Справа № 320/14888/23
Суддя: Перепелиця А.М.
Дата ухвалення: 2024-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2024 року №320/14888/23

Київський окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Перепелиця А.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Київській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Відділу державного нагляду (контролю) у Київській області Державної служби України з безпеки на транспорті (далі - відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови, в якому просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Київській області Державної служби з безпеки від 07.02.2023 винесену відносно ОСОБА_1 про застосування адміністративно-господарського штрафу в розмірі 17 000 грн.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив про протиправність оскаржуваної постанови, оскільки він не є автомобільним перевізником у розумінні статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», а відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт має бути покладена виключно на автомобільного перевізника.

На думку позивача, оскаржувана постанова про застосування адміністративно-господарського стягнення від 07.02.2023 №351530 прийнята не на підставі та не у спосіб, що передбачені законодавством України; необгрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття постанови; непропорційно, зокрема, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямована оскаржувана постанова постанова.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.05.2023 відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Не погоджуючись з аргументами викладеними позивачем у позовній заяві, відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній зазначив про те, співробітниками Укртрансбезпеки зупинено транспортний засіб марки IVECO ML2Q, номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 , та встановлено відсутність на момент проведення перевірки товарно-транспортної накладної, відповідальність за що передбачена абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт». Щодо посилань позивача на те, що він не є автомобільним перевізником, відповідач зазначив, що постановою Кабінету Міністрів України від 14.11.2018 №1197 затверджено Порядок внесення відомостей про належного користувача транспортного засобу до Єдиного державного реєстру транспортних засобів, водночас, під час проведення перевірки водій не повідомляв інспекторів про наявність договору, що встановлює правові підстави для користування/розпорядження належним позивачу транспортним засобом.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з наступного.

Уповноваженими особами Укртрансбезпеки 14.12.2022, відповідно до направлення на рейдову перевірку від 09.12.2022 №004358, на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів в місцях навантаження і розвантаження, проводилась рейдова перевірка транспортних засобів перевізників, що здійснюють внутрішні та міжнародні перевезення пасажирів та вантажів.

Співробітниками Укртрансбезпеки було зупинено транспортний засіб марки ІVЕСО ML2Q, номерний знак НОМЕР_1 , який належить позивачу, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , та встановлено відсутність товарно-транспортної накладної, відповідальність за що передбачена абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

У зв`язку з виявленими під час здійснення перевірки порушень статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідачем складено Акт від 14.12.2022 №344857.

За результатами розгляду питання щодо порушення законодавства про автомобільний транспорт, відповідачем прийнято постанову від 07.02.2023, якою до позивача на підставі абзацу 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» застосовано адміністративно-господарський штраф у розмірі 17000 грн.

Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Надаючи юридичну оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 №2344-III (далі - Закон №2344-III).

Згідно з частиною першою статті 5 Закону №2344-III основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.

Приписами статті 6 Закону №2344-III передбачено, що державний контроль автомобільних перевізників здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок. Державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103, Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт визначено Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 року № 1567 (далі - Порядок №1567).

Згідно з пунктом 2 Порядку №1567 рейдовим перевіркам (перевіркам на дорозі) підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

Пунктом 4 Порядку №1567 регламентовано, що рейдові перевірки (перевірки на дорозі) на автомобільному транспорті проводяться посадовими особами Укртрансбезпеки та її територіальних органів (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) згідно з додатком 1-1, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку.

Відповідно до підпункту 1 пункту 15 Порядку №1567 під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється виключно наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Документи, на підставі яких виконуються вантажні перевезення визначені статтею 48 Закону №2344-III.

Зокрема, вказаною статтею регламентовано, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Відповідно до положень статті 1 Закону №2344-III товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом.

Згідно положень статті 60 Закону №2344-III за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи.

Так, абзацом 3 частини першої вказаної статті визначено, що за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, до автомобільних перевізників застосовується штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як визначено положеннями статті 1 Закону №2344-III, автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Тобто, автомобільний перевізник це не завжди власник автомобіля, це особа, яка його використовує, тобто здійснює перевезення пасажирів чи (та) вантажів цим транспортним засобом.

Разом з тим, суд наголошує, що автомобільний перевізник відповідно до положень статті 48 Закону має мати при собі документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах.

Як стверджує позивач, у спірних правовідносинах він не має статусу перевізника у розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт», оскільки його транспортний засіб фактично використовувався іншою особою, у той час як за статтею 60 вказаного Закону відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт покладено виключно на автомобільного перевізника.

Судом встановлено, що на момент проведення перевірки водієм транспортного засобу марки "IVECO ML2Q", номерний знак НОМЕР_1 (серія і номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 ) був ОСОБА_2 .

Однак, cуд звертає увагу, що жодних документів, які б засвідчували використання транспортного засобу під час перевезення вантажу 14.12.2022 на законних підставах (договору оренди, акта приймання-передачі транспортного засобу та/або тимчасового реєстраційного талону), ні під час проведення перевірки, ні під розгляду справи в суді, не надано.

Крім того, суд зауважує, що порядок оформлення договору оренди транспортного засобу регулюється главою 58 Цивільного кодексу України. Договір найму транспортного засобу укладається в письмовій формі. Договір за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Без нотаріального посвідчення такий договір вважається нікчемним (статті 220 Цивільного кодексу України).

За викладених обставин, позивачем не доведено, що транспортний засіб марки "IVECO ML2Q", номерний знак НОМЕР_1 (серія і номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 ), використовувався водієм ОСОБА_2 в особистих цілях.

Враховуючи викладене, суд вважає, що у межах спірних правовідносин автомобільним перевізником є саме позивач.

Разом з тим, суд звертає увагу, що під час здійснення перевезень в силу вимог статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» у водія має бути товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж.

При цьому, вимога щодо наявності товарно-транспортної накладної або іншого визначеного законодавством документу на вантаж, визначена статтею 48 Закону №2344-III, скерована не до автомобільного перевізника (у розумінні положень цього Закону), а до водія, оскільки товарно-транспортна накладна є документом на вантаж, а не документом, який визначає автомобільного перевізника.

Суд наголошує, що товарно-транспортна накладна як документ на вантаж підтверджує операцію з надання послуг з перевезення конкретного вантажу.

Натомість, ні під час проведення перевірки, ні під час розгляду справи судом, не було надано товарно-транспортної накладної.

Таким чином, в даному випадку саме позивач, який є власником спірного транспортного засобу, є перевізником і, відповідно, несе відповідальність за порушення вимог законодавства у сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів, оскільки факт перевезення вантажу без товарно-транспортної накладної не спростовується матеріалами справи, що, насамперед, зумовлює накладення штрафу за таке порушення.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у постанові від 22 грудня 2021 року по справі №420/3371/21.

Щодо порядку розгляду справи про порушення, суд зазначає наступне.

За змістом пунктів 25 - 27 Порядку № 1567 справа про порушення розглядається в територіальному органі Укртрансбезпеки за місцезнаходженням автомобільного перевізника або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи автомобільного перевізника) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи автомобільного перевізника.

У разі неявки уповноваженої особи автомобільного перевізника справа про порушення розглядається без її участі.

За наявності підстав керівник територіального органу Укртрансбезпеки або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відсутність особи під час розгляду справи про накладення адміністративно-господарського штрафу не позбавляє особу права спростовувати вину у суді, та, у зв`язку з цим, не може бути самостійною підставою для скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01.03.2018 року в справі № 820/4810/17.

Відповідна позиція також підтримана Сьомим апеляційним адміністративним судом в постанові від 03.01.2023 по справі №120/1509/22-а.

Більше того, матеріали справи свідчать про те, що відповідач вжив заходів щодо повідомлення позивача про дату, час та місце розгляду справи, направивши завчасно на його адресу повідомлення про розгляд справи. Вказане підтверджується списком згрупованих поштових відправлень та фіскальним чеком 517).

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, при прийнятті оскаржуваної постанови, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та Законами України, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного суочинства України (далі - КАС України) передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Відтак, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Київській області Державної служби України з безпеки на транспорті про про визнання протиправною та скасування постанови - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Перепелиця А.М.