Справа № 160/20840/23
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2024-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

09 квітня 2024 року м. Дніпросправа № 160/20840/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Поспєлової А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2023 року (суддя Тулянцева І.В.) у справі №160/20840/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

встановиВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.12.2021 року по 28.07.2023 року включно;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.12.2021 року по 28.07.2023 року у сумі 408 511 гривень 12 копійок включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08 лютого 1995 року №100.

Підставами позову визначено несвоєчасний розрахунок при звільненні, що є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме - виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2023 року адміністративний позов задоволено.

Рішення суду мотивовано встановленими обставинами справи, які свідчать про те, що при звільненні позивача з ним не було проведено остаточного розрахунку у повному обсязі, що є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні.

Визначаючи суму середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача, суд, виходячи з принципу справедливості та співмірності, дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 408 511,12грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми при звільненні порівняно із середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована незгодою з висновками суду першої

інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні. Відповідач вказує на те, що передбачений ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки при розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст..116 КЗпП України. При звільнені з позивачем був проведений остаточний розрахунок та виплачено належні йому суми. Той факт, що в подальшому за рішенням суду військова частина виплачувала позивачу недоплачені суми одноразової грошової допомоги при звільненні, не може вказувати на те, що у відповідача виник обов`язок по сплаті позивачу компенсації, що передбачена ст..117 КЗпП України. Відповідач також наголошує на тому, що стягнута сума середнього заробітку є неспівмірною тій сумі, яка виплачувалася військовою частиною на виконання рішення суду. Крім цього, за позицією відповідача, судом першої інстанції були порушенні вимоги ст.117 КЗпП України відповідно до якої середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні виплачується не більше як за 6 місяців. Також, за позицією відповідача, суд першої інстанції не надав оцінки дотримання позивачем строків звернення з позовом до суду про стягнення середнього заробітку, який становить один місяць, що передбачено ст.122 КАС України.

Перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 266 від 17.12.2021 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника лабораторії ракетних комплексів ремонтно-технічної роти у запас відповідно до пункту а Закону України Про військовий обов`язок і воїнську службу (у зв`язку із закінченням строку контракту) та виключено зі списків особового складу частини і усіх видів забезпечення.

28.01.2022 позивач звернувся до відповідача із заявою про надання відомостей про виплачене грошове забезпечення, на вказану заяву відповідь не отримав (обставини встановлені у справі №160/12031/22.

В подальшому позивач звернувся із позовом до суду.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.10.2022р. у справі №160/12031/22, яке залишено без змін постановою Третього аппеляційного адміністративного суду від 22.03.2023 року, адміністративний позов задоволено, серед іншого, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити з 29.01.2020 по 19.12.2021 перерахунок ОСОБА_1 грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020 (у 2020 - 2021 роках) на відповідні тарифні коефіцієнти, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького кладу та деяких інших осіб №704 від 30.08.2017 та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.10.2022 року по адміністративній справі №160/12031/22 набрало законної сили 22.03.2023 року.

Згідно виписки по картці/рахунку, виданого Акціонерним товариством Комерційний банк ПРИВАТБАНК на ім`я ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 на його рахунок 29.07.2023 було переведено 138 700,52 грн. з коментарем до платежу: Грошове забезпечення виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі №160/12031/22 від 13.10.2022р..

Порушення строків розрахунку при звільненні стало підставою звернення позивача з позовом до суду.

За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Так, вирішуючи спір між сторонами суд першої інстанції дійшов висновку щодо можливості застосування до спірних відносин приписів КЗпП України.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки спеціальним законодавством, яким врегульовано правовідносини у сфері проходження військової служби, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, у зв`язку з чим в даному випадку застосуванню підлягають положення трудового законодавства, якими такі питання врегульовані.

Так, відповідно до статті 116 КЗпП України (в редакції на час звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України (в редакції нга час звільнення позивача) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, суми одноразової грошової допомоги при звільненні на які мав право позивач, що підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили, повинні бути виплачені у день звільнення позивача із військової служби, а факт їх несвоєчасної виплати є підставою для застосування наслідків, які передбачені ст..117 КЗпП України.

З цих підстав виходив і суд першої інстанції, який стягнув з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпПУкраїни). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

У відповідності із п.8 Порядку №100 (постанова КМУ від 08.02.1995р. №100) нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до даних з реєстру застрахованих осіб вбачається, що за останні два місяці служби, перед звільненням, грошове забезпечення позивача складало: у жовтні 2021 року - 30 868,19 грн., в листопаді 2021 року 15 164,05 грн., а всього за два місяці (61 календарний день) служби 46 032,24грн.

Таким чином середньоденний заробіток позивача складав 754,62грн. (46032,24грн. : 61 календарний день).

Період з 20.12.2021 (заявлені вимоги) по 29.07.2023 (день остаточного розрахунку) складав 586 календарних днів.

Таким чином середній заробіток за вказаний період становить 442207,32грн. (754,62грн. х 586 календарний день).

В той же час, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи правову позицію, висловлену Верховним Судом у справі №806/2473/18 (постанова від 30.10.2019, у справі №260/348/19 (постанова від 04.09.2020), суд апеляційної інстанції враховує істотність частки грошового забезпечення, яке мало бути виплачено на час звільнення позивача та яке не було виплачено в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні.

Істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 138 700,52грн. (недоплачена сума грошової допомоги при звільненні) / 442207,32грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100 = 31,36 %.

Отже, сума, що підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 31,36 % становить: 754,62грн. (середньоденний заробіток позивача) х 31,36 % х 586 (кількість днів затримки)/100 = 138676,21грн.

Таким чином, суд апеляційної інстанції частково погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності у відповідача обов`язку сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 138 676,21грн.

Щодо аргументів відповідача про пропуск позивачем строків звернення до суду і з цим позовом.

Суд апеляційної інстанції погоджується з позицією відповідача про те, що до спірних відносин підлягає застосуванню строк звернення до суду із позовом, який визначено ч.5 ст.122 КАС України.

У свою чергу, ч.3 ст.122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, строк звернення до суду, який передбачено ч.5 ст.122 КАС України, обчислюється з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У спірному випадку встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем (на виконання рішення суду) відповідачем проведено 29.07.2023, тобто з вказаної дати у позивача виникло право вимоги сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день остаточного розрахунку. Із позовом до суду позивач звернувся 17.08.2023, тобто в межах строку передбачено ч.5 ст.122 КАС України.

Щодо аргументів відповідача про неврахування судом першої інстанції положень ст.117 КЗпП України відповідно до якої середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні виплачується не більше як за 6 місяців.

Так, вказана редакція ст.117 КЗпП України набула чинності з 19.07.2022, в той час як право позивача на проведення остаточного розрахунку при звільненні було порушено до вказаної дати, тобто до дати набуття чинності нової редакції ст.117 КЗпП України, а отже, враховуючи положення ст.58 Конституції України, при вирішенні спірних відносин судом першої інстанції правильно застосовувалися положення ст.117 КЗпП України, в редакції до 19.07.2022.

Посилання відповідача на те, що позивач не набув право на звернення з позовом до суду про стягнення середнього заробітку через те, що останній не звертався з такою вимогою до відповідача, суд апеляційної інстанції визнає безпідставними, оскільки право на звернення з позовом до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникає в незалежності від того, чи зверталася попередньо особа до роботодавця за вирішенням такого спору.

Отже, підсумовуючи вищевикладене суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, зміни рішення суду першої інстанції в частині визначеної суми середнього заробітку який підлягає стягненню на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2023 року у справі №160/20840/23 змінити, виклавши абз.3 резолютивної частини рішення в такій редакції:

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 138 676,21грн. (сто тридцять вісім тисяч шістсот сімдесят шість гривень 21 копійка).

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

Вступну та резолютивну частини проголошено 09.04.2024

Повне судове рішення складено 10.04.2024

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк