітної плати, на її суму нараховують єдиний внесок. Обов`язок таких роботодавців одночасно з видачею заробітної плати сплатити нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників.

Оскільки єдиною метою збору єдиного внеску є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога (з листопада 2017 року по січень 2018 року, з березня 2018 року по вересень 2018 року, з жовтня 2018 року по березень 2019 року, з квітня 2019 року по липень 2019 року, з серпня 2019 року по березень 2020 року, з листопада 2020 року по січень 2022 року), нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримував дохід від неї.

З врахуванням наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимога ГУ ДПС у Волинській області від 17 червня 2021 року №Ф-6834-17-У про сплату боргу (недоїмки) у сумі 28391,84 грн за періоди з листопада 2017 року по січень 2018 року, з березня 2018 року по вересень 2018 року, з жовтня 2018 року по березень 2019 року, з квітня 2019 року по липень 2019 року, з серпня 2019 року по березень 2020 року, з листопада 2020 року по січень 2022 року є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки у вищезазначені періоди роботодавці щомісяця нараховували на суму заробітної плати єдиний соціальний внесок та сплачували цю суму до бюджету, позивач був найманим працівником та застрахованою особою, а тому платником єдиного соціального внеску за нього був роботодавець/страхувальник.

Враховуючи ту обставину, що єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за періоди з листопада 2017 року по січень 2018 року, з березня 2018 року по вересень 2018 року, з жовтня 2018 року по березень 2019 року, з квітня 2019 року по липень 2019 року, з серпня 2019 року по березень 2020 року, з листопада 2020 року по січень 2022 року за позивача як найманого працівника сплатили його роботодавці як страхувальники, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про протиправне повторне нарахування контролюючим органом недоїмки по ЄСВ за цей самий період позивачу як самозайнятій особі.

Вищенаведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду щодо тлумачення та застосування норм Закону №2464-VІ, відповідно до яких одночасна сплата єдиного соціального внеску безпосередньо особою (як такою, що провадить незалежну професійну діяльність) та її роботодавцем як страхувальником спричинить подвійну сплату цього внеску, що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Таким чином, аналізуючи наведені вище правові норми та враховуючи встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у відповідача не було правових підстав для нарахування позивачу єдиного соціального внеску за періоди з листопада 2017 року по січень 2018 року, з березня 2018 року по вересень 2018 року, з жовтня 2018 року по березень 2019 року, з квітня 2019 року по липень 2019 року, з серпня 2019 року по березень 2020 року, з листопада 2020 року по січень 2022 року та, відповідно, прийняття оскаржуваної податкової вимоги від 17 червня 2021 року №Ф-6834-17-У про сплату боргу (недоїмки) у сумі 28391,84 грн, оскільки за вищевказаний період, за який відповідачем було нараховано позивачу спірну суму недоїмки зі сплати ЄСВ, роботодавці сплачували за позивача, як за найманого працівника єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, а тому вимога від 17 червня 2021 року №Ф-6834-17-У про сплату боргу (недоїмки) у сумі 28391,84 грн щодо нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є протиправною та підлягає скасуванню.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів, враховуючи принцип співмірності та розумності судових витрат, ступеня складності предмета спору, виходячи з конкретних обставин справи та змісту виконаних послуг, вважає, що судом першої інстанції правильно стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що, оскільки рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2023 року у справі №140/16973/23 в частині відмовлених позовних вимог не оскаржується в апеляційному порядку, та в процесі апеляційного провадження не було виявлено порушень, допущених судом першої інстанції, які б призвели до неправильного вирішення справи в цій частині, тому колегія суддів вважає недоцільним виходити за межі апеляційної скарги та переглядати оскаржуване рішення в цій частині.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог у частині їх задоволення, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2023 року у справі №140/16973/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді О. М. Гінда
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 11 квітня 2024 року.