Справа № 520/16378/23
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2024-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 р.Справа № 520/16378/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Перцової Т.С. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання Кругляк М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.09.2023 (суддя Заічко О.В.; м. Харків) по справі № 520/16378/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про визнання протиправним та скасування повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Головного управління ДПС у Харківській області (далі по тексту відповідач, ГУДПС у Харківській області), в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби в Харківській області від 07.10.2021 № 0-2030, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 123 955,53 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте контролюючим органом всупереч та не у відповідності до вимог чинного податкового законодавства, що у свою чергу призвело до порушення прав, свобод та інтересів позивача.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.09.2023 по справі № 520/16378/23 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної податкової служби в Харківській області (вул. Пушкінська, б. 46, м. Харків, 61057, ) про визнання протиправним та скасування повідомлення-рішення -задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби в Харківській області від 07.10.2021 № 0-2030, яким ОСОБА_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) визначено суму податкового зобов`язання за платежем - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в розмірі 123 955,53 гривень.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби в Харківській області (вул. Пушкінська, б. 46, м. Харків, 61057, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 991,65 грн. (дев`ятсот дев`яносто одну гривню 65 копійок).

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його прийняття при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.09.2023 по справі № 520/16378/23, ухваливши нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач зазначає, що відсутність розрахунку до оскаржуваного у цій справі податкового повідомлення рішення не є безумовною підставою для його скасування та не свідчить про безпідставність нарахованих податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, позивачу.

Вказує, що до контролюючого органу платником податків не надано документи на право власності, які підтверджують тип нежитлового приміщення. Звертає увагу, що, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомості щодо цільового призначення нежитлових будівель відсутні. У графі «Тип майна» зазначено: нежитлові приміщення (без конкретизації приналежності). Згідно з даними ІТС «Податковий блок», ФОП ОСОБА_1 має такий основний вид економічної діяльності: 47-19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, а, отже, отримує прибуток з даного виду діяльності. Зважаючи на викладене, при формуванні податкового повідомлення-рішення з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2020 рік застосована ставка податку відповідно до рішення Харківської міської ради від 22.02.2017 № 542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові», зі змінами та доповненнями, внесеними згідно з рішенням Харківської міської ради 23 сесія 7 скликання від 28.11.2018 № 1284/18 будівлі торгівельні. Ставка податку у 2020 році становила 1 % від мінімальної заробітної плати, встановленої законом на січень відповідного року (4 723,00 грн). Таким чином, ставка податку у 2020 році дорівнювала 47,23 гривень. Відповідно, податковим органом правомірно нарахований вказаний податок позивачу за 2020 рік, виходячи із загальної площі об`єктів нежитлової нерухомості за ставкою, визначеною вказаним рішенням відповідно до даних Реєстру.

Позивач, у надісланому поясненні на апеляційну скаргу, з викладених підстав, просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належать нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_2 . Право власності набуте позивачем за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу нежитлових приміщень від 05.04.2012 № 961, зареєстроване 05.04.2012 КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації».

02.02.2022 позивачем отримано податкове повідомлення-рішення ГУДПС у Харківській області від 07.10.2021 № 0-2030 на суму 123 955,53 грн. за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

03.02.2022 позивачем через електронний кабінет платника податків до Головного управління Державної податкової служби у Харківській області направлений лист з проханням провести перерахунок суми податку, проте, відповідь на вказане звернення позивачем не отримано.

21.03.2023 позивач вдруге звернувся до контролюючого органу із заявою про проведення перерахунку суми податкового зобов`язання.

З наданої ГУДПС у Харківській області відповіді від 04.04.2023 вбачається, що відповідач не здійснив перерахунок податкового зобов`язання.

Не погодившись з податковим повідомленням-рішенням ГУДПС у Харківській області від 07.10.2021 № 0-2030, позивач звернувся до суду.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з невідповідності спірного податкового повідомлення-рішення вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пп.16.1.4 п.16.1 ст. 16 Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України), платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та в розмірах, встановленим цим Кодексом та законами з питань митної справи, що повністю узгоджується з приписами ст. 19 Конституції України щодо обов`язку кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

За визначенням, наведеним у ст.265 ПК України, податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Відповідно до пп.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України, об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (пп.266.1.1 п.266.1 ст.261 ПК України).

Як встановлено положеннями пп.266.3.1 та 266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За змістом п.266.5.1 ст.266 ПК України, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (пп.266.6.1 п.266.2 ст.266 ПК України).

Пунктами 14.1.129 та 14.1.129-1 ПК України об`єкти житлової та нежитлової нерухомості розмежовані законодавцем за категоріями і саме у залежності від конкретної категорії об`єкта згідно з рішенням органу місцевого самоврядування застосовується певна ставка податку.

Таким чином, з аналізу наведених норм слідує, що визначення ставки податку, яку слід застосовувати до нерухомого майна, як об`єкту стягнення податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, в порядку ст. 266 ПК України контролюючим органом має здійснюватися на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з обов`язковим урахуванням місця розташування (зональності) та типу чи категорії такого об`єкту нерухомості.

Так, з наявної в матеріалах справи копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (далі - Державний реєстр речових прав на нерухоме майно) щодо належного ОСОБА_1 на праві приватної власності об`єкту нерухомого майна, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , вбачається, що цей об`єкт є нежитловим приміщенням загальною площею 2863,1 кв. м..

Відомості про тип та категорію вказаної будівлі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні.

Разом з цим, з наданої позивачем до суду першої інстанції копії технічного паспорту вбачається, що належні ОСОБА_1 нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:-5, №32-:-50, площею 2408,1 кв.м.; прим. №30, площею 1,2 кв.м., прим. №31, площею 8,8 кв.м.; 2-го поверху №1-:-7, площею 434,5 кв.м., прим. №8, площею 10,5 кв.м., загальною площею 2863,1 кв.м. розташовані в нежитловій будівлі літ. «Ж-2», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка є виробничою будівлею та включає в себе такі приміщення як: підстанції, цехи, комори, підсобні приміщення, апаратна, що в сукупності із адміністративними й допоміжними приміщеннями, становлять єдиний комплекс, призначений для здійснення виробничо-господарської діяльності.

З наведеного слідує, що відповідач безпідставно класифікував належні позивачу нежитлові приміщення загальною площею 2863,1 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , як торговельні.

При цьому, слід зазначити, що доводи відповідача про можливість класифікації будівлі позивача як торговельної виключно на підставі відомостей з інформаційної бази ІТС «Податковий блок» про те, що ОСОБА_1 перебуває на обліку як фізична особа підприємець в ГУ ДПС, є платником єдиного податку 2 групи та має основний вид економічної діяльності: 47-19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, а, отже отримує прибуток з даного виду діяльності, є неприйнятними, оскільки, по-перше, на підтвердження ведення позивачем торговельної діяльності, зокрема, за адресою: АДРЕСА_2 , відповідачем не було надано до суду жодного доказу, по-друге, наведені відомості, до яких апелює контролюючий орган, жодним чином не доводять певне цільове призначення належних позивачу нежитлових приміщень.

Як зазначалось вище, ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням міської ради, зокрема.

Так, Додатком 1 до рішення Харківської міської ради від 22.02.2017 №542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові», з урахуванням змін, встановлено такі ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб: будівлі готельні - 1 відсоток; будівлі офісні - 1 відсоток; будівлі торговельні - 1 відсоток; гаражі - 0,1 відсотка; будівлі промислові та склади - 0,25 відсотка (виключено з 01.01.2019); будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки) - 1 відсоток; господарські (присадибні) будівлі - 0 відсотків; інші будівлі - 0,1 відсотка.

Виходячи зі змісту вказаного рішення, ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, у розмірі 1% застосовується до готельних, офісних, торговельних будівель та будівель для публічних виступів.

Належні позивачу нежитлові приміщення загальною площею 2863,1 кв. м., розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , не відносяться до жодної з наведених категорій.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області було винесене відповідачем на підставі самостійно визначених ним грошових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, обрахованих у зв`язку із застосуванням до належних позивачу на праві власності нежитлових приміщень ставки податку у розмірі 1%.

При цьому, відповідачем не надано жодного доказу віднесення належних ОСОБА_1 нежитлових приміщень до будь-якої з вказаних вище категорій будівель (готельних, офісних, торговельних будівель та будівель для публічних виступів) та ніяким чином не обґрунтовано застосування ним саме такої ставки податку у розмірі 1% до вказаних приміщень.

Доводи апелянта про невідображення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей щодо цільового призначення нежитлових приміщень загальною площею 2863,1 кв. м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , чим останній, з-поміж іншого, обґрунтовує правомірність винесення оскаржуваного рішення, не спростовують обов`язку відповідача за відсутності такої інформації вжити заходів, спрямованих на з`ясування типу (цільового призначення) вказаних приміщень для визначення розміру ставки податку, та не наділяють контролюючий орган правом на власний розсуд, без законного на те обґрунтування, визначати будь-яку ставку податку.

Будь-яких інших доказів на підтвердження наявності підстав для застосування при визначенні ставки податку до об`єкту нерухомого майна (належного позивачу нежитлового приміщення) у розмірі 1% контролюючим органом ані до суду першої, ані апеляційної інстанцій не надано.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі "Новік проти України" (18.12.2008) Суд зробив висновок, що "надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога "якості закону" у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля".

У справі "Щокін проти України" Суд дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, по-перше, в зв`язку з тим, що відповідне національне законодавство не було чітким і узгодженим, та, відповідно, не відповідало вимозі "якості" закону і не забезпечувало адекватність захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не була дотримана вимога законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника - платника податку, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Колегія суддів вважає, що у відповідача були відсутні будь-які підстави при обчисленні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, застосовувати ставку у розмірі 1%, враховуючи відсутність у встановлених законодавством джерелах відомостей, необхідних для ідентифікації, зокрема, типу відповідного об`єкта нерухомості, що є обов`язком в даному випадку.

Тобто, податковий орган, отримавши від законодавця вичерпний перелік відомостей та джерел їх отримання, необхідних для правильного визначення ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, позбавлений можливості визначати розмір такої ставки на власний розсуд. В даному випадку, визначивши ставку податку до належного позивачу нерухомого майна у розмірі 1% без належного на те обґрунтування та законних підстав, податковий орган допустив фактично свавільне втручання у майнові права позивача.

Колегія суддів зазначає, що положення статті 4 ПК України закріплюють низку принципів, які повинні застосовуватися як на стадії встановлення податків, їх основних елементів, при внесенні змін до окремих елементів податку, так і на стадії застосування норм, якими визначений обов`язок сплати податку. Серед принципів, проголошених у вказаній нормі, є, зокрема, презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (підпункт4.1.4. пункту4.1. статті4 Податкового кодексу України).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.11.2018 року у справі № 822/2687/17.

Верховний Суд в даному рішенні прийшов до висновку, що вирішення спору у цій справі на користь платника податків обумовлено як прогалиною у нормативному регулюванні вказаних правовідносин, так і положеннями податкового принципу презумпції правомірності платника податків.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В силу ч. 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, відповідач правомірності свого рішення належним чином не довів.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 07.10.2021 № 0-2030, яким ОСОБА_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) визначено суму податкового зобов`язання за платежем - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 123 955,53 гривень, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України, без дотримання вимог ч.2ст.2 КАС України, отже, наявні підстави для скасування зазначеного податкового повідомлення-рішення.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно ч. 1ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.09.2023 по справі № 520/16378/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя С.П. Жигилій
Судді Т.С. Перцова О.А. Спаскін
Повний текст постанови складено 11.04.2024 року