Справа № 140/12470/21
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Косткевич С.Ф.

15 квітня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/12470/21 пров. № А/857/5900/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Бруновської Н.В.

суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на окрему ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2024 року у справі №140/12470/21 за заявою ОСОБА_1 про визнання протиправними дій, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

20.02.2024р. ОСОБА_1 звернулася з заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправними дій, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27.01.2022р. у цій справі щодо нарахування та виплати підвищення до пенсії з мінімальної зарплати, а не прожиткового мінімуму згідно Законом про державний бюджет на календарний рік виплати пенсії, та зобов`язання вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 23.02.2024р. заяву задоволено частково.

Суд визнав протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, вчинені на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27.01.2022р. у справі № 140/12470/21 та окремої ухвали суду від 29.01.2024р., яка набрала законної сили, щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 з 25.04.2021р. підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст.39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ без урахування зміни розрахункової величини підвищення до пенсії розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого станом на 1 січня календарного року виплатити доплати до пенсії.

Також суд зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська область, м. Луцьк, вул. Кравчука, 22В, ) вжити заходів щодо усунення причин та умов, які сприяли порушенню закону по виконанню в неповному обсязі рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27.01.2022р. у справі № 140/12470/21 та окремої ухвали суду від 29.01.2024р. в даній справі шляхом здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст.39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ, із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законодавством станом на 1 січня календарного року виплати доплати до пенсії яке було проведено боржником за рішенням від 01.03.2023р.

При цьому, суд першої інстанції встановив Головному управлінню Пенсійного фонду України у Волинській області строк для надання Волинському окружному адміністративному суду відповіді щодо вжитих заходів за цією ухвалою тридцять днів з дня набрання окремою ухвалою законної сили.

Не погоджуючись із даним рішенням в частині задоволених позовних вимог, апелянт Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 23.02.2024р. скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні заяви відмовити.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

27.01.2022р. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду у справі №140/12470/21 позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задоволено.

Суд визнав протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 з 25.04.2021р. підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст.39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ.

Крім того, суд зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області провести ОСОБА_1 з 25.04.2021р. нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення у розмірі, визначеному ст.39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно Законом про Державний бюджет на відповідний рік).

27.01.2023р. Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження ВП №70861192 з виконання виконавчого листа № 14434/2022, виданого 06.12.2022р. Волинським окружним адміністративним судом на виконання рішення суду у цій справі у зобов`язальній частині.

З матеріалів заяви та рішення пенсійного органу від 15.03.2023р. на виконання рішення суду видно, що позивачу встановлено підвищення до пенсії відповідно до ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ в розмірі 4 540,00 грн, а саме: у розмірі двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, визначеного законодавством станом на 01.01.2021р.

Тобто, нарахування підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ, проведено відповідачем із застосуванням п.3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 06.12.2016р. № 1774-VIII (далі Закон № 1774-VIII).

Стосовно виконання рішення суду у цій справі без урахування зміни розрахункової величини, а саме: прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01 січня календарного року виплати доплати до пенсії під час виконання рішення суду, колегія суддів звертає увагу на таке.

В ст.129-1 Основного Закону України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку, а контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

ст.2, ст.14 КАС України передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, установлену законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

У ст.370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення зумовлює відповідальність, встановлену законом.

ст.382 цього Кодексу встановлено, що можливість судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, а ст.383 цього Кодексу визначає право особи-позивача, на користь якої ухвалено рішення, подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Отже, забезпечення виконання судових рішень у публічно-правових спорах покладається, зокрема, на адміністративні суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші процесуальні засоби, сприяють реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.

На важливості належного виконання судового рішення неодноразово наголошував у своїх рішеннях і Конституційний Суд України.

Так, у п.4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 № 16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. З огляду на це посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист.

У рішенні від 26 червня 2013 № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 частини другої статті 17, пункту 8 частини першої статті 26, частини першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 26 червня 2013 № 5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини рішення від 23 листопада 2018 № 10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25 квітня 2012 № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України у рішенні від 26 червня 2013 взяв до уваги практику ЄСПЛ, який, зокрема, в п.43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст.6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п.43).

Обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване ст.6 Конвенції, та однією з основних засад судочинства, визначених ст.ст.129, 1291 Конституції України та ст.ст.2, 14, 370 КАС України.

Колегія суддів зазначає, що Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у зразковій справі № 240/4937/18 зазначено, що Конституційний Суд України у рішенні від 25.01.2012 № 3-рп/2012, крім іншого, вирішив:

- в аспекті конституційного подання положення частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116 Конституції України треба розуміти так, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов`язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України;

- в аспекті конституційного подання положення частини другої статті 95, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 БК України та пункту 2 частини першої статті 9 КАС України в системному зв`язку з положеннями статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 117 Конституції України треба розуміти так, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності.

У постанові від 18.03.2020р. у зразковій справі № 240/4937/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012р. № 3-рп/2012 не надає права Кабінету Міністрів України зменшувати розмір виплати пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом № 796-ХІІ, а Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України у разі, якщо законом прямо не передбачено розмір таких виплат.

Із 17.07.2018р. відновлено дію ст.39 Закону № 796-ХІІ у редакції, що діяла до 01.01.2015р. в частині, яка не змінена Законом України від 04.02.2016р. № 987-VIII «Про внесення зміни до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

ст.39 Закону №796-ХІІ у редакції, чинній до 01.01.2015р. (а саме: в редакції від 09.07.2007), викладена так: «Громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: - у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати; - у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати; - у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата. Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати. Громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів, за рішенням Адміністрації зони відчуження, встановлюється доплата згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України».

Вирішуючи вказаний вище спір, Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку щодо застосування розміру доплати до пенсії дві мінімальні заробітні плати.

Тому, виконуючи рішення суду у даній справі відповідач зобов`язаний застосовувати розмір доплати дві мінімальні заробітні плати.

Так, Законом України «Про Державний бюджет України на 2021» від 15.12.2020р. № 1082-IX установлені розміри мінімальної заробітної плати:

01.01.2021р. - 30.11.2021р. - 6000,00 грн. (6000,00 х 2 = 12000,00 грн.);

01.12.2021р. - 31.12.2021р. - 6500,00 грн. (6500,00 х 2 = 13000,00 грн.).

Законом України «Про Державний бюджет України на 2022» від 02.12.2021р. № 1928-IX установлені розміри мінімальної заробітної плати:

01.01.2022р. - 30.09.2022р. - 6500,00 грн. (6500,00 х 2 = 13000,00 грн.);

01.10.2022р. - 31.12.2022р. - 6700,00 грн (6700,00 х 2 = 13400,00 грн.).

Згідно ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023» №2710-IX від 03.11.2022 установлено з 1 січня 2023 мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 6700 грн (6700,00х2)=13400,00 грн.).

Таким чином, враховуючи зміну розміру мінімальної заробітної плати у кожному році, відповідач має обов`язок перераховувати та виплачувати доплату до пенсії у порядку ст.39 Закону № 796-ХІІ з урахуванням таких змін. При цьому, такий обов`язок виникає також у випадку, коли протягом відповідного календарного року згідно законодавства змінюється розмір мінімальної заробітної плати.

22.01.2024р. ОСОБА_1 вже зверталася до суду з заявою в порядку ст.383 КАС України з приводу виконання рішення суду не в повному обсязі, де просив вжити заходів щодо боржника Головного управління Пенсійного фонду у Волинській області шляхом зобов`язання здійснювати на виконання рішення суду у справі №140/12470/21 нарахування та виплату доплати до пенсії, виходячи з прожиткового мінімуму встановленого законодавством на календарний рік виплати пенсії, тобто на 1 січня 2023 року, а не станом на 1 січня 2021 року, як йому почали виплачувати, виконуючи рішення суду.

29.01.2024рр. Окремою ухвалою Волинського окружного адміністративного суду визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, вчинені на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27.01.2022р. у справі № 140/12470/21, щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст.39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ, із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законодавством станом на 01 січня 2021 року, а не станом на 1 січня календарного року виплати пенсії; Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська область, м. Луцьк, вул. Кравчука, 22В; ) вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону невиконанню рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27.01.2022р. у справі № 140/12470/21 в частині здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст.39 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ, із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законодавством станом на 1 січня календарного року виплати пенсії; встановлено Головному управлінні Пенсійного фонду України у Волинській області строк для надання Волинському окружному адміністративному суду відповіді щодо вжитих заходів за цією ухвалою тридцять днів з дня набрання окремою ухвалою законної сили.

Вищевказана окрема ухвала від 29.01.2024р. набрала законної сили та була отримана боржником Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області.

На виконання окремої ухвали суду від 29.01.2024р. Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області прийняв рішення № 30 від 06.02.2024р., яке додано до заяви в порядку ст.383 КАС України, з якого видно що ОСОБА_1 з 01.01.2024р. проведено перерахунок, де вищевказану доплату до пенсії сформовано в розмірі 3 200 грн (1600 X 2) При цьому, застосовано ст.8 Закону України Про Державний бюджет України на 2024 рік яким передбачено, що розмір мінімальної зарплати, яка застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду становить 1 600 гривень. Тобто, після виконання окремої ухвали фактичний розмір доплати було зменшено з 5 368,00 грн до 3 200 грн, хоча вимога ухвали передбачала загальне збільшення розміру цієї доплати.

Як видно з рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області № 30 від 06.02.2024р., до 31.12.2023р. нарахування та виплату на виконання рішення суду підвищення до пенсії позивачу як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, проведено із застосуванням п.3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 06.12.2016р. № 1774-VIII (далі Закон № 1774-VIII). Тобто, виходячи із розміру прожиткового мінімуму станом на календарний рік виплати доплати, а з 01.01.2024р. на виконання окремої ухвали суду із застосуванням ст.8 Закону України Про Державний бюджет України на 2024 рік від 09.11.2023р. № 3460-IX (далі Закон № 3460-ІХ), тобто з розрахунку сталої величини1 600,00 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що такі дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області по нарахуванню та виплаті доплати щодо застосування в 2024 році п.3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення ст.8 Закону № 3460-ІХ, де фактичне виконання рішення суду відбулось в 2023 році, є протиправними, з огляду на таке.

01.01.2017р. набрав чинності Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 06.12.2016р. № 1774-VIII, та за змістом п.3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення цього Закону мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року.

В подальшому, 01.01.2024р. набрав чинності Закон України Про Державний бюджет України на 2024 рік від 09.11.2023р № 3460-ІХ, ст.8 якого визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600 гривень.

З приводу застосування окремих положень Закону України Про Держбюджет на 2024 рік Пенсійний фонд України у своєму листі до Міністерства соціальної політики №2800-0301-5/7868 від 30.11.2023р., який досліджено судом та приєднано до матеріалів справи, сформував позицію, що за рішеннями суду, за якими зобов`язувалися судом органи Пенсійного фонду здійснити перерахунок та виплату доплат до пенсії, які набрали законної сили до 01.01.2024р. та на виконання яких проведено перерахунок пенсії виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року з 01.01.2024р. розмір такої пенсійної виплати в 2024 році органами пенсійного фонду не переглядається, а переглядаються лише ті рішення суду на виконання яких перерахунок та доплату до пенсії пенсійними органами не проведено станом на січень 2024 року.

Міністерство соціальної політики України у своїй відповіді №203150/2-23/54 від 15.12.2023р. на вищевказаний лист, яка досліджена судом, погодилось з позицією Пенсійного фонду України.

Як видно з матеріалів адміністративної справи, рішення суду в цій справі від 27.01.2022р., яке набрало законної сили, Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області як боржник фактично виконав лише з 01.03.2023р.. Саме з цього часу розраховано суму заборгованості за період: 25.04.2021р. - 01.03.2023р., виходячи з двох прожиткових мінімумів, яку скеровано до Реєстру заборгованостей за судовими рішеннями, що веде Пенсійний фонд України для наступних виплат в порядку надходження коштів з бюджету на ці виплати, а з 01.03.2023р. - 31.12.2023р., розмір щомісячної доплати виходячи з двох прожиткових мінімумів в загальній сумі 5 368,00 грн. нараховувався та виплачувався позивачу.

Оскільки Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській рішення суду виконане не в повному обсязі це зумовило винесення судом окремої ухвали від 29.01.2024р. за заявою стягувача, де зобов`язано пенсійний орган провести перерахунок та виплату доплати пенсії виходячи з прожиткового мінімуму станом на 1 січня календарного року виплати пенсії з метою повного виконання рішення суду.

Отже, застосування боржником у своєму рішенні від 06.02.2024р. ст.8 Закону України Про державний бюджет України № 3460-IX при виконанні окремої ухвали суду від 29.01.2024р. про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області провести перерахунок та виплату доплати до пенсії виходячи з прожиткового мінімуму станом на 1 січня календарного року виплати пенсії, не відповідає вимогам законодавства, оскільки норми закону про державний бюджет на 2024 рік відповідно до ст.58 Конституції України не можуть поширювати свою дію на виконання окремої ухвали суду боржником за судовим рішенням, яке фактично виконане 01.03.2023р.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви, в частині визнання дій пенсійного органу протиправними та зобов`язання боржника вжити заходів щодо усунення причин та умов, які сприяли порушенню закону неповному виконанню рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27.01.2022р. шляхом застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законодавством на 1 січня календарного року виплати пенсії, в якому відбулось фактичне нарахування та виплата доплати до пенсії по рішенню суду, яке виконано боржником за рішенням від 15.03.2023р.

ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З роз`яснень, які наведені в п.13.1 Постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», видно, що у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині незадоволених (відмовлених) позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області залишити без задоволення, а окрему ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2024 року у справі №140/12470/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді Р. Б. Хобор
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 15.04.2024р