Справа № 300/1411/24
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2024-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"12" квітня 2024 р. справа № 300/1411/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправними і скасування рішень, а також зобов`язання до вчинення дій, -
Адвокат Шевченко Н.П., в інтересах ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1 , позивач), звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (надалі Головне управління ПФУ в Івано-Франківській області, відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (надалі Головне управління ПФУ в Харківській області, відповідач 2), Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (надалі Головне управління ПФУ в Житомирській області, відповідач 3) про:
визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо неврахування позивачу до страхового стажу періоду роботи з 03.09.1991 по 31.12.1998 згідно записів у трудовій книжці від 30.08.1991 НОМЕР_1 , відповідно до поданої нею заяви від 22.08.2023;
зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити позивачу пенсію за віком згідно з п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 22.08.2023 дня звернення за призначенням пенсії, з урахуванням до страхового стажу періоду роботи з 03.09.1991 по 31.12.1998.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що ОСОБА_1 має право на призначення дострокової пенсії за віком як матір інваліда з дитинства. Проте, відповідачами прийнято спірні рішення про відмову в призначенні пенсії за віком як матері інваліда з дитинства з підстав відсутності документів, підтверджуючих визнання дитини тяжко хворою, якій не встановлено інвалідність. Окрім того, представник позивача звернула увагу на протиправне зарахування страхового стажу, зокрема, рішенням відповідача 2 страхового стажу зараховано 25 років 2 місяці 18 днів, хоча згідно попереднього рішення, прийнятого ГУ ПФУ у Сумській області 31.03.2023 (яке не оскаржується) та згідно рішення відповідача 3 визнається більше 32 років стажу. Представник позивача вважає відмови відповідачів (ГУ ПФУ в Харківській області та ГУ ПФУ в Житомирській області) у призначенні пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства, протиправними, оскільки станом на 22.08.2023 дату, з якої слід призначити пенсію ОСОБА_1 , остання досягнула встановленого Законом пенсійного віку 54 роки (значно більше необхідних 50 років), має страховий стаж тривалістю понад 32 роки 6 місяців (значно більше необхідних 15 років), подала усі необхідні підтверджуючі документи про те, що її донька ОСОБА_2 мала медичні показання для визнання дитиною з інвалідністю до 6-річного віку, тому у неї є всі законні підстави для призначення дострокової пенсії за віком на підставі пункту 3 частини 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.03.2024 даний позов залишено без руху у зв`язку з невідповідністю вимогам статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України (НАДАЛІ КАС України), а позивачу (її представнику) надано строк для усунення недоліків.
У зв`язку із усуненням недоліків позовної заяви, ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.03.2024 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
27.03.2024 від Головного управління ПФУ в Івано-Франківській області також надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого представник відповідача заперечує щодо задоволення позовних вимог. Так, представником зазначено, що ОСОБА_1 неодноразово протягом 2023 року зверталась до територіальних органів Пенсійного фонду із заявами про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». У зв`язку з впровадженням екстериторіальності дані звернення були опрацьовані ГУ ПФУ в Сумській області (рішення про відмову у призначенні пенсії від 31.03.2023), ГУ ПФУ в Харківській області (рішення про відмову у призначенні пенсії від 30.08.2023) та ГУ ПФУ в Житомирській області (рішення про відмову у призначенні пенсії від 16.10.2023), з підстав, викладених у цих рішеннях. Окрім цього, наголошено, що в матеріалах справи ОСОБА_1 наявна тільки виписка з протоколу ЛКК від 15.03.2023 №182 про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мала медичні показання для визнання дитиною з інвалідністю до 6-ти річного віку, однак, не долучено виписки з акта огляду МСЕК. Саме випискою з акта огляду медико-соціальною експертною комісією, на думку представника відповідача 1, встановлюється та чи інша група інвалідності, зазначається вперше дата визнання інвалідності, термін, на який встановлено групу інвалідності та зазначається причина інвалідності, діагноз.
Щодо обраного способу захисту прав позивача, представник відповідача 1 зазначила, що ГУ ПФУ в Івано-Франківській області не здійснювало розгляд заяви позивача, не приймало рішення про відмову у призначенні пенсії, а тому відсутні правові та фактичні обставини для покладання на нього обов`язку щодо прийняття рішення за заявою позивача (а.с. 69-73).
04.04.2024 від Головного управління ПФУ у Харківській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому, окрім зазначення аналогічних мотивів та заперечень щодо позову, викладених у відзивах ГУ ПФУ в Івано-Франківській та ГУ ПФУ в Житомирській областях вказано, що позивачем при зверненні надано копію свідоцтва про народження дитини, ІНФОРМАЦІЯ_1 , та надано висновок лікарсько-консультаційної комісії від 15.03.2023 №182 про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, але про визнання дитини тяжко хворою, якій не встановлено інвалідність, не надано, що є порушенням вимог пункту 2.18 Порядку №22-1. На думку представника відповідача 2, у зв`язку із відсутністю підтверджуючих документів, передбачених Порядком № 22-1, а саме висновку ЛКК про визнання дитини тяжко хворою, якій не встановлено інвалідність, права на призначення пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до пункту 3 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» немає (а.с. 78-81).
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши докази і письмові пояснення, викладених у заявах по суті справи, встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 15.03.2019 досягнула пенсійного віку, встановленого п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Після досягнення віку 50 років, 22.08.2023 ОСОБА_1 звернулася до Калуського сервісного центру Головною управління ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком згідно п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 37). При цьому, до заяви позивачем подано пакет необхідних документів про її стаж роботи, а також документи, які підтверджують, що вона є матір`ю дитини-інваліда з дитинства, що підтверджується розпискою-повідомленням з переліком документів, доданих до заяви (а.с. 38).
Після опрацювання системою поданої заяви, згідно принципу екстериторіальності органом, що призначає пенсію, визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області.
Надалі, позивачем повторно 09.10.2023 зареєстровано через веб-портал ПФУ заяву про призначення пенсії за віком відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». До заяви про призначення пенсії нею було подано аналогічний пакет документів, що і 22.08.2023, а також додатково долучено довідка про заробітну плату №374 від 28.09.2023 та свідоцтво про розірвання шлюбу з ОСОБА_5 та повернення дошлюбного прізвища « ОСОБА_4 », інформаційну карту стаціонарного хворого від 08.03.2005 та довідку про перебування на лікуванні (а.с. 41).
За принципом екстериторіальності структурним підрозділом для прийняття рішення за результатами поданої заяви визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №59 від 16.10.2023 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з ненаданням документів щодо визнання дитиною з інвалідністю або документів про визнання дитини тяжко хворою, виданою закладом охорони здоров`я, форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 №407 «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 15.04.2021 за №510/36132. Крім цього, вказаним рішенням визнається страховий стаж позивача 32 роки 6 місяці 17 днів. До загального страхового стажу враховано всі періоди (а.с. 42)

Вважаючи протиправними вказані рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській та Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській областях, представник позивача звернулася до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в редакції, чинній на момент врегулювання спірних правовідносин.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Згідно з положеннями статті 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, одним з видів загальнообов`язкового державного соціального страхування є пенсійне страхування. При цьому відносини, що виникають за цим видом соціального страхування, регулюються законами, прийнятими відповідно до цих Основ.

Водночас, у пункті 5 рішення №8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.

За приписами пунктів 1, 6 частини 1 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду регулюють Закони України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788-ХІІ), від 09.07.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-IV).

Відповідно до ст. 1 Закону №1058-IV пенсія щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно із ч. 1 ст. 45 Закону №1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку.

Умови призначення пенсії за віком, зокрема вік та необхідний страховий стаж передбачено статтею 26 Закону №1058-IV.

Водночас, відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону №1058-IV, право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства та тяжко хворих дітей, яким не встановлено інвалідність, які виховали їх до досягнення зазначеного віку, - після досягнення віку 50 років та за наявності не менше ніж 15 років страхового стажу. При цьому особами з інвалідністю з дитинства вважаються також діти з інвалідністю віком до 18 років.

Отже, із п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону №1058-IV слідує, що право на призначення дострокової пенсії мають матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до шестирічного віку. До осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 18 років.

За змістом підпункту 6 пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 №22-1 (далі Порядок №22-1), до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи, які підтверджують право на призначення дострокової пенсії за віком: жінкам, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матерям осіб з інвалідністю з дитинства та тяжко хворих дітей, яким не встановлено інвалідність, які виховали їх до зазначеного віку, - документи про народження дітей (дитини), виховання їх (її) до шестирічного віку, про визнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю, тяжко хворою дитиною, якій не встановлено інвалідність.

Відповідно до пункту 2.17 Порядку №22-1 при призначенні пенсій матерям осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до шестирічного віку, факт народження дитини встановлюється на підставі свідоцтва про народження, а її виховання до зазначеного віку - на підставі свідоцтва про народження чи паспорта дитини. У разі смерті дитини подається свідоцтво про смерть.

Згідно з пунктом 2.18 Порядку №22-1 визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.05.2019 (справа №330/2181/16-а) підтримано позицію Верховного Суду України у постанові від 27.05.2014 (справа №21-133а14) та сформульовано наступний правовий висновок, який відповідно до положень статті 242 КАС України, є обов`язковим для врахування судом.

Загальний підхід до змістовного наповнення поняття «особа з інвалідністю» на момент виникнення спірних відносин установлювався у статті 2 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (далі Закон №875-ХІІ), а також статті 1 Закону України від 06.10.2005 №2961-ІV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні»(далі Закон №2961-ІV). Зокрема, такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Відповідно до абзацу 3 статті 1 Закону №2961-ІV дитина-інвалід особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові наголосила й на тому, що визначення терміну «інвалід з дитинства» не міститься ані в Законі №875-ХІІ, ані в Законі України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» №2109-III. При цьому, за змістом абзацу 2 пункту 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2099 № 1317, інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з пунктом 14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.

Отже, для призначення пенсії на підставі Закону №1058-IV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до досягнення дитиною шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до частини 12 статті 7 Закону №2961-ІV положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України.

Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2013 №917, визначено надання висновку про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

Отже, відповідні висновок дає можливість підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону №1058-IV. Такий висновок передбачений пунктом 2.18 Порядку №22-1.

При цьому, визначальною умовою для призначення дострокової пенсії за віком як матері особи з інвалідністю з дитинства є виховання до шестирічного віку саме дитини з інвалідністю з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань. Тобто при вирішенні питання про наявність права на призначення такого виду пенсії враховується не тлумачення поняття «інваліда з дитинства», а момент настання медичних показань для встановлення інвалідності.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 13.12.2021 у справі №336/2781/17-а (2а/336/294/17), від 18.01.2022 у справі №448/1650/17, від 19.01.2022 у справі №636/2618/17, від 18.07.2022 у справі №448/1650/17.

За таких обставин позивач для призначення дострокової пенсії за віком як матері особи з інвалідністю з дитинства повинна була надати відповідачу висновок лікарсько-консультативної комісії про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю Зборовської ОСОБА_6 . Вказане підтверджується, зокрема, рішенням Калуського міськрайонного суду Iвано-Франкiвської областi від 03.07.2023 (а.с. 30-32).

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, зі змісту виписки із протоколу лікарсько-консультаційної комісії від 15.03.2023 №182, виданої КНП «Калуський міський центр первинної медико-санітарної допомоги Калуської міської ради», слідує, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народилась із вродженою щілиною твердого та м`якого піднебіння, синдром П`єра-Робена (діагноз Q35.5). Окрім цього, у висновку зазначено, що дитина мала медичні показання для визнання дитиною з інвалідністю до 6-річного віку згідно Наказу МОЗ України №454/471/516 від 08.11.2001, розділ XIV, п. 2, п/п 2.8 (а.с. 26).

Суд зазначає, що вказаний висновок лікарсько-консультаційної комісії від 15.03.2023 №182 надавався позивачем при зверненні за призначенням пенсії як 22.08.2023 (а.с. 38), так і 09.10.2023 (а.с. 41, зв. ст.), про що зазначає, тобто не заперечує і Головне управління ПФУ у Харківській області у спірному рішенні №59 від 30.08.2023 (а.с. 39, зв. ст.) та у відзиві на позов (а.с. 80).

Окрім цього, суд звертає увагу, що:

інформаційною картою стаціонарного хворого від 08.03.2005 підтверджується, що дочка позивача перебувала в Клініці хірургії дітей і молоді у м. Варшава з 14.02.2005 по 08.03.2005, при цьому, 23.02.2005 перенесла хірургію вторинної розщілини піднебіння, підрізання вуздечки верхньої губи. Виписана з лікарні з подальшим плановим оглядом через 8 місяців (а.с. 27).

довідкою Клініки дитячої та юнацької хірургії від 08.07.2022 підтверджується, що дочка позивача залишається під наглядом Клініки дитячої та юнацької хірургії, відділ Логопедичний і ортопедичний Інституту матері і дитини у Варшаві з приводу розщепленого вторинного піднебіння, вид послідовності Робіна. Прооперована з вище зазначеного приводу в даній клініці. Пацієнтка вимагає постійного високоспеціалізованого нагляду хірурга, ортодонта, логопеда.

З огляду на викладене, суд констатує, що позивачем необхідними документами, які наявні в матеріалах справи та надавались органам пенсійного фонду при зверненні за призначенням пенсії, підтверджено, що її дочка є осою з інвалідністю з дитинства та вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, а також те, що інвалідність дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , настала до досягнення дитиною шестирічною віку, а матір ОСОБА_1 в силу хвороби доньки, здійснювала за нею догляд до досягнення дитиною необхідного віку.

Тому, беручи до уваги вищевказані вимоги законодавства, а також правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.05.2019 (справа №330/2181/16-а), суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 має право на призначення дострокової пенсії за віком згідно з п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Водночас , суд відхиляє доводи представника ГУ ПФУ в Івано-Франківській області про необхідність надання виписки з акта огляду МСЕК, оскільки згідно з пунктом 2.18 Порядку №22-1, на який посилається пенсійний орган, позивачу необхідно надати, зокрема, висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, який і є документом, який підтверджує права на призначення дострокової пенсії згідно з п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону №1788-ХІІ. Такий висновок ЛКК від 15.03.2023 №182 надавався пенсійному органу, а тому суд дійшов висновку про протиправність оскаржених рішень Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №59 від 30.08.2023 та Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №59 від 16.10.2023 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком згідно з п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки підставою відмови було саме ненадання підтверджуючих документа щодо інвалідності дитини, який, як вже встановлено судом, надавався позивачем.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності ГУ ПФУ в Харківській області стосовно неврахування позивачу до страхового стажу періоду роботи з 03.09.1991 по 31.12.1998 згідно записів у трудовій книжці від 30.08.1991 НОМЕР_1 , то суд бере до уваги, посилання пенсійного органу на те, що рішенням ГУ ПФУ в Житомирській області №59 від 16.10.2023 (по часу прийняття воно є останнім, яким вирішувалось питання щодо призначення позивачу пенсії) такий стаж роботи ОСОБА_1 підтверджено. Водночас, такий стаж був також підтверджений рішенням ГУ ПФУ Сумській області від 31.03.2023 №59 (а.с. 35-36).

Окрім цього, беручи до уваги, що згідно з приписами ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, яка ОСОБА_1 надана пенсійному органу, суд погоджується із представником позивача щодо допущеної протиправної бездіяльності ГУ ПФУ в Харківській області стосовно неврахування позивачу до страхового стажу періоду роботи з 03.09.1991 по 31.12.1998 згідно записів у трудовій книжці від 30.08.1991 НОМЕР_1 .

Беручи до уваги те, що станом на 22.08.2023 дату звернення позивача до пенсійного органу за призначенням пенсії, ОСОБА_1 досягнула встановленого Законом пенсійного віку 54 роки (при необхідних 50 років), має страховий стаж тривалістю понад 32 роки 6 місяців (при необхідних 15 років), подала усі необхідні підтверджуючі документи про те, що її донька ОСОБА_2 мала медичні показання для визнання дитиною з інвалідністю до 6-річного віку, суд вважає, що позивач має право на призначення дострокової пенсії відповідно до пункту 3 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.

У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

При вирішенні даного спору суд також бере до уваги, що завданням адміністративного судочинства, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Тому, визначаючи відповідача, який має в даному випадку виконувати рішення зобов`язального характеру, суд виходить із такого.

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року №28-2 (далі Положення №28-2), управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднані управління є територіальними органами Пенсійного фонду України.

Відповідно до частини першої статті 58 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 за №1058-IV, Пенсійний фонд України є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсію та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання пов`язані з веденням обліку пенсійних активів осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені Законами України і статутом Пенсійного фонду України.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Постанова №22-1) (у редакції Постанови правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 №25-1 «Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 16.03.2021 за №339/35961), передбачено опрацювання заяв про призначення/перерахунки пенсії бек офісами територіальних органів Фонду в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від місця подачі заяви та місця проживання пенсіонера.

Відповідно пункту 4.2 розділу IV Постанови №22-1, після реєстрації заяви та сканування документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Рішення за результатами заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Судом встановлено, що заяви про призначення пенсії по віку, в тому числі і 22.08.2023, ОСОБА_1 подала за місцем проживання та перебування на обліку, тобто до Головного управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області, що підтверджується та не оспорюється відповідачами у відзивах. Тому суд зазначає, що публічно-правові відносини на момент звернення за призначенням такої пенсії, у останнього виникли саме з Головним управлінням Пенсійного фонду в Івано-Франківській області.

Також суд звертає увагу, що пунктом 4.10 Постанови №22-1 передбачено, що після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Таким чином, за приписами Постанови №22-1 електронна пенсійна справа знаходиться в пенсійному органі за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи, та такий орган здійснює нарахування та виплату пенсії. Тобто, після надання відповіді електронна пенсійна справа, яка була отримана спочатку Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області, а пізніше, після повторного звернення позивача 09.10.2023 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області, була передана засобами програмного забезпечення до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання ОСОБА_1 . Тому пенсійна справа позивача після розгляду заяв перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, з яким, як уже зазначено вище, виникли публічно-правові відносини у ОСОБА_1 та яке і повідомляло позивача про відмову їй у призначенні пенсії.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що ефективним способом захисту порушених прав на пенсійне забезпечення в даному випадку буде зобов`язання саме Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити позивачу пенсію за віком згідно з п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 22.08.2023.

Вказане, на думку суду, буде забезпечувати реалізацію передбаченого у статті 2 КАС України завдання адміністративного судочинства, а саме справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

В рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 зазначено, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, які є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейської соціальної хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та рішеннях Європейського суду з прав людини.

Згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку пенсійний орган не діяв на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачем питання, у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 1 статті 132 цього Кодексу судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Таким чином, враховуючи, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення, то в силу вимог частини 1 статті 132, частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судовий збір у розмірі 1 211,20 грн, сплачений позивачем при поданні адміністративного позову до суду, підлягає солідарному стягненню з Головного управління ПФУ в Харківській області та Головного управління ПФУ в Житомирській області, яким прийнято спірні рішення про відмову у призначенні пенсії, за рахунок бюджетних асигнувань, на користь позивача.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, буд. 15, м. Івано-Франківськ, 76018), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (, пл. Свободи, буд. 5, Держпром, 3 під., 2 пов., м. Харків, 61000), Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (4, вул. О. Ольжича, буд. 7, м. Житомир, 10003) про визнання протиправними і скасування рішень, а також зобов`язання до вчинення дій задовольнити.

Визнати протиправними і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №59 від 30.08.2023 та Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №59 від 16.10.2023 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком згідно з п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо неврахування ОСОБА_1 до страхового стажу періоду роботи з 03.09.1991 по 31.12.1998 згідно записів у трудовій книжці від 30.08.1991 НОМЕР_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, буд. 15, м. Івано-Франківськ, 76018) призначити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) пенсію за віком згідно з п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 22.08.2023.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (, пл. Свободи, буд. 5, Держпром, 3 під., 2 пов., м. Харків, 61000) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір в розмірі 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (4, вул. О. Ольжича, буд. 7, м. Житомир, 10003) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір в розмірі 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Відповідачам та представнику позивача рішення надіслати через підсистему «Електронний суд».

Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ «Мої справи».

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Кафарський В.В.