Справа № 640/1975/21
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2024-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2024 року м.Київ № 640/1975/21

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління державної охорони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державне бюро розслідувань про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Управління державної охорони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державне бюро розслідувань, в якій позивач просив суд визнати протиправними дії Управління державної охорони України щодо недопуску ОСОБА_1 до виконання ним повноважень Голови Конституційного Суду України та зобов`язати Управління державної охорони України та осіб, які перебувають на службі Управління державної охорони України утриматись від вчинення будь-яких перешкод у допуску ОСОБА_1 до будівлі, де знаходиться Конституційний Суд України за адресою: 01033, місто Київ, вулиця Жилянська, будинок 14, робочого кабінету за вказаною адресою та земельної ділянки, на якій розташована будівля Конституційного Суду України за адресою: 01033, місто Київ, вулиця Жилянська, 14 (кадастровий номер земельної ділянки :79:012, місцезнаходження АДРЕСА_1 ).

Позов обґрунтовано протиправними, на думку позивача, діями Управління державної охорони України та його службовими, посадовими особами щодо створення перешкод до виконання ОСОБА_1 повноважень Голови Конституційного Суду України, а саме: недопуск ОСОБА_1 до будівлі, де знаходиться Конституційний Суд України, робочого кабінету за вказаною адресою та земельної ділянки, на якій розташована відповідна будівля.

У відзиві на позов відповідач зазначає, що не допуск позивача до будівлі Конституційного Суду України здійснювався на підставі листа слідчого Державного бюро розслідувань від 18.01.2021 №10-8-01-1201, який, в свою чергу, звертався до УДО України, та на підставі Указу Президента України від 29 грудня 2020 року №607/2020. На думку відповідача, слідчий ДБР, відповідно до положень КПК України несе відповідальність за законність здійснення процесуальних дій. Оскільки зазначений лист був складений в рамках кримінального провадження, відповідач зобов`язаний був виконати зазначені вимоги слідчого ДБР.

Окремо відповідач зазначає, що за змістом статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства. Відповідно наголошує, що адміністративний суд не уповноважений надавати оцінку діям слідчого ДБР. Просить у задоволенні позову відмовити.

Третя особа у своїх поясненнях на позов підтримує позицію відповідача, зазначену вище. Окремо зазначає, що в силу вимог КПК України усі законні вимоги та процесуальні рішення слідчого, що прийняті ним, вважаються законними і обов`язковими для виконання, доки протилежне не буде встановлене у визначеному законом порядку. Просить у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що даний спір не є спором, який має розглядатися за правилами КПК України, оскільки спір пов`язаний виключно із правовідносинами у сфері публічної служби та порушення покладених на відповідача законодавством обов`язків та завдань. Також вважає, що дії відповідача, що виразилися у формі не допуску до будівлі Конституційного Суду України є очевидно протиправними.

Відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, у якій навів аргументування, аналогічні тим, що викладені ним у відзиві на позовну заяву.

Третя особа подала до суду додаткові пояснення по справі, у яких просила закрити провадження по справі у зв`язку з підсудністю даного спору суду загальної юрисдикції. Також наголошувало, що УДО України не має повноважень ставити під сумнів законність Указу Президента України від 29.12.2020 № 607/2020 та вимоги слідчого ДБР. Також, у додаткових поясненнях від 09.02.2024 наголосила, що суд не може давати оцінку діям слідчого ДБР.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.02.2021 вказану позовну заяву прийнято до провадження та відкрито провадження у справі.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13 грудня 2022 року №2825-ІХ, дана справа отримана Київським окружним адміністративним судом за належністю.

24.01.2023 вказані матеріали адміністративного позову отримані Київським окружним адміністративним судом та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 24.01.2023 справа розподілена судді Лисенко В.І.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.01.2023 справу прийнято до провадження суду та вирішено здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду від 12.05.2023 постановлено подальший розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 31.05.2023.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Представники відповідача та третьої особи проти задоволення позовних вимог заперечували.

Протокольною ухвалою суду від 11.04.2024 постановлено на підставі ст. 205 КАС України подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, з огляду на таке.

Судом встановлено, що Указом Президента України від 14.05.2013 №256/2013 ОСОБА_1 призначено суддею Конституційного Суду України.

Указом Президента України від 29.12.2020 №607/2020 ОСОБА_1 відсторонено від посади судді Конституційного Суду України строком на два місяці.

30.12.2020 та у період з 19.01.2021 по 27.01.2021 посадовими особами Управління державної охорони України Тупицького О.М. не допущено до виконання ним повноважень Голови Конституційного Суду України, а саме: вчинено дії, що виразились у недопуску позивача до приміщення Конституційного Суду України.

Вважаючи свої права порушеними, а зазначені дії відповідача незаконними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У розвиток цієї конституційної норми, частиною 1 та 3 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист. До суду можуть звертатися в інтересах інших осіб органи та особи, яким законом надано таке право.

При цьому, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах (стаття 2 КАС України).

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в своєму Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Це означає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Суд зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи позивача з боку відповідача, який стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 826/4406/16 та від 29.06.2021 у справі №1.380.2019.000578.

Судом встановлено, що оскаржувані позивачем дії відповідача вчинені останнім на підставі листа слідчого Державного бюро розслідувань від 18.01.2021 №10-8-01-1201, який, у свою чергу, складений в межах досудового розслідування у кримінальному провадженні від 02.04.2013 №0002990.

Зазначеним листом доведено до відома співробітників УДО України про необхідність вжиття заходів недопущення ОСОБА_1 до робочого місця з метою превентивних заходів на попередження та уникнення створення штучних перешкод слідчим ДБР під час досудового розслідування.

За змістом статті 40 КПК України слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій.

Слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.

Таким чином, Суд дійшов висновку, що відповідач в силу вимог статті 40 КПК України зобов`язаний був виконати зазначені вимоги слідчого ДБР та не мав права надавати правову оцінку змісту листа від 18.01.2021 №10-8-01-1201 або аналізувати його.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування встановлено статтями 303, 314-316 КПК України.

За змістом статті 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Факту оскарження позивачем процесуальних дій/рішень слідчого в межах зазначеного кримінального провадження сторонами не надано і судом не здобуто.

Таким чином, Суд дійшов висновку, що в межах цього судового процесу позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права, який, у свою чергу, не усуває юридичного конфлікту. За відсутності факту оскарження зазначених вище дій/рішень слідчого, вчинених в межах кримінального провадження від 02.04.2013 №0002990, та з огляду на приписи статті 40 КПК України, наразі відсутні підстави для оцінки законності оскаржуваних дій відповідача, з огляду на передчасність таких вимог.

З урахуванням встановлених фактів, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

При вирішенні даної справи суд враховує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Оцінюючи доводи представників відповідача та третьої особи щодо підстав для закриття провадження у справі, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Основного Закону).

Юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає Кодекс адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пункти 1-3 частини першої статті 4 КАС України адміністративною справою визначають переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

а адміністративним судом - суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ.

За правилами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства (пункт 2 частини другої статті 19 КАС України).

Судом встановлено, що даний спір пов`язаний з відносинами у сфері публічної служби, а тому клопотання про закриття провадження у даній справі є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Згідно із частиною першою статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, відшкодуванню підлягають судові витрати сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, виключно у разі задоволення позовних вимог.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову, сплачений позивачем судовий збір відшкодуванню не підлягає.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.