Справа № 640/11499/22
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2024-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2024 року № 640/11499/22

Суддя Київського окружного адміністративного суду Леонтович А.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДФС у м. Києві

визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

в с т а н о в и в:

I. Зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у м. Києві, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у місті Києві, яка полягає у не здійсненні нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані щорічні чергові відпустки у загальній кількості 40 діб (календарних днів), за весь період проходження ним служби в податковій міліції Державної фіскальної служби України з 28.01.2018 по 27.09.2021, а саме: у 2018 році - за 8 діб, у 2019 році - за 20 діб, у 2021 році - за 12 діб, із грошового забезпечення станом на день його звільнення з посади та податкової міліції;

- зобов?язати Головне управління ДФС у місті Києві здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані щорічні чергові відпустки у загальній кількості 40 діб (календарних днів), за весь період проходження ним служби в податковій міліції ДФС України в період з 28.01.2018 по 27.09.2021, а саме: у 2018 році - 8 діб, у 2019 році - 20 діб, у 2021 році - 12 діб, із грошового забезпечення станом на день його звільнення з посади та податкової міліції;

-визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у місті Києві, яка полягає у не здійсненні розрахунків при звільненні з ОСОБА_1 у передбаченні чинним законодавством строки - тобто в день звільнення позивача зі служби 27.09.2021 та у не проведенні відповідних розрахунків у період з 27 вересня 2021 року по 20 жовтня 2021 року ;

-зобов?язати Головне управління ДФС у місті Києві здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошове забезпечення за час затримки здійснення розрахунку при звільненні за період з дня звільнення - 27 вересня 2021 року по день фактичного розрахунку - 20 жовтня 2021 року, в кількості 23 календарних днів.

II. Позиція позивача та заперечення відповідача

В обґрунтування позову позивач зазначає, що при звільненні з ним не було проведено повний розрахунок, що і стало підставою для звернення до суду.

Відповідач своїм правом на відзив не скористався.

III. Процесуальні дії у справі

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.07.2022 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.09.2022 позовну заяву в частині вимог до Головного управління ДПС у м. Києві залишено без розгляду.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України №2825-ІХ, Окружним адміністративним судом міста Києва скеровано за належністю матеріали справи №640/11499/22 до Київського окружного адміністративного суду.

За результатом автоматизованого розподілу, справу №640/11499/22 передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Леонтовичу А.М.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.06.2023 адміністративну справу №640/11499/22 прийнято до провадження.

Частиною 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно з частиною 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання; якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає можливим розглянути та вирішити справу по суті за наявними у ній матеріалами.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Наказом Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області №20-о від 28.01.2018, позивача було прийнято на службу до податкової міліції та призначено на посаду старшого слідчого з особливо важливих справ відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС у Кіровоградській області, на якій він перебував до 25.06.2019.

В подальшому, позивач був відряджений до зони проведення ООС, де з 26.06.2019 перебував на посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ другого відділу управління оперативного забезпечення на окремих територіях зон АТО Головного управління ДФС у Донецькій області до 30.10.2019.

Після чого, наказом ГУ ДФС у Кіровоградській області №827-0 від 01.11.2019 позивача було призначено на посаду старшого слідчого з особливо важливих справ відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС у Кіровоградській області.

В подальшому, наказом ГУ ДФС у Кіровоградській області №111-о від 18.09.2020 позивача було відряджено для подальшого проходження служби до ГУ ДФС у Київській області, де наказом №226-0 від 21.09.2020 позивача було призначено на посаду старшого слідчого з особливо важливих справ відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління Головного управління ДФС у Київській області, на якій позивач перебував до 20.04.2021.

Після чого, наказом ГУ ДФС у Київській області №104-0 від 19.04.2021 позивача було відряджено для подальшого проходження служби до ГУ ДФС у місті Києві, де наказом №690-о від 20.04.2021 позивача було призначено на посаду старшого слідчого з особливо важливих справ слідчого відділу розслідування особливо важливих кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у місті Києві, на якій позивач перебував до дня звільнення з податкової міліції - 27.09.2021.

Із наказу про звільнення позивачу стало відомо, що йому нараховано грошову компенсацію за 17 днів невикористаної чергової відпустки за 2020 рік та за 18 днів невикористаної чергової відпустки за 2021 рік (загалом 35 днів невикористаної відпустки) в сумі 12 993, 75 грн., відповідно до ст.24 Закону України «Про відпустки», проте ГУ ДФС у місті Києві не було враховано загальну кількість днів невикористаної позивачем відпустки за період 2018-2019 років, а також не враховано повну кількість днів невикористаної позивачем відпустки у 2020-2021 роках, внаслідок чого не було здійснено нарахування грошової компенсації за невикористану відпустку за вказані періоди.

04.11.2021 позивач звернувся із заявою до Головного управління ДФС у Кіровоградській області про надання інформації, щодо кількості днів використаної та невикористаної позивачем відпустки за кожен рік своєї служби, а саме за період з 28.01.2018 по 20.09.2020.

Головне управління ДФС у Кіровоградській області листом №388/К/11-97-07-30 від 22.11.2021 зазначило, що кількість днів використаної позивачем відпустки становить: у 2018 році - 27 діб, у 2019 році - 15 діб та у 2020 - 0 діб. Загальна кількість днів використаної відпустки складає 42 доби.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність, яка полягає у не проведенні повного розрахунку, звернувся до суду із позовом.

V. Норми права, які застосував суд

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01 липня 1949 року № 95 Про захист заробітної плати, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

У спірних правовідносинах повинні застосовуватись не тільки норми спеціального законодавства, але й трудового.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 за №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Закон України "Про відпустки" № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону України № 504/96-ВР, законодавцем передбачені такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); відпустка при народженні дитини (стаття 19-1 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватися інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч. 1 ст. 24 Закону №504/96-ВР).

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України.

VI. Оцінка суду

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 45 Конституції України, кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час.

Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Надання всім працівникам щорічної оплачуваної відпустки є реалізацією їх права на відпочинок, яке закріплене статтею 45 Конституції України.

Так, відповідно до п.353.1 ст.353 Розділу XVIII-2 Податкового кодексу. України, особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Згідно до п.1 постанови Кабінету Міністрів України №1716 від 30 жовтня 1998 року «Про проходження служби особами начальницького складу податкової міліції та обчислення їм вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги», особи начальницького складу податкової міліції проходять службу в порядку, встановленому Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 №114 (далі - Положення №114).

Так, відповідно до п.49 розділу VI Положення №114 передбачено, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв?язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв?язку з навчанням.

Пунктом 51 Положення №114 передбачено, що тривалість відпустки осіб рядового і начальницького складу визначається залежно від вислуги років (у календарному обчисленні), обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій працівникам органів внутрішніх справ, і передбачається тим, які мають вислугу: менше 10 років - 30 діб щорічно; від 10 до 15 років - 35 діб щорічно; від 15 до 20 років - 40 діб щорічно; від 20 років і більше - 45 діб щорічно.

Судом встановлено, що вислуга років на день звільнення в календарному обчислені відповідно до наказу про звільнення позивача з податкової міліції склала 14 років 9 місяців 16 днів.

Враховуючи вищезазначене, під час проходження служби в період з 2018 року по 2021 рік включно позивач мав вислугу років від 10 до 15 років та 35 діб щорічної відпустки.

Згідно п.64 г Положення №114, особи середнього, старшого, вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Згідно п.56 Положення №l14 особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров?я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається п.51 Положення.

Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Так, відповідно до офіційної позиції Верховного суду України, за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Закон України "Про відпустки" №504/96-ВР установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров?я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно з ст.4 Закону України "Про відпустки" №504/96-ВР, законодавцем передбачені такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (ст.6 Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (ст.7 Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст.8 Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв?язку з навчанням (ст.ст.13, 14, 15 Закону); 3) творча відпустка (ст.16 Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (ст. 16-1 Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв?язку з вагітністю та пологами (ст.17 Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (ст.18 Закону); відпустка у зв?язку з усиновленням дитини (ст.8-1 Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А 1 групи (ст.19 Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (ст.25, 26 Закону).

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватися інші види відпусток.

Таким чином, невикористана за 2018 рік у кількості - 8 діб та за 2019 рік у кількості - 20 діб чергова відпустка позивача в розумінні Закону України "Про відпустки" №504/96-ВР є щорічною основною відпусткою.

У відповідності до ст.24 Закону України "Про відпустки" №504/96-ВР, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А 1 групи.

Аналогічні положення містяться у частині 1 статті 83 КЗпП України.

Норма, яка зафіксована у п.56 Положення №114 є також банкетною, якою законодавець знову відсилає до законодавства, який регулює питання виплати грошової компенсації за невикористану відпустку.

Таким чином, Положення №114 питання виплати грошової компенсації за невикористану відпустку не регулює.

Положення №114 не виключає випадки, коли відпустка не буде використана протягом календарного року. При цьому не передбачено позбавлення такої особи права на відпустку, яке вона вже отримала в попередньому календарному році.

Отже, у наступному календарному році, у тому числі і за умови, що він є роком звільнення, особи рядового і начальницького складу мають право на чергову відпустку за поточний календарний рік, а також на відпустки, які не були використані в попередніх роках.

Право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України.

Особу не може бути позбавлено такого права.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002, у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої ст.124 Конституції України (щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов?язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - К3пП України.

З огляду на відсутність правового врегулювання зазначеного питання компенсації невикористаної частини відпустки особам, які звільняються з органів внутрішніх справ за минулі роки нормами Положення №114, а також будь-якими іншими спеціальними нормативно-правовими актами, при вирішенні цього спору суд вважає, що необхідно застосовувати відповідні норми КЗпП України та Закону України "Про відпустки" №504/96-ВР, які регулюють спірні правовідносини.

Так, у відповідності до ч.1 ст.24 Закону України №504/96-ВР та ч.1 ст.83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України, а саме від 19 січня 2021 справа №160/10875/19; від 04 лютого 2021 справа №160/5393/19; від 11 лютого 2021 справа №160/13220/19 та від 31 березня 2021 справа №320/3843/20.

Отже, враховуючи вищезазначене, відповідачем під час звільнення позивача з податкової міліції не було нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічних чергових відпусток у кількості 28 діб (2018 - 8 діб та 2019 - 20 діб).

Крім цього, суд вважає, що під час проведення розрахунку кількості днів невикористаної позивачем відпустки за 2020 та 2021 роки, відповідачем не в повному обсязі було враховано кількість днів невикористаної відпустки, з огляду на таке.

Так, у 2020 році під час проходження служби в ГУ ДФС у Кіровоградській області із щорічної чергової відпустки за 2020 рік позивач використав 0 днів, що підтверджується копією грошового атестата виданого при відрядженні позивача для подальшого проходження служби до ГУ ДФС у Київській області 21.09.2020.

Під час проходження служби в ГУ ДФС у Київській області в період з 21.09.2020 по 20.04.2021 позивач використав частину чергової відпустки за 2020 рік в кількості 18 діб. Частина невикористаної чергової відпустки за 2020 рік склала 17 днів.

Під час проходження служби в ГУ ДФС у м. Києві в період з 21.04.2021 по 27.09.2021 позивач використав частину чергової відпустки за 2021 рік в кількості 5 діб. Частина невикористаної щорічної чергової відпустки за 2021 рік склала 30 діб.

Проте, під час звільнення позивача з податкової міліції відповідачем було нараховано мені компенсацію лише за 18 днів невикористаної чергової відпустки за 2021 рік, при цьому не було враховано ще 12 діб невикористаної щорічної чергової відпустки у 2021 році.

Таким чином, загальна кількість днів невикористаної щорічної чергової відпустки за період проходження позивачем служби в податковій міліції, компенсація за які не була нарахована та виплачена відповідачем під час звільнення з податкової міліції складає 40 діб, а саме: у 2018 році - 8 діб, у 2019 році - 20 діб, у 2021 році - 12 діб.

Згідно ст.116 КЗУПІ, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред?явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно ст.117 КЗУПП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно п.3 Розділу XII Порядку виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу податкової міліції, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 17.07.2018 №616, у разі звільнення особи начальницького складу податкової міліції виплата грошового забезпечення проводиться в день звільнення.

У цьому випадку, на момент звільнення позивача з податкової міліції 27.09.2021 відповідачем не було проведено повного розрахунку, що підтверджується відомостями про отримані доходи за 2021 рік, з яких встановлено, що ГУ ДФС у місті Києві здійснило нарахування грошових коштів та повинно було здійснити повний розрахунок при звільненні з позивачем саме 27.09.2021.

Проте, фактичний розрахунок з позивачем було проведено лише 20.10.2021, що підтверджується платіжною випискою із банківського рахунку, відкритого в ПАТ КБ «Приватбанк», яка свідчить про перерахування ГУ ДФС у місті Києві на рахунок позивача виплат при звільненні з податкової міліції саме 20.10.2021, тобто із затримкою проведення такого розрахунку з 27.09.2021 до 20.10.2021, в кількості 23 дні.

Таким чином, відповідач повинен був здійснити повний розрахунок з позивачем при звільненні.

Оскільки в ході судового розгляду встановлено порушення відповідачем строків виплати належних при звільненні працівникові сум, то суд вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення із позивачем своєчасного і повного розрахунку при звільненні.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 КАСУ.

Згідно ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб?єкта владних повноважень обов?язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу своїх дій на відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України та зважаючи на доводи адміністративного позову, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог.

VII. Висновок суду

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів на підтвердження правомірності своїх дій.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

VIII. Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Доказів понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, матеріали справи не містять, у зв`язку з чим їх розподіл судом не здійснюється.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у місті Києві, яка полягає у не здійсненні нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані щорічні чергові відпустки у загальній кількості 40 діб (календарних днів), за весь період проходження ним служби в податковій міліції Державної фіскальної служби України з 28.01.2018 по 27.09.2021, а саме: у 2018 році - за 8 діб, у 2019 році - за 20 діб, у 2021 році - за 12 діб, із грошового забезпечення станом на день його звільнення з посади та податкової міліції.

Зобов?язати Головне управління ДФС у місті Києві (, місцезнаходження: 04116, м. Київ, вул.Шолуденка, 33/19) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) грошової компенсації за невикористані щорічні чергові відпустки у загальній кількості 40 діб (календарних днів), за весь період проходження ним служби в податковій міліції ДФС України в період з 28.01.2018 по 27.09.2021, а саме: у 2018 році - 8 діб, у 2019 році - 20 діб, у 2021 році - 12 діб, із грошового забезпечення станом на день його звільнення з посади та податкової міліції.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у місті Києві, яка полягає у не здійсненні розрахунків при звільненні з ОСОБА_1 у передбаченні чинним законодавством строки - тобто в день звільнення позивача зі служби 27.09.2021 та у не проведенні відповідних розрахунків у період з 27 вересня 2021 року по 20 жовтня 2021 року.

Зобов?язати Головне управління ДФС у місті Києві (, місцезнаходження: 04116, м. Київ, вул.Шолуденка, 33/19) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) грошове забезпечення за час затримки здійснення розрахунку при звільненні за період з дня звільнення - 27 вересня 2021 року по день фактичного розрахунку - 20 жовтня 2021 року, в кількості 23 календарних днів.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Леонтович А.М.

Дата виготовлення та підписання повного тексту рішення - 12.04.2024