Справа № 380/24023/23
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2024-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/24023/23 пров. № А/857/2959/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.,

суддя Запотічний І.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 січня 2024 року (головуючий суддя Чаплик І.Д., м. Львів) у справі №380/24023/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

13.10.2023 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Служби безпеки України, в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту охорони державної таємниці та ліцензування Служби безпеки України про відмову у наданні ОСОБА_1 допуску до державної таємниці ОСОБА_1 ; зобов`язати Службу безпеки України надати адвокату Перунову Віктору Володимировичу допуск до державної таємниці для здійснення прав та виконання обов`язків як представника позивачів у справах №9901/132/21, №9901/139/21, №9901/140/21.

Позов обґрунтовує тим, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення ДОДТЛ СБ України, яке оформлене листом ДОДТЛ № 26/2/2- 4096нт від 03.08.2023 про відмову ОСОБА_1 у допуску до державної таємниці, є скасування раніше такого допуску у зв`язку з невиконанням обов`язків щодо збереження державної таємниці, яка довірялася. Позивач вважає, що така підстава є формальною, оскільки попереднє рішення про скасування допуску у даному випадку є необгрунтованим та не переслідує реальної мети по збереженню державної таємниці. Зазначає, що у листопаді 2022 року тричі перетинав державний кордон України на прохання ТзОВ ЮА «ЮКОН» про вчинення фактичних та юридичних дій, пов`язаних із забезпеченням митного оформлення та переміщення через державний кордон України та Республіки Польща автомобіля STAR 200, номер шасі НОМЕР_1 , який був придбаний Товариством для подальшої передачі військовій частині НОМЕР_2 . Враховуючи терміновість та раптовість останньої поїздки до Республіки Польща, яка відбулася у ввечері п`ятниці 25.11.2022, відключення електроенергії у цей період, та погіршення мобільного зв`язку, позивач не мав можливості письмово повідомити Верховний Суд про дану поїздку закордон, як це робив листами від 23.11.2022 (про поїздку від 23.11.2022-24.11.2022) та 19.01.2023 (про поїздку від 19.01.2023 -22.01.2023). Вважає, що зважаючи на короткостроковість від`їзду за межі України, її раптовість, мету, попередню правомірну поведінку щодо виконання обов`язків по збереженню державної таємниці, відсутність наслідків у вигляді неправомірного розповсюдження інформації, що становить держану таємницю, у ДОДТЛ СБУ були відсутні реальні підстави для відмови у наданні допуску до державної таємниці після його скасування. Натомість, відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення не з`ясовував причин, мети, тривалості, наслідків виїзду за кордон та інших обставин, які мали значення для прийняття оскаржуваного рішення. Вказує, що абз.5 ч.1 ст. 28 Закону України «Про державну таємницю» не регулює порядок повідомлення посадових осіб про виїзд особи за кордон, зокрема, коли таке повідомлення потрібно зробити (до чи після від`їзду, за скільки часу до такого), зміст такого повідомлення. Крім цього, відсутній нормативно-правовий акт щодо діяльності адвоката пов`язаної з державною таємницею, який діє самостійно в інтересах іншої особи щодо порядку проведення інструктажу для збереження державної таємниці та/або повідомлення ними про виїзд за кордон. скасування допуску та доступу до цієї інформації не має жодних фактичних ефективних наслідків, а лише позбавляє можливості повноцінно представляти інтереси позивачів у справах №9901/132/21, №9901/139/21, №9901/140/21, перешкоджає у виконанні обов`язків за договором про правову допомогу та у здійсненні прав, передбачених ст. 49 КАС України та у майбутньому унеможливлює ознайомлення з рішенням суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02 січня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, не у повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. Крім того, апелянт вказує, що інформація, яка відноситься до державної таємниці йому вже відома, а відмова у відкритті допуску до державної таємниці лише перешкоджає йому здійснювати свої професійні обов`язки. В цій частині як вже було зазначено, оскаржуваним рішенням відбулося безпідставне і необгрунтоване втручання в право позивача на доступ до професії адвоката у частині неможливості надання правової допомоги пов`язаної з доступом до державної таємниці. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

04.04.2023 відповідачем до суду подано додаткові пояснення. У поясненнях зазначає, що на сьогодні існує встановлений порядок реєстрації виїзду за кордон, а отже прийняте Службою безпеки України рішення щодо скасування вказаному громадянину допуску до державної таємниці відповідає вимогам законодавства про державну таємницю (зазначена позиція також викладена у Висновку про скасування допуску до державної таємниці ОСОБА_1 від 09.05.2023 № 26/2/3-9624/65дск). Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 є представником позивачів у справах № 9901/137/21, №9901/132/21, N°9901/139/21, № 9901/163/21, № 9901/140/21, N 9901/168/21, № 9901/165/21, № 9901/164/21, які перебувають у провадженні Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду. Дані судові справи стосуються оскарження указів Президента щодо введення персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкції). СБУ виступає третьою особою на стороні відповідача у даних справах, оскільки ініціював введення санкцій щодо позивачів. У відділі режимно-секретної роботи Верховного Суду знаходяться документи, які містять інформацію, що становить державну таємницю і які було долучено СБУ до матеріалів перелічених вище справ. У ході судових проваджень позивач ознайомлювався з матеріалами зазначених вище справ, що містять державну таємницю та надавав пояснення до режимно-секретного відділу щодо таких матеріалів.

Листом від 08.06.2023 N73/ВС-115нт ОСОБА_1 , як представника позивача у вказаних справах, повідомлено, що наказом Верховного Суду від 25.05.2023 №73/ВС-114нт ОСОБА_1 припинено доступ до інформації зі ступенем секретності «Таємно», які було надано у Верховному Суді як представнику інтересів позивача у судових справах № 9901/137/21, № 9901/132/21, N° 9901/139/21, № 9901/163/21, № 9901/140/21, N° 9901/168/21, № 9901/165/21, № 9901/164/21. За змістом вказаного листа, підставою для винесення наказу стало Розпорядження ЦУ СБУ від 09.05.2023 N° 109 д.

Розпорядження ЦУ СБУ від 09.05.2023 N° 109 д про скасування допуску до державної таємниці за формою 3 прийнято відповідно до частини другої статті 26, абзацу шостого статті 28, пункту третього частини другої статті 23 Закону України «Про державну таємницю», абзацу другого пункту 80, абзацу шостого пункту 116, пункту 696 Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах в установах і організаціях (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року №939).

13.06.2023 ОСОБА_1 повторно звернувся до Голови Верховного Суду з повторною заявою про вирішення питання щодо оформлення допуску до державної таємниці, де повідомив, що метою виїздів за кордон у листопаді 2022 року (18.11.2022, 23.11.2022-24.11.2022 та 25.11.2022-26.11.2022) була необхідність термінового завантаження та перевезення автомобіля для потреб ЗСУ на прохання ТзОВ «ЮКОН», лист якого долучив до заяви.

У відповідь на вказану заяву позивач отримав лист Верховного Суду від 09.08.2023 № 73/вс-180нт, у якому зазначено, що Департамент охорони державної таємниці та ліцензування Служби безпеки України (ДОДТЛ СБУ) не погодив надання допуску до державної таємниці та вказано, що 09.08.2023 відповідно до вимог ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну таємницю» допуск до державної таємниці було скасовано у зв`язку з невиконанням обов`язків щодо збереження державної таємниці, яка була довірена або довірялася раніше.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ДОДТЛ СБ України, яке оформлене листом ДОДТЛ № 26/2/2-4096нт від 03.08.2023, про відмову у наданні допуску до державної таємниці, позивач звернувся в суд першої інстанції з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відносини, пов`язані з віднесенням інформації до державної таємниці, засекречуванням, розсекречуванням її матеріальних носіїв та охороною державної таємниці з метою захисту національної безпеки України визначає Закон України від 21.01.1994 N№3855-XII «Про державну таємницю» (Закон № 3855-XII).

Згідно з статтею 1 Закону № 3855-XII державна таємниця (секретна інформація) - вид таємної інформації, що охоплює відомості у сфері оборони, економіки, науки і техніки, зовнішніх відносин, державної безпеки та охорони правопорядку, розголошення яких може завдати шкоди національній безпеці України та які визнані у порядку, встановленому цим Законом, державною таємницею і підлягають охороні державою; допуск до державної таємниці - оформлення права громадянина на доступ до секретної інформації.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону № 3855-XII дія цього Закону поширюється на органи законодавчої, виконавчої та судової влади, органи прокуратури України, інші державні органи, Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації усіх форм власності, об`єднання громадян, що провадять діяльність, пов`язану з державною таємницею, громадян України, іноземців та осіб без громадянства, яким у встановленому порядку наданий доступ до державної таємниці.

Згідно з частиною 1 статті 10 Закону № 3855-XII віднесення інформації до державної таємниці здійснюється мотивованим рішенням державного експерта з питань таємниць за його власною ініціативою, за зверненням керівників відповідних державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій чи громадян.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону № 3855-XII звід відомостей, що становлять державну таємницю, формує Служба безпеки України на підставі рішень державних експертів з питань таємниць. Зазначений Звід та зміни до нього набирають чинності з моменту опублікування в офіційних виданнях України.

Приписами статті 22 Закону № 3855-XII передбачено, що залежно від ступеня секретності інформації встановлюються такі форми допуску до державної таємниці, зокрема, форма 1 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності "особливої важливості", "цілком таємно" та "таємно"; форма 2 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності "цілком таємно" та "таємно"; форма 3 - для роботи з секретною інформацією, що має ступінь секретності "таємно".

Частиною 7 статті 22 Закону № 3855-XII визначено, що надання допуску передбачає: визначення необхідності роботи громадянина із секретною інформацією; перевірку громадянина у зв`язку з допуском до державної таємниці; взяття громадянином на себе письмового зобов`язання щодо збереження державної таємниці, яка буде йому довірена; одержання у письмовій формі згоди громадянина на передбачені законом обмеження прав у зв`язку з його допуском до державної таємниці; ознайомлення громадянина з мірою відповідальності за порушення законодавства про державну таємницю.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 23 Закону № 3855-XII у наданні допуску до державної таємниці може бути відмовлено також у разі, зокрема, невиконання громадянином обов`язків щодо збереження державної таємниці, яка йому довірена або довірялася раніше.

Відповідно до частини 2 статті 26 Закону № 3855-XII скасування раніше наданого допуску до державної таємниці здійснюється органами Служби безпеки України у разі виникнення або виявлення обставин, передбачених статтею 23 цього Закону, або після припинення громадянином діяльності, у зв`язку з якою йому було надано допуск, втрати ним громадянства або визнання його недієздатним на підставі інформації, здобутої органами Служби безпеки України або отриманої від державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій.

Приписами статті 28 Закону № 3855-XII передбачено обов`язки громадянина, якому надано допуск до державної таємниці. Такими обов`язками є: не допускати розголошення будь-яким способом державної таємниці, яка йому довірена або стала відомою у зв`язку з виконанням службових обов`язків; не брати участі в діяльності політичних партій та громадських організацій, діяльність яких заборонена в порядку, встановленому законом; не сприяти іноземним державам, іноземним організаціям чи їх представникам, а також окремим іноземцям та особам без громадянства у провадженні діяльності, що завдає шкоди інтересам національної безпеки України; виконувати вимоги режиму секретності; повідомляти посадових осіб, які надали йому доступ до державної таємниці, та відповідні режимно-секретні органи про виникнення обставин, передбачених статтею 23 цього Закону, або інших обставин, що перешкоджають збереженню довіреної йому державної таємниці, а також повідомляти у письмовій формі про свій виїзд з України; додержуватися інших вимог законодавства про державну таємницю.

Порядок і умови надання органам виконавчої влади, підприємствам, установам і організаціям незалежно від форми власності та видів діяльності дозволу на здійснення діяльності, пов`язаної з державною таємницею, скасування зазначеного дозволу та встановлення особливого режиму цієї діяльності визначає Порядок організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах в установах і організаціях, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року №939.

Пунктом 54 Порядку № 939 передбачено, що під час оформлення документів у зв`язку з наданням допуску до державної таємниці громадянин бере на себе письмове зобов`язання, що складається за формою згідно з додатком 9.

Згідно з пунктом 696 Порядку № 939 громадянин, якому надано доступ до державної таємниці, перед виїздом до іноземної держави у приватних справах письмово повідомляє про це посадову особу, яка надала доступ до державної таємниці, а також режимно-секретний орган. за місцем зберігання його картки обліку за формою згідно з додатком 6. У такому разі інструктаж громадянина з питань охорони державної таємниці проводить начальник РСО. Керівники підприємств, установ, організацій письмово повідомляють про запланований виїзд до іноземної держави керівнику підприємства, установи, організації вищого рівня, який має спеціальний дозвіл, або замовнику секретних робіт, а також РСО за місцем зберігання їх карток обліку за формою згідно з додатком 6.

Аналізуючи наведене, колегія суддів зазначає, що особа, якій в установленому порядку було надано допуск до державної таємниці, зобов`язана у відповідності з вимогами Закону дотримуватись виконання обов`язків покладених на неї у зв`язку з допуском і доступом до державної таємниці, вживати заходи щодо забезпечення охорони державної таємниці, у тому числі при виїзді за межі України. Невиконання покладених Законом на особу, яку допущено до державної таємниці, обов`язків і є невжиттям заходів щодо забезпечення охорони державної таємниці.

Аналогічна позиція щодо застосування даних норм права викладена у постанові Верховного Суду від 25.09.2019 у справі № 820/12128/15.

Оглядаючи матеріали справи, апеляційний суд зазначає, що під час здійснення контррозвідувальних заходів СБУ виявлено факт неповідомлення ОСОБА_1 у письмовій формі про свій виїзд за межі України особам, які надали йому доступ до державної таємниці (Голові Верховного Суду), та режимно-секретному органу Верховного Суду. Відтак, взявши на себе письмове зобов`язання щодо збереження державної таємниці, яка була йому довірена та надавши письмову згоду на передбачені законом обмеження прав у зв`язку з його допуском до державної таємниці ОСОБА_1 був ознайомлений із мірою відповідальності за порушення законодавства про державну таємницю та, виїжджаючи за кордон, не міг не знати про наслідки, які могли настати у результаті таких дій.

Згідно з частиною 6 статті 28 Закону № 3855-XII громадянин, якому надано допуск до державної таємниці зобов`язаний повідомляти посадових осіб, які надали йому доступ до державної таємниці, та відповідні режимно-секретні органи про виникнення обставин, передбачених ст. 23 цього Закону, або інших обставин, що перешкоджають збереженню довіреної йому державної таємниці, а також повідомляти у письмовій формі про свій виїзд з України.

Апеляційний суд вказує, що позивачем не подано доказів повідомлення посадових осіб, які надали йому доступ до державної таємниці, та відповідні режимно-секретні органи про виникнення обставин, передбачених ст. 23 цього Закону. Доводи апелянта про короткостроковість від`їзду за межі України, її раптовість, мету, попередню правомірну поведінку щодо виконання обов`язків по збереженню державної таємниці, відсутність наслідків у вигляді неправомірного розповсюдження інформації, що становить держану таємницю, а також не з`ясовування відповідачем цих причин, мети, тривалості, наслідків виїзду за кордон та інших обставин, які мали значення для прийняття оскаржуваного рішення, колегія суддів оцінює критично, оскільки підставою для скасування допуску до державної таємниці є невиконання передбаченого законодавством України обов`язку щодо повідомлення про намір виїхати за кордон, а не сам факт розголошення державної таємниці. Такі доводи не змінюють суті виявленого порушення. Водночас, невиконання обов`язків щодо збереження державної таємниці є в подальшому і підставою для відмови у наданні допуску до державної таємниці.

Доводи апелянта про те, що стаття 23 Закону № 3855-XII не передбачає обов`язку відмовляти у наданні допуску до державної таємниці за умови невиконання громадянином обов`язків щодо збереження державної таємниці, яка йому довірена або довірялася раніше, є безпідставними, оскільки такому праву кореспондує обов`язок щодо збереження державної таємниці, зокрема, в даному випадку обов`язок щодо повідомлення про намір виїхати за кордон, який позивачем було порушено.

Водночас аналізуючи причини невиконання позивачем обов`язку щодо повідомлення про намір виїхати за кордон саме 25.11.2022, апеляційний суд зазначає, що позивачем наведено обставини, при наявності яких позивач здійснював виїзд за кордон, однак поважних причин, які б перешкоджали йому здійснити повідомлення про намір виїзду за кордон, позивачем не наведено, доказів в їх підтвердження не подано.

Безпідставними є також доводи апелянта про відсутність чітко регламентованого порядку повідомлення щодо виїзду за кордон та як наслідок відсутності порушення Закону, оскільки у п. 116 Порядку перелічено обов`язки громадянина, якому надано допуск і доступ до державної таємниці виконувати вимоги режиму секретності. Більше того, відсутність чітко регламентованого порядку подання письмового повідомлення про виїзд за кордон не позбавляє дотримання такого обов`язку, який встановлений Законом № 3855-XII. Натомість надає право здійснити таке повідомлення в будь-який зручний для позивача спосіб, однак такий не скористався жодним із можливих варіантів, доказів суду не подав.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що виявлені в ході розгляду матеріалів обставини підпадають під визначення п. 3 ч. 2 ст. 23 Закону № 3855-XII (невиконання громадянином обов`язків щодо збереження державної таємниці, яка йому довірена або довірялася раніше), що є підставою для відмови у наданні ОСОБА_1 допуску до державної таємниці.

Щодо дискреційних повноважень, апеляційний суд зазначає, що в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, зазначено, що під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень. Суб`єкти владних повноважень застосовують надані їм в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами (дискреційні повноваження). Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Отже, дискреційне право органу державної влади та осіб, уповноважених на виконання функцій держави обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків. Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення. Під дискреційними повноваженнями розуміється сукупність прав та обов`язків суб`єкта на власний розсуд визначати повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів рішень, кожне з яких є правомірним.

Таким чином, враховуючи закріплене у пункті 3 частини 2 статті 23 Закону № 3855-XII право на відмову у наданні допуску до державної таємниці у разі невиконання громадянином обов`язків щодо збереження державної таємниці, яка йому довірена або довірялася раніше, таке право реалізоване СБУ в межах дискреційних повноважень, яке не суперечить закону.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що рішення ДОДТЛ СБ України, яке оформлене листом ДОДТЛ № 26/2/2- 4096нт від 03.08.2023, про відмову у наданні допуску до державної таємниці є законним, обґрунтованим і скасуванню не підлягає.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 січня 2024 року у справі № 380/24023/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний