Справа № 402/1150/16-а(2-іс/340/28/22 )
Суддя: Божко Л.А.
Дата ухвалення: 2024-01-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 січня 2024 року м. Дніпросправа № 402/1150/16-а(2-іс/340/28/22 )

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Божко Л.А. (доповідач),

суддів: Олефіренко Н.А., Суховарова А.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровградського окружного адміністративного суду від 26.12.2022 в адміністративній справі №402/1150/16-а (суддя Притула К.М.) за позовом ОСОБА_1 до Благовіщенської міської ради Кіровоградської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_2 про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Благовіщенської міської ради Кіровоградської області від 16 березня 2016 року №132 "Про повторний розгляд заяви про надання згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки" про відмову у наданні згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 - користувачу даної земельної ділянки відповідно до рішення виконкому Ульянівської міської ради від 23 лютого 1995 року №24.

Рішенням Кіровградського окружного адміністративного суду від 26.12.2022 в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду обгрунтовано тим, що на час винесення спірного рішення, земельна ділянка перебувала у приватній власності іншої особи. Таким чином, суб`єкт владних повноважень правомірно відмовив у надані згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Не погодившись з рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення Кіровградського окружного адміністративного суду від 26.12.2022 у даній справі , як таке що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що суб`єкт владних повноважень правомірно відмовив у надані згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оскільки відповідно до вимог статті 4.5 ст. 116 Земельного кодексу України, розпочати таку процедуру можливо лише після припинення права власності чи користування. По-перше, положення частини 5 статті 116 Земельного кодексу України не містять підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою. По-друге, надання дозволу на розробку проекту землеустрою не означає передачі земельної ділянки у власність, а лише є початковим етапом такої процедури. Окрім того, суд першої інстанції неправильно встановив обставини у справі, не дав оцінку недобросовісній поведінці органу місцевого самоврядування/відповідача, коли він необгрунтовано зволікає з наданням дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, неодноразово наводить надумані мотиви відмови у наданні дозволу і у той же час надає дозвіл на розробку проекту землеустрою та затверджує цей проект щодо іншої особи та передає ділянку у власність іншій особі не вилучивши її у попереднього землекористувача.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 є власницею земельної ділянки розміром 771, 26 кв. м., яка розташована по АДРЕСА_1 та є користувачем земельної ділянки, що розташована поряд та була надана у користування рішенням виконкому Ульяновської міської ради народних депутатів від 23 лютого 1995 року за №24 (попередній землевласник ОСОБА_3 в порядку ст. 30 ЗК України в редакції від 18.12.1990 № 561-XII).

На час виникнення спірних правовідносин ОСОБА_1 фактично користувалась вказаною земельною ділянкою, надавала її за договором земельного сервітуту ОСОБА_2 (третя особа) для проходу та проїзду та неодноразово зверталась до міської ради з метою оформлення права власності.

В грудні 2015 року на сесії Ульяновська міська рада відмовила ОСОБА_1 в наданні згоди на розробку проекту землеустрою з мотивів відсутності детального плану, а ОСОБА_2 затвердила технічну документацію із землеустрою та передає йому у власність ділянку, наділену раніше ОСОБА_1 . Рішенням № 24 від 23 лютого 1995 року.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2016 року за № 402/105/16-а було встановлено, що земельна ділянка наділена рішенням виконкому Ульяновської міської ради народних депутатів від 23 лютого 1995 року за №24 знаходиться в користуванні ОСОБА_1 .

Також вказаною постановою визнано протиправним та скасовано пункт 4 рішення Ульяновської міської ради від 18 грудня 2015 року №34 про відмову у наданні згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 та зобов`язано Ульяновську міську раду повторно розглянути у передбаченому законодавством порядку заяву ОСОБА_1 про надання згоди на розробку проекту землеустрою.

Міська рада повторно розглянула заяву ОСОБА_1 на виконання Постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2016 року за № 402/105/16-а.

Рішенням Благовіщенської міської ради Кіровоградської області 16 вересня 2016 року №132 відмовлено у наданні згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 - користувачу даної земельної ділянки відповідно до рішення виконкому Ульянівської міської ради від 23 лютого 1995 року №24.

Як вбчачається зі спірного рішення, земельну ділянку, кадастровий номер :06:000:0212, яка зареєстрована 02.12.2015 року та надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) загальною площею 0,0937 га громадянину ОСОБА_2 .

Крім того, згідно із витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 11 липня 2016 року, на земельну ділянку :06:000:0212 встановлено приватну форму власності.

Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить із такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами частини 1 статті 118 Земельного кодексу України (далі ЗК України) визначено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Зі змісту частини 6 статті 118 ЗК України слідує, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, земельну ділянку, кадастровий номер :06:000:0212, яка зареєстрована 02.12.2015 року та надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) загальною площею 0,0937 га громадянину ОСОБА_2 .

Крім того, згідно із витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 11 липня 2016 року, на земельну ділянку :06:000:0212 встановлено приватну форму власності.

Верховний Суд у постанові від 16.05.2019 у справі № 826/765/17, зазначив, що дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності на підставі статті 118 ЗК може бути наданий лише на вільну земельну ділянку, тому, відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою у разі, якщо земельна ділянка перебуває у власності чи користуванні інших осіб, є правомірною.

Вказану правову позицію підтримав Верховний Суд у постанові від 13.07.2022 у справі №480/1872/21.

Таким чином, доказів того, що реєстрація таких прав була проведена не відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, матеріали справи не містять.

А отже, наявні в справі докази підтверджують, що бажана позивачем земельна ділянка не є вільною та перебуває у володінні інших осіб.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки земельна ділянка на яку претендує позивач, знаходиться у приватній власності, вказана обставина виключає можливість надання спірного дозволу, відповідно до норм чинного законодавства.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог є правомірним.

Суд першої інстанції надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору та дослухався до усіх аргументів сторін, які здатні вплинути на результат вирішення спору.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.

За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровградського окружного адміністративного суду від 26.12.2022 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий - суддя Л.А. Божко

суддя Н.А. Олефіренко

суддя А.В. Суховаров