Справа № 440/1528/24
Суддя: Г.В. Костенко
Дата ухвалення: 2024-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 року м. ПолтаваСправа № 440/1528/24

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Костенко Г.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду через підсистему "Електронний суд" з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , що полягає в не розгляді рапорту ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ненадання вмотивованої відповіді про відмову чи про задоволення рапорту;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та надати вмотивовану відповідь на нього.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 є військовослужбовцем, перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 . 29.12.2023 адвокатом Петрик В.В. було надіслано до військової частини НОМЕР_1 засобами електронного зв`язку на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_2 Лист з рапортом від 10.08.2023 на звільнення з військової служби від імені ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в інтересах ОСОБА_2 . Про результати розгляду вищезазначеного рапорту позивачу нічого не відомо проятгом тривалого часу. Позивач вважає таку бездіяльність відповідача щодо розгляду рапорту про звільнення його з військової служби протиправною, тому просить, з метою відновлення його порушеного права, зобов`язати відповідача розглянути його рапорт та прийняти рішення про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами .

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 20.02.2024 відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано, зокрема, відповідача надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву.

07.03.2024 через систему "Електронний суд", на виконання вищенаведеної ухвали суду, від відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній просив у задоволенні позову позивачеві відмовити у повному обсязі. Що стосується не розгляду рапорту позивача від 10.08.2023 про його звільнення з військової служби, то відповідач вказує на те, що такий рапорт від позивача не надходив. А отже, відповідач вважає, що розглянути такий рапорт у відповідача об`єктивної можливості не було у зв`язку з відсутністю належним чином оформленого рапорту з належними додатками до нього. Тож, на думку відповідача, твердження представника позивача про "відмову у розгляді рапорту" є неправдивим, тому позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності відповідача задоволенню не підлягає.

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

ОСОБА_2 призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, який прибув для подальшого проходження військової служби з НОМЕР_3 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України 28 травня 2023 року, та наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 24.05.2023 №726-ОС зарахований у розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (далі начальника загону) від 31.05.2023 №269-ОС "Про особовий склад" старший солдат ОСОБА_2 прибув для подальшого проходження служби з НОМЕР_3 прикордонного загону та зарахований до списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Наказом начальника загону від 26.06.2023 №340-ОС "Про особовий склад" старший солдат ОСОБА_2 призначений на посаду інспектора прикордонної служби 2 категорії кулеметником першого відділення інспекторів прикордонної служби другої прикордонної застави другого відділу прикордонної служби (тип С) третьої прикордонної комендатури швидкого реагування.

29.12.2023 адвокатом Петрик В.В. було надіслано до військової частини НОМЕР_1 засобами електронного зв`язку на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_2 лист з рапортом від 10.08.2023 на звільнення з військової служби від імені ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в інтересах ОСОБА_2 . Вказаний рапорт обґрунтований тим, що у дружини ОСОБА_2 - ОСОБА_1 встановлена ІІІ група інвалідності, при цьому, у додатку до рапорту перелічені копії документів, які підтверджують наведені у ньому обставини, про що свідчить фотокопія відповідного рапорту, доданого до позову.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не розгляду рапорту про звільнення з військової служби від 10.08.2023, позивач звернулася з даним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Розділом ІІ Конституції України передбачені основоположні права, свободи та обов`язки людини і громадянина, серед яких відповідно до статті 65 встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку із військовою агресією рф проти України, Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/202 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24.02.2022р. №2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022р. строком на 30 діб.

На момент розгляду даної адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992р. № 2232-ХІІ ( далі Закон №2232-ХІІ).

Згідно з ч.1, 2 ст.1 Закону №2232-ХІІ встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі Збройні Сили України та інші військові формування), посади яких комплектуються військовослужбовцями.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями ч.1, 2,3 ст.2 Закону №2232-ХІІ.

За приписами пункту 6 ст.2 Закону №2232-ХІІ установлено, що передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Статтею 24 Закону №2232-ХІІ унормований початок, призупинення і закінчення проходження військової служби.

Відповідно до ч.3 згаданої статті, встановлено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому про проходження військової служби громадянами України.

Підстави та порядок звільнення з військової служби, визначені статтею 26 Закону №2232-ХІІ, а у частині 4 цієї статті, наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходяться військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, а саме: під час дії особливого періоду (крім періоду воєнного стану) пункт 1, під час воєнного стану пункт 2.

У відповідності до абзацу 4 п.п. "г" п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжити військову службу), - у зв`язку з необхідністю постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини, які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду.

А згідно до вимог ч.7 ст.26 Закону №2232-ХІІ установлено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008 затверджене Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (надалі Положення №1153/2008).

За пунктом 3 вказаного вище Положення №1153/2008 його дію поширено на військовослужбовців, зокрема, Збройних Сил України.

Пунктами 6 та 7 згаданого Положення №1153/2008 установлено, що початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу". Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби, зокрема, в запас або у відставку.

Звільнення військовослужбовців із військової служби регламентовано пунктом 225 Положення №1153/2008.

Так, згідно до п.п.2 п.225 Положення №1153/2008 передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється, під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

А порядок звільнення, регламентований п.233 Положення №1153/2008, за яким зокрема, установлено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин - абз.3 п.241 Положення №1153/2008.

Згідно до абзацу 2 п.12 Положення №1153/2008 передбачено, що право видавати накази по особовому складу надається, зокрема, командирам військових частин.

Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999р. №548-ХІУ (далі Статут) передбачено, що цим Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України.

У відповідності до вимог статті 14 згаданого Статуту передбачено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.

Пунктом 31 наведеного Статуту, встановлено, що начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

А п.п.3.11.6 Інструкції з діловодства в Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального Штабу Збройних Сил України від 07.04.2017р. №124 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин 10.05.2023р.)встановлює загальний 30 денний строк для виконання документів, в яких не зазначено строк виконання. Перебіг 30 денного строку розпочинається з моменту реєстрації документа у військовій частині, до якої він надійшов.

Наведене свідчить про те, що, за загальним правилом, рапорт військовослужбовця про звільнення з військової служби має бути розглянутий командиром військової частини протягом 30 днів з моменту його реєстрації в стройовій частині. Розглянутим вважається рапорт той, по якому прийнято рішення (наказ, відповідь на рапорт та інше) та таке рішення (відповідь на рапорт) доведена до військовослужбовця належним чином.

Отже, із аналізу наведених норм слідує, що подання рапорту "по команді" означає направлення (подання особисто) його в порядку підпорядкування безпосередньому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі, до прямого керівника, командира військової частини або іншої особи, що наділена правом вирішувати питання по суті, зокрема, питання звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби. Рапорт має дійти до останньої ланки з клопотаннями безпосередніх (прямих) командирів (начальників), а останні, в свою чергу, мають обов`язок прийняти відповідне рішення (наприклад: наказ, відповідь на рапорт та інше (про задоволення чи відмову у вирішенні такого питання), а у разі відмови у вирішенні питання, із зазначенням у ній обґрунтування причин та підстав для відмови та з посиланнями на акти законодавства.

При цьому, військовослужбовець, подаючи рапорт про звільнення з військової служби, має обов`язок подати/направити такий рапорт у спосіб у порядку та з дотриманням вищенаведеного чинного законодавства.

Так, як встановлено судом із матеріалів справи, до даного позову представником позивача адвокатом Петрик В.В. була долучена фотокопія рапорту позивача від 29.12.2023, складеного на військову частину НОМЕР_1 про звільнення позивача з військової служби під час воєнного стану згідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ.

Водночас, відповідач у відзиві стверджує, що вказаний рапорт, ні від позивача, ні від його представника адвоката Петрик В.В. до військової частини НОМЕР_1 не надходив.

Як вбачається з матеріалів справи, ні позивачем, ні представником позивача адвокатом Петрик В.В не надали доказів подання/направлення рапорту позивача від 10.08.2023 про звільнення ОСОБА_2 з військової служби саме до військової частини НОМЕР_1 не надано, у позові зазначено, що через те, що точної адреси ні позивачеві, ні адвокатові відомо не було, копія такого рапорту була направлена засобами електронного зв`язку на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_2

З 01.07.2023 відповідач користується Системою електронного документообігу, відповідно всі документи розміщуються в Системі електронного документообігу.

За обліковими даними відділу документального забезпечення штабу рапорт ОСОБА_1 від 10.08.2023, який долучений до матеріалів позовної заяви відсутній.

В свою чергу, представником позивача долучений до матеріалів справи скріншот, який як вважає представник позивача підтверджує отримання відповідачем рапорту від 10.08.2023.

Доказів отримання вказаного рапорту, зокрема звіт про доставку або звіт про отримання до матеріалів позову не долучено.

А отже, із наведеного слідує, що за умови того, що позивачем рапорт про звільнення з військової служби від 10.08.2023р. безпосередньо відповідачеві не подавався/не направлявся (зворотніх доказів матеріали справи не містять), право позивача у даних правовідносинах ще не є порушеним, а відповідно не підлягає судовому захисту у відповідності до приписів ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України, якою передбачено, що захисту у судовому порядку підлягають лише порушені права, свободи та інтереси особи.

Таким чином, аналіз встановлених вище судом обставин та приписів наведеного чинного законодавства у їх сукупності, дає підстави суду дійти висновку, що позивач рапорт про звільнення з військової служби від 10.08.2023р. у порядку та спосіб, що визначений чинним законодавством, не подавав, що свідчить про те, що відповідач такий рапорт ще не отримував та не розглядав, а відповідно, і не допускав протиправної бездіяльності щодо його не розгляду.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, і ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладено обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Проте, позивачем не було доведено жодними належними і допустимими доказами протиправність бездіяльності відповідача щодо не розгляду його рапорту про звільнення з військової служби за сімейними обставинами від 10.08.2023р., з урахуванням аналізу вищенаведених приписів чинного законодавства та обставин, встановлених судом щодо не подання/не направлення позивачем до відповідача такого рапорту у спосіб і порядку, визначеному чинним законодавством, які ні позивачем, ні його представником не спростовані.

Відтак, на момент розгляду даної справи, суд не встановив, а матеріалами справи не доведено протиправної бездіяльності відповідача щодо не розгляду рапорту позивача від 10.08.2023р. про його звільнення з військової служби.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача щодо не розгляду рапорту позивача про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами від 10.08.2023р., суд приходить до висновку, що, в даному випадку, бездіяльність відповідача судом не встановлена, позивачем та його представником жодними доказами не підтверджена, а, відповідно, у суду не має підстав вважати, що відповідач діяв не у межах повноважень, не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом не встановлено протиправної бездіяльності відповідача щодо не розгляду рапорту позивача про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами від 10.08.2023р. через те, що такий рапорт від 10.08.2023р. позивачем до відповідача не подавався у спосіб та у порядку, визначеному чинним законодавством, а, відповідно, і не встановлено порушень такою бездіяльністю відповідача прав та інтересів позивача, тому у задоволенні даних позовних вимог позивачеві слід відмовити.

Виходячи з того, що у адміністративного суду відсутні обґрунтовані правові підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не розгляду рапорту позивача про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами від 10.08.2023р. через його не подання позивачем на розгляд відповідача, а, отже, за таких обставин і будь-яких правових підстав для задоволення похідних вимог позивача про зобов`язання відповідача розглянути по суті рапорт позивача від 10.08.2023р. та прийняти рішення про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами, також у суду не має.

При цьому, судом враховується і те, що, оскільки у даних правовідносинах жодного рішення відповідачем за рапортом позивача від 10.08.2023р. не приймалося, суд не наділений повноваженнями спонукати відповідача до прийняття певного рішення, з урахуванням того, що у питаннях розгляду заяв/рапортів, суд лише перевіряє правомірність прийняття рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень і не може втручатися у його свободу розсуду при прийнятті такого рішення та підміняти собою рішення суб`єкта владних повноважень виходячи з вимог ч.2 ст.2, ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, у зв`язку з чим у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити повністю.

При прийнятті даного рішення, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.

За викладеного, суд не вбачає підстав для розподілу судових витрат у порядку, встановленому ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки суд дійшов висновку про відмову позивачеві у позові.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Г.В. Костенко