Справа № 340/846/24
Суддя: С.В. ДЕГТЯРЬОВА
Дата ухвалення: 2024-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року м. Кропивницький Справа № 340/846/24

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дегтярьової С.В., розглянувши адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до відповідача Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) №573 від 27.01.2024 р. "Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_2 сержантом призваним по мобілізації ОСОБА_1 ", відповідно до якого ОСОБА_1 вважається таким, яким самовільно залишив місце служби;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 надати ОСОБА_1 направлення на стаціонарне лікування до відповідного закладу охорони здоров`я поза розташуванням військової частини НОМЕР_2 та направлення на проходження військово-лікарської комісії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходить військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_2 на посаді водія, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_4 . Стан його здоров`я під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 погіршився, у зв`язку з чим він неодноразово звертався до командування військової частини НОМЕР_2 з метою надання медичної допомоги та направлення на лікування. Однак, звернення позивача систематично ігнорувалися.

Тому ОСОБА_1 , задля збереження стану свого здоров`я, покинув розташування військової частини та вирушив до місця свого проживання.

Натомість, командуванням військової частини НОМЕР_2 прийняло оскаржуваний наказ про визнання позивача таким, що самовільно залишив місце служби.

Вважаючи, що військова частина НОМЕР_2 штучно створює обставини, в результаті яких ОСОБА_1 вважається таким, що самовільно залишив місце служби, просить позовні вимоги задовольнити.

26.02.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано, що позивач без дозволу покинув розташування військової частини, а тому оскаржуваний наказ є правомірним. Окрім цього у відзиві вказано, що позивачем до суду не надано жодного доказу, який би підтверджував той факт, що він звертався до командування в/ч НОМЕР_2 за медичною допомогою. Позивач покинув військову частину 08.12.2023 року і до цього часу не повернувся.

06.03.2024 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вказав, що він звертався до командування військової частини з проханням направити його на обстеження та лікування в усній формі.

03.04.2024 року до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому вказано, що позивачем не наведено жодного аргументу в обґрунтування протиправності оскаржуваного наказу. Посилання на те, що йому не надано направлення на лікування не може обґрунтовувати факт залишення місця служби.

Дослідивши докази і письмові пояснення сторін, викладені у заявах по суті справи, суд з`ясував такі обставини та дійшов таких висновків.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходить військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_2 на посаді водія, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_4 (копія додається).

До матеріалів справи позивачем надано довідку від 29.09.2023, відповідно до якої ОСОБА_1 було обстежено лікарем. Встановлено діагноз: гіпертонічна хвороба II ст. (а.с.13зв).

Також надано довідку від 02.10.2023, згідно змісту якої позивача обстежено лікарем офтальмологом. Встановлено діагноз: міопія ст.1 правого ока, ангіопатія сітківки обох очей (а.с.14).

03.12.2023 командування військової частини НОМЕР_2 повідомило, що ОСОБА_1 разом з братом, ОСОБА_2 , який також проходить службу в в/ч НОМЕР_2 , переводять на посади штурмовиків - позивача до 4 аеромобільної бригади, а його брата - до 2 ДШБ.

04.12.2023 командування наказало ОСОБА_1 та його брату здати зброю і речове майно, про що їм було поставлено відповідні відмітки у військових квитках.

ОСОБА_1 в позові вказав, що він та його брат не проходили відповідну підготовку для зайняття посади штурмовика, а також не проходили медичний огляд військово-лікарською комісією з метою визначення придатності для зайняття посади штурмовиків.

Позивач вказує суду на те, що за станом здоров`я він не може виконувати військові обов`язки на посаді штурмовика, навчання для виконання таких обов`язків він не проходив.

Документальних доказів звернення позивача з рапортом про направлення його на обстеження, лікарську комісію або на лікування суду не надано. Відповідач посилається на те, що позивач з таким рапортом до в/ч НОМЕР_2 не звертався.

В позові позивач зазначає, що до командування з приводу необхідності отримання медичної допомоги звертався в усній формі, однак йому було в цьому відмовлено.

ОСОБА_1 після здачі зброї покинув розташування військової частини НОМЕР_2 та повернувся до свого місця проживання АДРЕСА_3 , про що ним вказано в рапорті від 19.12.2023 року (а.с.15). Коли саме він здійснив ці дії, позивач не зазначає.

31.12.2023 року командир роти протитанкових ракетних комплексів військової частини НОМЕР_2 подав командиру військової частини НОМЕР_2 рапорт про те, що о 06 годині 00 хвилин 31 грудня 2023 року при перевірці особового складу роти протитанкових ракетних комплексів військової частини НОМЕР_2 , що тимчасово дислокується в АДРЕСА_4 , було виявлено відсутність водія 1 відділення протитанкових ракетних комплексів 2 взводу протитанкових ракетних комплексів роти протитанкових ракетних комплексів військової частини НОМЕР_2 сержанта, призваного по мобілізації, ОСОБА_1 . Особисті речі та засоби захисту сержант, призваний по мобілізації, ОСОБА_1 не взяв з собою. Зброя сержанта ОСОБА_1 знаходиться в підрозділі. Пошукові заходи не дали своїх результатів.

Командир просив призначити службове розслідування.

01.01.2024 року оперативний черговий військової частини НОМЕР_5 доповів командиру військової частини НОМЕР_6 , начальнику ІНФОРМАЦІЯ_2 , начальнику ІНФОРМАЦІЯ_3 , начальнику ІНФОРМАЦІЯ_4 про самовільне залишення місця служби ОСОБА_1 (а.с.38).

Матеріали справи містять копію наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 07.01.2024 року №76 про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення місця служби військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_2 сержантом, призваним по мобілізації, ОСОБА_1 (а.с.36).

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 27.01.2024 року №573 за самовільне залишення місця служби з 06 години 00 хвилин 31.12.2023 року, а саме пункт тимчасової дислокації в селі Різдвянка, Новомиколаївського району, Запорізької області військової частини НОМЕР_2 на ОСОБА_1 накладено стягнення у вигляді суворої догани. Також вирішено до наказів на виплату винагороди за грудень 2023 року не включати позивача аж по місяць повернення включно, позбавити премії, вивести у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 (а.с.20).

Вважаючи цей наказ протиправним, позивач звернувся до суду.

Досліджувані правовідносини регулюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу військовослужбовці, Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 та іншими нормативними документами.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації введено на всій території України воєнний стан з 5:30 год. 24 лютого 2022 року, який діє на даний час.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII.

Відповідно до ч.ч.1 - 3 ст.1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає, у тому числі, прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу проходження військової служби.

Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом (ч.2 ст.2 Закону №2232-XII).

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.2 Закону України № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Статтею 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі - Статут) визначено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити наступного прямого начальника.

Відповідно до статті 260 Статуту, на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. До лікувальних закладів хворі доставляються у супроводі фельдшера (санітарного інструктора).

Позивачем суду не надано документальних доказів звернення під час несення служби до безпосереднього (або наступного прямого) начальника із рапортом про необхідність направлення його на лікування, проходження лікарської комісії із додаванням доказів погіршення здоров`я, в тому числі, і тих довідок, що додано до позовної заяви.

Матеріали справи містять копії рапортів від 19.12.2023 року на ім`я командира військової частини НОМЕР_2 (а.с.15-16).

Так, першим рапортом ОСОБА_1 просить направити його до закладу охорони здоров`я поза розташуванням військової частини на стаціонарне лікування, а також на проходження військово-лікарської комісії з метою визначення ступеню придатності до військової служби за його військовою спеціальністю (посадою) та визначення можливої посади, яка відповідатиме його стану здоров`я. При цьому таке направлення він просить надіслати вже за адресою свого проживання, так як в цьому рапорті він вже повідомляє про те, що покинув розташування військової частини НОМЕР_2 .

Таким чином, позивач станом на 19.12.2023 року вже був відсутній у військовій частині.

Другим рапортом він просить командира військової частини НОМЕР_2 перевести його з військової частини НОМЕР_2 до військової частини НОМЕР_7 . Да рапорту він додає копію письмової згоди №1528 від 09.12.2023 року командира військової частини НОМЕР_7 (а.с.14-17).

Вказані рапорти позивач направив до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_6 повідомив ОСОБА_1 що отримано його рапорти 22 грудня 2023 року та направлено до командування військової частини НОМЕР_2 (а.с.17зв). Дати направлення до військової частини НОМЕР_2 комісаріатом не зазначено.

Відповідно до пункту 1.1 розділу І Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 №402, військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Відповідно до статті 262 Статуту, обмін медичної та іншої документації в особливий період може відбуватись шляхом направлення таких документів електронною поштою.

Згідно з п. 7.11 Інструкції з діловодства та документування управлінської інформації в електронній формі в Міністерстві оборони України та Генеральному штабі Збройних Сил України, затвердженої Наказом Міністерства оброни України №370 від 26.07.2018, документи, в яких строк виконання не зазначено, які не є документами інформаційного характеру або не містять контрольних завдань, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 днів з моменту реєстрації документа в Міноборони (Генеральному штабі) або структурному підрозділі, до якого надійшов документ.

Позовних вимог в даному провадженні з приводу нерозгляду рапорту позивач не заявляв. Предметом спору є наказ наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 27.01.2024 року №573 про накладення стягнення у вигляді суворої догани, позбавлення винагороди за грудень 2023 року та по місяць повернення включно, премії та виведення у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 за самовільне залишення місця служби пункт тимчасової дислокації в АДРЕСА_4 військової частини НОМЕР_2 , а також позовні вимоги щодо надання медичної допомоги (а.с.20).

Тому суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог.Законом України «Про

Дисциплінарний статут Збройних сил України» від 24 березня 1999 року № 551-XIV затверджений Дисциплінарний статут Збройних Сил України, (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ), який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

У відповідності до вимог ст.ст.1-4 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Військова дисципліна досягається, у тому числі, шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог статутів Збройних Сил України.

Військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця, зокрема додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; бути пильним, зберігати державну таємницю; додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.

В силу вимог ч.ч.1-3 ст.5 Дисциплінарного статуту, за стан дисципліни у військовому з`єднанні, частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення.

Стан військової дисципліни у військовій частині (підрозділі), закладі, установі та організації визначається здатністю особового складу виконувати в повному обсязі та в строк поставлені завдання, морально-психологічним станом особового складу, спроможністю командирів підтримувати на належному рівні військову дисципліну.

Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України".

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Аналогічні положення містяться у ст.3 Статуту, який визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

Відповідно до ст.11 Статуту, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.

Згідно ст. 16 Статуту передбачено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

За приписами статей 26-27 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.

Статтями 127, 128 Статуту також визначено, що солдат (матрос) у мирний і воєнний час відповідає за точне та вчасне виконання покладених на нього обов`язків і поставлених йому завдань, особисту бойову готовність, утримання своєї зброї та дорученої техніки у справному стані, збереження виданого йому майна.

Солдат підпорядковується командирові відділення.

Солдат зобов`язаний, у тому числі, підтримувати на високому рівні особисту бойову готовність, досконало володіти закріпленою за ним зброєю і технікою, тримати їх завжди справними, чистими, готовими до бою; додержуватися військової дисципліни, мати охайний зовнішній вигляд, додержуватися правил особистої та колективної гігієни; виконувати розпорядок дня військової частини; точно, вчасно та сумлінно виконувати накази командирів (начальників); у разі потреби відлучитися питати дозволу в командира відділення, а після повернення доповідати йому про прибуття.

Військовою частиною НОМЕР_2 подано відзив на позовну заяву, в якому вказано, що ОСОБА_1 самовільно залишив місце служби, тобто дозвіл її покинути від керівництва він не отримував.

В обґрунтування правомірності залишення місця служби позивач посилається на те, що командуванням військової частини НОМЕР_2 не розглянуло рапорти ОСОБА_1 від 19.12.2023 та замість надання йому направлення на стаціонарне лікування до закладу охорони здоров`я та проходження ВЛК, прийнято наказ про визнання таким, що самовільно залишив місце служби.

Суд не приймає такої позиції в обґрунтування, оскільки в самих рапортах від 19.12.2023 року позивач вказує що він вже на момент їх написання здав зброю та залишив розташування військової частини НОМЕР_2 .

Окрім цього, нерозгляд рапорту про направлення на лікування та ВЛК не дає позивачу правових підстав для самовільного залишення військової частини.

Додатково позивач посилався на те, що у його діях не було прямого умислу на ухилення від військової служби, а його вибуття з військової частини зумовлене погіршенням стану здоров`я, яке унеможливлює виконання службових обов`язків, потребою у лікуванні та бездіяльності командування з приводу надання медичної допомоги.

Натомість суду не надано доказів того, що він потребував невідкладної медичної допомоги та після того, як покинув військову частину, проходив ургентне лікування, тощо.

Більш того, матеріали справи містять медичну характеристику, видану начальником медичної служби військової частини НОМЕР_2 від 01.01.2024 року, відповідно до змісту якої, за період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 , ОСОБА_1 за медичною допомогою не звертався, стаціонарно та амбулаторно не лікувався. Діагноз здоровий (а.с.41).

Відповідно до п.1 розділу І Порядку проведення службового розслідування у Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства Оборони України від 21 листопада 2017 року №608 (далі - Порядок), службове розслідування - комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.

Відповідно до п. 1 розділу IV Порядку, особи, які проводять службове розслідування, відповідають за всебічність, повноту, своєчасність та об`єктивність його проведення, додержання законодавства України, а також за нерозголошення інформації, яка стосується службового розслідування.

Відповідно до п. 1 розділу IV Порядку, особи, які проводять службове розслідування зобов`язані виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення.

Пунктом 3 розділу ІІ Порядку №608 визначено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).

У відповідності до вимог п.п. 1, 3, 8, 9 Розділу ІІІ Порядку №608 рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.

Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).

Днем початку службового розслідування вважається день видання наказу про його призначення. Днем закінчення службового розслідування вважається день надання командиру (начальнику), який призначив службове розслідування, акта службового розслідування та матеріалів на розгляд, визначений в наказі про призначення службового розслідування.

Особи, які проводять службове розслідування, відповідають за всебічність, повноту, своєчасність та об`єктивність його проведення, додержання законодавства України, а також за нерозголошення інформації, яка стосується службового розслідування.

Посадові (службові) особи Збройних Сил зобов`язані надавати письмові пояснення по суті предмета службового розслідування та поставлених їм питань, а за попередньою згодою керівника - документи чи матеріали відповідно до своїх службових обов`язків.

Згідно із пунктами 1, 5, 6 Розділу V Порядку від 21.11.2017 року №608 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.

Окремими пунктами розділу VІ Порядку №608 передбачено, що за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу. Вид дисциплінарного стягнення визначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування або безпосередньо в наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Дисциплінарне стягнення накладається у строки, визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України.

Якщо військовослужбовець вважає, що не вчинив правопорушення, він має право протягом місяця з дня накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командиру (начальнику) або звернутися до суду у визначений законом строк.

Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини (начальник) письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.

Відповідно до п. 13 розділу III Порядку, службове розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). В окремих випадках цей строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більше ніж на один місяць. Загальний строк службового розслідування не може перевищувати двох місяців.

Судом встановлено, що в ході проведення службового розслідування об`єктивно досліджено всі обставини, опитано головного сержанта роти протитанкових ракетних комплексів та командира 1 взводу ПТРК рПТРК військової частини НОМЕР_2 , які підтвердили той факт, що було виявлено відсутність у розташуванні військової частини ОСОБА_1 . На телефонні дзвінки він не відповідав, його місцезнаходження було невідоме (а.с.42-44).

Частиною 4 ст. 24 Закону №2232- XII визначено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби:

1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);

2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;

3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника);

4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою;

5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.

Суд зазначає, що відсутність позивача у військовій частині знаходиться поза межами змісту ч.4 ст. 24 Закону №2232- XII.

Пункт 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі Положення №1153) передбачає можливість зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання.

Так, відповідно до п.14 п.116 Положення №1153, таке зарахування допускається у разі якщо військовослужбовці відсутні понад десять діб, - до повернення військовослужбовців у військову частину (у разі неприйняття іншого рішення про дальше проходження ними військової служби) або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі.

Слід також враховувати, що відповідно до пункту 15 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260, грошове забезпечення не виплачується, у тому числі, за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше.

Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

Згідно із підпунктом 1 пункту 5 розділу ХVI Порядку від 07.06.2018 року №260 військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються, зокрема, за невихід на службу (навчання) без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке порушення.

З огляду на те, що ОСОБА_1 самовільно залишив військову частину НОМЕР_2 до 19.12.2023 року, суд вважає, що у командира військової частини НОМЕР_2 були підстави для зарахування позивача в розпорядження та позбавлення грошових виплат, оскаржуваним наказом.

Згідно статті 87 Дисциплінарного статуту ЗСУ дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладено після шести місяців з дня виявлення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час проведення службового розслідування, перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустці, під вартою, а також час відсутності на службі без поважних причин.

Відповідно до приписів ст.86 Дисциплінарного статуту ЗСУ, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.

Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Відповідно до ст. 48 Дисциплінарного статуту, на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення:

а) зауваження;

б) догана;

в) сувора догана;

г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти);

г) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби);

д) пониження в посаді;

є) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського

(старшинського) та офіцерського складу);

є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу);

ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Зважаючи на зміст ст. 48 Дисциплінарного статуту, суд вважає, що командиром військової частини НОМЕР_2 під час застосування дисциплінарного стягнення враховано характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередню поведінку ОСОБА_1 , а тому оскаржуваний наказ в цій частині є правомірним.

Щодо зобов`язання надати ОСОБА_1 , медичну допомогу, а саме: надати направлення на стаціонарне лікування до відповідного закладу охорони здоров`я поза розташуванням військової частини НОМЕР_2 та направлення на проходження військово-лікарської комісії, суд вказує насутпне.

Судом встановлено, що в провадженні Кіровоградського окружного адміністративного суду перебуває справа №340/108/24 за позовом ОСОБА_1 Військової частини НОМЕР_2 про:

- визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_2 , що полягає у не розгляді рапортів ОСОБА_1 про надання медичної допомоги, направлення на лікування та проходження військово-лікарської комісії від 19.12.2023; переведення до військової частини НОМЕР_7 від 19.12.2023;

- зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 розглянути рапорти ОСОБА_1 про надання медичної допомоги, направлення на лікування та проходження військово-лікарської комісії від 19.12.2023; переведення до військової частини НОМЕР_7 від 19.12.2023.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25 березня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд вважає, що спір у даному провадженні відносно направлення на лікування не є тотожним тому, що розглядався в провадженні справи №340/108/24, оскільки в цьому провадженні суд розглядає вимогу про зобов`язання направити ОСОБА_1 на стаціонарне лікування до відповідного закладу охорони здоров`я поза розташуванням військової частини НОМЕР_2 та зобов`язання направити на проходження військово-лікарської комісії.

Натомість як в провадженні №340/108/24 розглянуто позовну вимогу про зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 розглянути рапорти ОСОБА_1 про надання медичної допомоги, направлення на лікування та проходження військово-лікарської комісії від 19.12.2023 та переведення до військової частини НОМЕР_7 від 19.12.2023.

Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, а саме - підпунктом б п. 6 розділу 6 Положення, передбачено, що направлення на медичний огляд проводиться військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби): прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище, органами управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, прокуратурою, судом, начальниками гарнізонів, штатних ВЛК, військових лікувальних закладів за місцем лікування, військовими комендантами гарнізонів та військовими комісарами.

Тобто, для проходження лікування військовослужбовець має отримати відповідне направлення на таке лікування.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивач звертався до відповідача із рапортом, заявою тощо про направлення його на ВЛК або до лікувального закладу, а також доказів того, що відповідач такий рапорт отримав.

З огляду на вищевикладене, правові підстави для задоволення позовних вимог у даному провадженні відсутні.

Керуючись ст.ст.132, 134, 139, 243-246, 255, 293, 295-297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду у 30-денний строк, установлений статтею 295 КАС України.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду С.В. ДЕГТЯРЬОВА