Справа № 420/5656/24
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2024-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5656/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 16.11.2016 по 28.02.2019; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 суму компенсації втрати частини доходів за період з 16.11.2016 по 24.12.2023, у зв`язку з порушенням строків виплати належної йому грошової суми: 57014,24 грн. - індексація грошового забезпечення, за період з 16.11.2016 року по 28.02.2019 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проходив військову службу у військової частини НОМЕР_1 та наказом № 211 від 12.08.2022 виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. У період проходження військової служби нарахування грошового забезпечення відповідачем здійснювалось не в повному обсязі, а саме: у період з 16.11.2016 по 28.02.2019 не в повному розмірі нараховувалася та виплачувалася індексація грошового забезпечення. На виконання судового рішення по справі № 420/13034/22 на рахунок позивача переведено нараховану суму індексації. При цьому відповідач не нарахував та не виплатив середній заробіток за час несвоєчасного розрахунку при звільненні. Оскільки позивача було виключено зі списків особового складу в серпні 2022 р, а останню виплату відповідачем здійснено 24.01.2023, то відповідачем затримано розрахунок в зазначеному періоді. Також відповідачем в порушення статті 4 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати не виплачено на користь позивача компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Ухвалою судді від 08.03.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

19.03.2024 до суду від військової частини НОМЕР_1 (умовне найменування НОМЕР_2 окремого батальйону охорони та обслуговування) надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що коли суми нараховуються за рішенням суду, то підстава для виплати компенсації виникає у зв`язку з виконанням рішення суду. Отже, визначальними обставинами для виплати компенсації є дати нарахування та фактичної виплати вказаних доходів, оскільки основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої статтею 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" є порушення встановлених строків саме виплати нарахованих доходів. Отже, позовна вимога про зобов`язання Відповідача нарахувати та виплатити на користь Позивача компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а саме порушення строків виплати індексації грошового забезпечення не підлягає задоволенню. Крім того, виплата індексації грошового забезпечення не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку у розумінні Порядку № 100. Інших правових підстав для виплати позивачу середнього заробітку, передбачених Порядком № 100 Позивачем зазначено не було. В розумінні статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», індексація грошового забезпечення не може вважатися складовою грошового забезпечення, так як вона не є постійною та сталою величиною, яка не змінюється, має несистематичний характер, оскільки індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка, що виключає можливість включення її до складу грошового забезпечення, яким забезпечується військовослужбовець, звільнений з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини. Відтак, норми ст. 117 КЗпП не поширюються на питання своєчасності сплати сум, які не входять до грошового забезпечення військовослужбовців й мають несистематичний та компенсаторний характер. З матеріалів позовної заяви та додатків вбачається, що з 12.08.2022 позивача виключено зі списків особового складу Військової частини та грошове забезпечення за два останні місяці, що передували звільненню складала 38054,54 грн. та у січні і лютому разом 59 календарних днів, таким чином розмір середньоденного грошового забезпечення позивача складає 644, 99 грн. (38054,54 : 59), а не як зазначено позивачем 2449,82 грн. Визначаючи період, за який відповідач повинен виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, необхідно враховувати, що станом на дату виплати позивачу індексації грошового забезпечення діяла редакція частини першої ст. 117 КЗпП України, яка передбачала, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Розгляд справи здійснюється без проведення судового засідання та по суті розпочатий через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 1985 року по теперішній час є військовослужбовцем, що підтверджується довідкою про проходження військової служби та Контрактом про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу від 30.09.2021 року.

У період з 16.11.2016 по 23.05.2018 на підставі наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України позивач перебував на посаді командира НОМЕР_2 окремого батальйону охорони та обслуговування оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 23.05.2018 року по 26.06.2019 року позивач займав посаду автомобільної служби озброєння управління оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 Сухопутних військ Збройних Сил України.

Наказом (по особовому складу) №176 від 26.06.2019 року, виданого командувачем військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 позивача знову було призначено командиром НОМЕР_2 окремого батальйону охорони та обслуговування, ВОС - 0210003.

На підставі рапорту позивача від 14.01.2022 (вх. в/ч НОМЕР_3 №359 від 14.01.2022) військовою частиною НОМЕР_1 видано наказ від 09.02.2022 №28, згідно з яким позивач з 09.02.2022 року вибув у другу частину основної щорічної відпустки за 2021 рік на 31 добу.

10.02.2022 до військової частини НОМЕР_1 за вх. №61 надійшов наказ Головнокомандувача Збройних Сил України від 28.01.2022 року №70 про звільнення полковника ОСОБА_1 з військової служби у запас за підпунктом д (через службову невідповідність), на підставі наказу Головнокомандувача ЗСУ від 15.01.2022№14) - позивач просив звільнення за станом здоров`я.

З 24.02.2022 по всій території України введено воєнний стан на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022.

Наказом командувача військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 від 24.02.2022 року №68 полковника ОСОБА_1 , командира НОМЕР_2 окремого батальйону охорони та обслуговування, ВОС - 0210003, за підпунктом 8, пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ увільнено від займаної посади і зараховано у розпорядження командувача військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 Сухопутних військ Збройних Сил України.

Наказ командувача військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_1 від 24.02.2022 № 68 доведено та ознайомлено позивача 05.03.2022, про що свідчить складений комісією акт від 05.03.2022, вх.№ 959 від 05.03.2022.

На підставі бойового розпорядження ОУВ Примор`я № 113 від 05.03.2022 року позивач, який проходить службу у військовій частині НОМЕР_4 , був відряджений до військової частини НОМЕР_5 для надання допомоги в організації підготовки АЕС Южноукраїнськ до оборони, де перебував з 06.03.2022 до 24.06.2022.

Після прибуття позивача із відрядження, військовою частиною НОМЕР_4 було його ознайомлено з наказом командувача Сухопутних військ ЗСУ від 23.03.2022 року №205, за яким полковника ОСОБА_1 увільнено від займаної посади і призначено заступником командира артилерійського дивізіону з озброєння НОМЕР_6 окремої механізованої бригади корпусу резерву військової частини НОМЕР_7 , ВОС-7050003, на посаду з шпк майор.

Командиром військової частини НОМЕР_1 позивачу був виданий припис від 12.08.2022 року №63, яким запропоновано 12.08.2022 року вибути у розпорядження командира військової частини НОМЕР_7 для подальшого проходження служби.

Також позивача було ознайомлено з наказом військової частини НОМЕР_4 від 12.08.2022 року №211, за яким полковника ОСОБА_1 , колишнього командира військової частини НОМЕР_1 , який перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_3 , призначеного наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 23.03.2022 №205 на посаду заступника артилерійського дивізіону з озброєння військової частини НОМЕР_7 , вважати, що справи здав, і вибув до нового i місця служби, с. Піщанка, Дніпропетровської області. З 12.08.2022 виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 20.03.2023 у справі № 420/13034/22 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_3 Міністерства оборони України, Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України Міністерства оборони України про визнання протиправними та скасування наказів задовольнив частково:

визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 МО України, щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 16.11.2016 по 28.02.2018;

зобов`язав військову частину НОМЕР_1 МО України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 16.11.2016 по 28.02.2018, із застосуванням базового місяця січень 2008 року.

В решті позовних вимог відмовив.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.06.2023 у справі № 420/13034/22 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 березня 2023 року у справі № 420/13034/22 - скасовано в частині позовних вимог щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 28.02.2019.

Ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині задоволено:

визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 28.02.2019;

зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України, нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 28.02.2019 із застосуванням базового місяця березень 2018 року.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного від 20 березня 2023 року у справі № 420/13034/22 залишено без змін.

На виконання вищевказаних судових рішень військовою частиною НОМЕР_1 було здійснено нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в розмірі 56159,03 грн, згідно з платіжною інструкцією № 2248 від 20.12.2023 та випискою з банківського рахунку позивача щодо здійснення транзакції 24.12.2023 з переведення коштів у розмірі 56159,03 грн.

Зважаючи на те, що позивача було виключено зі списків особового складу в серпні 2022 р., а останню виплату відповідачем здійснено в грудні 2023 р., то відповідачем затримано розрахунок при звільненні на цей період, що зумовило позивача звернутися до суду із даним позовом задля присудження йому середнього заробітку за час затримки при звільненні відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Поставною Кабінету міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню у зв`язку з наступним.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм ст.ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладена в постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року по справі № 823/1023/16, від 30 січня 2019 року по справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року по справі № 826/15235/16.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, що була підтримана у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17, висловлено правову позицію, відповідно до якої статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

При цьому, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З вищевикладеного слідує, що передбачений частиною першою ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Визначаючись із розміром середнього заробітку, що належить сплатити позивачу за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, як вказано у пункті 8 Порядку №100 можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством. Таким законодавством у даному випадку є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (який набрав чинності 20.07.2018) (далі - Порядок №260).

Тобто Порядок №260 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців.

Положеннями Порядку №260, серед іншого, визначено, що середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

З урахуванням викладеного, Порядком №100 врегульовані загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати (пункти 2,8), тоді як Порядком № 260 встановлено особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців.

Водночас, суд враховує, що пунктом 16 частини 1 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності 19.07.2022, текст статті 117 викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Таким чином, починаючи з 19.07.2022 року у КЗпП України стаття 117 передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

При цьому суд зазначає, що правова позиція суду першочергово повинна ґрунтуватися на нормативно-правовому регулюванні спірних правовідносин, зміна якого може вплинути на те, яким чином її застосовувати до правовідносин, які виникли після цієї зміни.

Так, питання про застосування приписів статті 117 КЗпП України у вимірі правовідносин, подібних до тих, які розглядаються в цій справі, не завжди мало однакову правову оцінку суду касаційної інстанції.

Після ухвалення постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 викладена в ній позиція (зокрема щодо наявності передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення) не піддавалася зміні (відступу).

Як уже зазначалося, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ, тому і підхід до правозастосування указаної норми змінився.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

У зв`язку із цим, суд вважає, що застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 щодо зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності тощо, - в даному випадку недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативно-правового регулювання спірних правовідносин.

Наразі ж, стаття 117 КЗпП України обмежує період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, на відміну від попередньої редакції, яка не обмежувала такого періоду, внаслідок чого й потребувала критеріїв/способів зменшення такої суми.

Водночас, суд вважає цілком справедливим та законодавчо обґрунтованим такий підхід щодо застосування сучасного законодавства як для правовідносин, які виникли до 19.07.2022, так і для тих, які виникли після набрання чинності статтею 117 КЗпП України, оскільки в іншому разі матиме місце прояв дискримінації за критерієм дати звільнення осіб, що звертаються до суду, та відмінний обсяг відповідної компенсації.

З урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (24.12.2023), суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX. А відтак, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 13.08.2022 (так як останнім днем служби є 12.08.2022), проте не більш як за шість місяців, що становить 184 календарні дні (13.08.2022 13.02.2023), у зв`язку із чим позов підлягає до часткового задоволення.

Згідно довідки № 2472 від 25.08.2022, два останніх повних місяців служби перед звільненням позивача були березень 2022 р. (29919,99 грн) та квітень (72972,35 грн). При цьому в березні позивачу виплачено 5357,14 грн додаткової винагороди за військовий стан, а в квітні позивачу виплачено 18409,50 грн допомоги на оздоровлення та 30000 грн додаткової винагороди за військовий стан, які не входять до щомісячних видів складових грошового забезпечення, а носять одноразовий вибірковий характер.

При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата (п. 7 Порядку № 260).

Отже, з огляду на матеріали справи, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 792,35 грн (24562,85 грн + 24562,85 грн / 62 (березень 2022 р. (31 день) та квітень 2022 (31 день)).

Із наведеного слідує, що середнє грошове забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні в межах визначеного статтею 117 КЗпП України шестимісячного терміну становить 145792,40 грн (792,35 грн х 184 календарні дні).

Крім того, питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим Постановою КМУ №159.

Відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Згідно з ст.3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але невиплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Правилами ст.4 цього Закону встановлено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

З метою реалізації Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» Кабінет Міністрів України прийняв Постанову від 21.02.2001р. №159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі Порядок №159).

Пунктами 2, 3 Порядку №159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1.01.2001.

Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру:

- пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат);

- соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо);

- стипендії;

- заробітна плата (грошове забезпечення).

Згідно з п.4 Порядку №159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст.2 Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком № 159, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, в тому числі пенсії, у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер.

Дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, пенсії).

Виплата компенсації втрати частини доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його (доходу) нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

З огляду на матеріали справи, 24.12.2023 на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду відповідачем виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення в сумі 56159,03 грн, згідно з платіжною інструкцією № 2248 від 20.12.2023 (дата отримання Казначейством 22.12.2023; дата виконання 24.12.2023).

Таким чином, позивач має право на отримання компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку виплати індексації грошового забезпечення, а тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині.

При цьому суд не враховує те, що лише Законом № 1214-IX від 04.02.2021 було внесені зміни до Закону 2050-ІІІ та частину другу статті другої доповнено абзацом шостим і добавлено в перелік суму індексації грошових доходів громадян; також з метою приведення до відповідності норм діючого законодавства до Порядку № 159 Постановою КМУ № 355 від 14.04.2021 Пункт 3 доповнено абзацом щодо суми індексації грошових доходів громадян. Відповідно норма з`явилась у вказаному Законі після внесення до нього змін Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 04.02.2021 №1214-ІХ, який набрав чинності 26.02.2021.

Надаючи оцінку вказаному, суд вважає за необхідне зазначити, що підставою для отримання особою спірної компенсації є не відповідне рішення суду, а право особи на отримання такої виплати, встановлене законом за наявності фактичних підстав для цього.

В даному випадку, підставою для отримання спірної компенсації втрати частини доходу є факт порушення строків виплати індексації грошового забезпечення.

При цьому, право позивача на отримання спірної компенсації у даній справі виникло після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 04.02.2021 №1214-ІХ, яким позивач і скористався.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Суд зазначає, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Проаналізувавши обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Судові витрати розподілити відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 139, 242-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_8 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; ЄДРПОУ НОМЕР_9 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.08.2022 по 13.02.2023.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки виплати всіх сум, що належали в день звільнення, за період з 13.08.2022 по 13.02.2023 в розмірі 145792,40 грн (сто сорок п`ять тисяч сімсот дев`яносто дві грн 40 коп.).

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 16.11.2016 по 24.12.2023.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпеченняза період з 16.11.2016 по 24.12.2023.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк