Справа № 520/21015/23
Суддя: Мороко А.С.
Дата ухвалення: 2024-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2024 р. №520/21015/23

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мороко А.С., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (пл. Свободи, буд.5, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх,м. Харків,61022, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, буд. 66,м. Полтава, Полтавська область, 36014, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №25 від 26.06.2023р. про відмову у зарахуванні ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи з 24.10.1989 по 29.12.1989, з 25.05.1993 по 12.03.1998, з 25.09.2012 по 20.12.2017 згідно з трудовою книжкою НОМЕР_2 від 09.09.1985 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України Харківської області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 24.10.1989 по 29.12.1989, з 25.05.1993 по 12.03.1998, з 25.09.2012 по 20.12.2017 згідно з трудовою книжкою НОМЕР_2 від 09.09.1985 року.

В обґрунтування позовних вимог, позивач вказав, що ГУ ПФУ в Полтавській області протиправно не зараховано до страхового стажу періоди роботи з 24.10.1989 по 29.12.1989, 25.05.1993 по 12.03.1998, з 25.09.2012 по 20.12.2017, оскільки вказані періоди роботи позивача зафіксовані в трудовій книжці, а працівник не може нести відповідальність за певні неточності чи формальні недоліки, допущені роботодавцем під час заповнення трудової книжки працівника.

Ухвалою суду відкрито спрощене провадження по справі та запропоновано відповідачам надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана відповідачам через систему "Електронний суд" та надійшла в електронний кабінет користувачів, що підтверджується електронною роздруківкою.

Представник ГУ ПФУ в Полтавській області надав до суду відзив на позов, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що управлінням за принципом екстериторіальності розглянуто вказані документи ОСОБА_1 та до періодів трудового стажу не здійснено зарахування періодів роботи згідно трудової книжки, а саме: з 24.10.1989 року по 29.12.1989 року, оскільки допущено виправлення у даті наказу на звільнення, не завірене належним чином; з 25.05.1993 року по 12.03.1998 року, оскільки виправлено рік звільнення та рік наказу на звільнення працівника. Для врахування зазначених періодів роботи необхідним є надання уточнюючих довідок, у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній; з 25.09.2012 по 20.12.2017 року стаж роботи не зараховано, оскільки згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 працював у Харківському проектному інституті Промзернопроект, проте персоніфіковані дані в індивідуальних відомостях про застраховану особу в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за цей період відсутні. Аналіз наданих ОСОБА_1 документів показує, що його страховий стаж становить 20 років 0 місяців 13 днів. Вказаного стажу недостатньо для призначення пенсії за віком у відповідності до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування , а тому Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області правомірно прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 у призначенні пенсії за віком.

Представник ГУ ПФУ в Харківській області своїм правом на надання відзиву на позов не скористався, відзиву на позов не направив.

Положеннями ч.1 ст.257 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Згідно ч.2 ст.257 Кодексу адміністративного судочинства України: за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду.

Відповідно 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи, суд зазначає наступне.

19.06.2023 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Харківській області із заявою про призначення пенсії за віком, надавши наступний пакет документів: трудову книжку НОМЕР_2 , диплом про навчання, паспорт, код.

Рішенням ГУ ПФУ в Полтавській області від 26.06.2023 № 25, ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, підтвердженого в установленому законодавством порядку. Зокрема, до страхового стажу не було враховано періоди роботи згідно трудової книжки з 24.10.1989 по 29.12.1989, оскільки допущено виправлення у даті наказу на звільнення, не завірене належним чином, з 25.05.1993 по 12.03.1998, оскільки виправлено рік звільнення та рік наказу на звільнення. Для врахування вищезазначених періодів необхідно надати уточнюючі довідки. Крім того, з 25.09.2021 по 20.12.2017 заявник працював в Харківському проектному інституті Промзернопроект - дані в ОК-5 відсутні.

Позивач, не погоджуючись з вказаним рішенням ГУ ПФУ в Полтавській області та вказуючи на наявність підстав для призначення пенсії за віком, суд зазначає наступне.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV (далі Закон № 1058-ІV).

Статтею 2 Закону № 1788-XII визначено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Відповідно до статті 56 Закону № 1788-XII до видів трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію віднесено, серед іншого: роботу, виконувану на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв; будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.

Згідно п.1 ч.1 ст.8 Закону №1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону №1058-ІV (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Згідно ч.1 ст.1 Закону №1058-ІV страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Статтею 24 Закону №1058-ІV визначено, що страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 досяг 60-річного віку.

Таким чином, право на призначення пенсії за віком позивач набуває за наявності страхового стажу не менше 30 років.

Щодо не зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 25.09.2012 по 20.12.2017, у зв`язку з відсутністю відомостей в даних ОК-5 по підприємству, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, періоди трудової діяльності здобуті до впровадження системи персоніфікованого обліку зараховуються до страхового стажу особи в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до набрання чинності Законом № 1058-IV.

Водночас записами в трудовій книжці №№ НОМЕР_3 підтверджено, що ОСОБА_1 25.09.2012 прийнятий на посаду заступника директора з економічних питань ДП ХПІПромзернопроект (наказ № 3-Л від 25.09.2012) та звільнений з посади 20.12.2017 (наказ № 2-к від 20.12.2017).

Отже, період роботи позивача з 25.09.2012 по 20.12.2017 підтверджено записами його трудової книжки, жодних зауважень щодо змісту цих записів Головним управлінням Пенсійного фонду України у Полтавській області в оскаржуваному рішенні не зазначено.

Суд також враховує, що згідно ч.1 ст. 15 Закону "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення", платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в ст. 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в ч.1 ст. 12 вказаного Закону.

Положеннями ст. 20 вищевказаного Закону передбачено, що сплата страхових внесків здійснюється виключно в грошовій формі шляхом внесення відповідних сум страхових внесків до солідарної системи на банківські рахунки виконавчих органів Пенсійного фонду, а сум страхових внесків до накопичувальної системи пенсійного страхування - на банківський рахунок Накопичувального фонду або на банківський рахунок обраного застрахованою особою недержавного пенсійного фонду - суб`єкта другого рівня системи пенсійного забезпечення. Страхові внески сплачуються страхувальниками шляхом перерахування безготівкових сум з їх банківських рахунків. Страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Базовим звітним періодом є: для страхувальників, зазначених у пунктах 1, 2, 4 ст. 14 цього Закону, - календарний місяць. Днем сплати страхових внесків вважається: у разі перерахування сум страхових внесків у безготівковій формі з банківського рахунку страхувальника на банківський рахунок органу Пенсійного фонду - день списання установою банку, органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з банківського (спеціального реєстраційного) рахунку страхувальника незалежно від часу її зарахування на банківський рахунок органу Пенсійного фонду. Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Системний аналіз вказаних вище нормативно-правових актів дає підстави дійти висновку, що до страхового стажу зараховується період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески.

Отже, періоди роботи, за які підприємство-страхувальник нарахувало застрахованій особі - працівнику заробітну плату та утримало з неї відповідні страхові внески (єдиний внесок), повинні зараховуватися до страхового стажу цієї застрахованої особи-працівника незалежно від того, чи сплатило фактично підприємство-страхувальник ці страхові внески, чи ні.

Крім того, відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку (в індивідуальних відомостях про застраховану особу - позивача (форма ОК-5) відомостей про сплату роботодавцем страхових внесків (єдиного внеску) для нарахування пенсії за спірний період не є підставою для позбавлення особи права на пенсію, оскільки остання не може нести за це відповідальність.

З огляду на наведене, суд зазначає, що несвоєчасна сплата підприємством страхових внесків, за умови підтвердження роботи особи на такому підприємстві, отримання заробітної плати та утримання з неї єдиного соціального внеску, не повинна порушувати законі права та інтереси позивача, зокрема, порушувати його право на належне пенсійне забезпечення, оскільки обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до пенсійного фонду покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може позбавляти працівників права на зарахування періоду роботи до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі.

Позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії особи періодів її роботи на такому підприємстві.

Позбавлення працівника соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на підприємстві внаслідок невиконання підприємством обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України є неприпустимим та суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Вказані висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 535/1031/16-а, від 30.09.2019 у справі № 316/1392/16-а, від 17.07.2019 у справі №144/669/17, від 20.03.2019 у справі №688/947/17, від 21.05.2021 у справі №343/659/17, які, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Отже, оскільки працівник не може нести відповідальність у вигляді позбавлення права на включення періоду роботи до страхового стажу за порушення, яке вчинене роботодавцем - платником страхових внесків (єдиного внеску), орган Пенсійного фонду України протиправно не зарахував період роботи позивача з 25.09.2012 по 20.12.2017 до відповідного стажу, посилаючись на зазначені ним обставини, чим порушив право позивача на призначення пенсії за віком.

Щодо підстав неврахування суб`єктом владних повноважень періоду роботи ОСОБА_2 з 24.10.1989 по 29.12.1989, судом встановлено наступне.

Відповідно до ст.62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі Порядок № 637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка працівника.

Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 по справі № 235/805/17, від 06.12.2019 по справі № 663/686/16-а, від 06.12.2019 по справі № 500/1561/17, від 05.12.2019 по справі № 242/2536/16-а.

Відповідно до пункту 3 Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Порядок ведення (внесення записів) до трудових книжок врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 № 58 (надалі Інструкція).

Відповідно до пункту 1.1 Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Згідно п.2.4 Інструкції усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Так, згідно записів у трудовій книжці серії НОМЕР_2 позивач з 24.10.1989 зарахований до кооперативу Бирюза на посаду механіка по налаштуванню обладнання (наказ № 19 від 23.10.1989) та звільнений з посади 29.12.1989 року за власним бажанням (наказ № 1 від 20.01.1990); 25.05.1993 року позивач прийнятий на посаду комерційного представника в СП Каравелла (наказ № 45 від 25.05.1993) та звільнений з посади 12.03.1998 (наказ № 22 від 12.03.1998).

Однак, відповідачем у спірному рішенні зазначено, що до страхового стажу не було враховано періоди роботи згідно трудової книжки з 24.10.1989 по 29.12.1989, оскільки допущено виправлення у даті наказу на звільнення, не завірене належним чином.

На момент внесення запису у трудову книжку ОСОБА_2 за період роботи з 24.10.1989 по 29.12.1989 діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162 (у редакції постанови Держкомпраці СРСР від 02.08.1985 № 252, зі змінами, що внесені постановою Держкомпраці СРСР від 19.10.1990 № 412), пунктом 2.3 глави 2 якої передбачено, що всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу чи звільнення, а також нагороди і заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видачі наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні в день звільнення і повинні чітко відповідати тексту наказу (розпорядженню).

За приписами п. 8 .1 Інструкції № 162, контроль за дотриманням порядку ведення трудових книжок здійснюється у порядку, передбаченому постановою Ради Міністрів СРСР та ВЦРПС від 6 вересня 1973 р. № 656 "Про трудові книжки робітників і службовців" (СП СРСР, 1973 р. № 21, ст. 115).

За приписами п. 18 постанови Ради Міністрів СРСР та ВЦРПС від 6 вересня 1973 р. № 656 "Про трудові книжки робітників і службовців", відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, яка призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Отже, з вищенаведених норм слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.

З огляду на зазначене, слід дійти висновку, що власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.08.2019 року по справі № 654/890/17 (провадження № К/9901/22832/18).

Суд враховує, що у наявному у трудовій книжці позивача записі за 29.12.1989 (про звільнення з роботи) міститься виправлення у даті прийняття наказу, що, однак, не може бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні означеного періоду роботи позивача до стажу роботи, що враховується у призначенні пенсії.

Суд зазначає, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Відповідач не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Зазначений висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року по справі № 754/14898/15-а.

З огляду на вищезазначене, враховуючи, що виправлення у даті прийняття наказу про звільнення позивача з роботи з 29.12.1989 не є самостійною підставою для відмови у зарахуванні періоду роботи з 24.10.1989 по 29.12.1989 до страхового стажу позивача з огляду також на те, що наступний запис у трудовій книжці позивача за 02.01.1990 хронологічно не суперечить попередньому, суд зазначає, що територіальним органом пенсійного фонду протиправно не зараховано до страхового стажу позивача період його роботи з 24.10.1989 по 29.12.1989 до страхового стажу лише, з підстав виправлення в даті наказу про звільнення.

Таким чином, підсумовуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області () зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) періоди роботи з 24.10.1989 по 29.12.1989, з 25.09.2012 по 20.12.2017.

Щодо періоду роботи позивача з 25.05.1993 по 12.03.1998, як вбачається з трудової книжки позивача НОМЕР_2 має місце виправлення у записі № 23 в частині зазначення року звільнення позивача та даті прийняття наказу про звільнення (1996 чи 1998), що, відповідно, має суттєве значення для можливості визначення конкретного року звільнення позивача - 1996 чи 1998.

Надаючи оцінку обґрунтованості підстав ГУ ПФУ в Полтавській області щодо не зарахування вказаного періоду роботи до страхового стажу позивача, з огляду на вказані виправлення у трудовій книжці заявника, суд зазначає наступне.

Так, наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, яким затверджено Інструкцію №58 (надалі - Інструкція № 58), пунктом 2.4 якої передбачено, що записи у трудовій книжці працівника виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

За приписами п.п. 2.6-2.9 Інструкції № 58, у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

У разі необхідності власник або уповноважений ним орган видає працівникам на їх прохання завірені виписки з трудових книжок відомостей про роботу.

Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м. Києва, держархівом м.Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму.

Виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та інші мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження.

У разі втрати наказу чи розпорядження або невідповідності їх фактично виконуваній роботі виправлення відомостей про роботу здійснюється на основі інших документів, що підтверджують виконання робіт, не зазначених у трудовій книжці.

Показання свідків не можуть бути підставою для виправлення занесених раніше записів.

Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Так, згідно з пунктом 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Пунктом 3 зазначеного Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

При цьому, надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року у справі №234/13910/17 та від 07 березня 2018 року у справі № 233/2084/17.

Водночас, суд зазначає, що відповідно до підпункту 2 пункту 6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2 (надалі - Положення № 28-2), Управління Фонду має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.

Такі повноваження Пенсійного фонду повинні бути використані з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких вони спрямовані.

Згідно з підпунктом 4 пункту 4.2 Положення № 28-2, при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Таким чином, суд зазначає, що у випадку виникнення сумнівів щодо достовірності поданих особою документів територіальний орган пенсійного фонду наділений правом звернення до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій з метою отримання інформації, необхідної для здійснення їхньої діяльності, що, відповідно, може бути підставою для перевірки, в ході якої має бути встановлено обставини, які перешкоджають зарахуванню періоду роботи до стажу, що, однак не може нівелювати відомості трудової книжки та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого нею трудового стажу.

Однак, ГУ ПФУ в Полтавській області не здійснено жодних дій, спрямованих на отримання відомостей, додаткових документів, на підставі яких можна було б додатково підтвердити стаж позивача, тобто ГУ ПФУ в Полтавській області не вчинено дій, направлених на всебічний, повний і об`єктивний розгляд поданих позивачем документів для підтвердження стажу роботи позивача.

Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 30.09.2019 у справі №638/18467/15-а.

Отже, враховуючи те, що у матеріалах справи відсутні уточнюючі довідки підприємства, де працював позивач у спірний період з 25.05.1993 по 12.03.1998 та/чи інші підтверджуючі докази (як то, довідки, виписки із наказів, особових рахунків і відомостей на видачу заробітної плати, посвідчень, характеристик, письмових трудових договорів і угод з відмітками про їх виконання, тощо), а ГУ ПФУ в Харківській області не реалізовано передбачене законодавцем право на звернення до підприємства (де працював позивач у спірний період) чи до архіву (у разі ліквідації підприємства) з метою перевірки достовірності записів у трудовій книжці ОСОБА_1 за період роботи з 25.05.1993 по 12.03.1998 та отримання відомостей/ додаткових документів, на підставі яких можна було б додатково підтвердити стаж позивача у вказаний спірний період, суд приходить до висновку, що ГУ ПФУ в Полтавській області, як суб`єктом владних повноважень, не вчинено дій, направлених на всебічний, повний і об`єктивний розгляд поданих позивачем документів для підтвердження стажу роботи позивача та передчасно прийнято протиправне рішення від 26.06.2023 № 25 " Про відмову у призначенні пенсії", з огляду на що вказане рішення ГУ ПФУ в Полтавській області підлягає скасуванню в частині

Відповідно до частин 1, 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з частиною 2 статті 5 КАС України, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, зважаючи на те, що у матеріалах справи відсутні уточнюючі довідки підприємства, де працював позивач у спірний період з 25.05.1993 по 12.03.1998, а ГУ ПФУ в Полтавській області не здійснено жодних дій, спрямованих на отримання відомостей, додаткових документів, на підставі яких можна було б додатково підтвердити стаж позивача у вказаний період, суд, відповідно, позбавлений можливості надати самостійну оцінку підставам для відмови у зарахуванню до страхового стажу позивача вказаних періодів, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог у відповідності до приписів ст. 9 КАС України, обравши належний спосіб захисту порушених прав позивача шляхом зобов`язання ГУ ПФУ в Полтавській області (суб`єкта владних повноважень, який за принципом екстериторіальності розглянув заяву позивача про призначення пенсії за віком та зарахування спірних періодів до страхового стажу) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.06.2023 про призначення пенсії за віком після дооформлення та вчинення ГУ ПФУ в Полтавській області дій з метою отримання додаткових документів для підтвердження стажу роботи ОСОБА_1 за період 25.05.1993 по 12.03.1998, з урахуванням висновків суду.

Оскільки другим відповідачем (Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області) права та законні інтереси позивача фактично не порушено, то позовні вимоги, звернуті до вказаного суб`єкта владних повноважень, задоволенню не підлягають.

Відтак, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до положень ст.139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 6-10, 13, 14, 77, 139, 205, 242-246, 250, 255, 257-263, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (пл. Свободи, буд.5, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх,м. Харків,61022, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, буд. 66,м. Полтава, Полтавська область, 36014, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 26.06.2023 № 25 "Про відмову у призначенні пенсії".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області () зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) періоди роботи з 24.10.1989 по 29.12.1989, з 25.09.2012 по 20.12.2017.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області () повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) від 19.06.2023 про призначення пенсії за віком після дооформлення та вчинення ГУ ПФУ в Полтавській області дій з метою отримання додаткових документів для підтвердження стажу роботи ОСОБА_1 за період 25.05.1993 по 12.03.1998, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області () судові витрати по сплаті судового збору в сумі 536 (п`ятсот тридцять шість) грн. 50 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя А.С.Мороко