Справа № 260/9387/23
Суддя: Микуляк П.П.
Дата ухвалення: 2024-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

11 березня 2024 року м. Ужгород№ 260/9387/23
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Микуляк П.П.,

при секретарі Пшевлоцька К.І.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1 - не з`явилася,

відповідача: Закарпатська митниця, представник - Пензов С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Закарпатської митниці про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України проголошується вступна та резолютивна частини Рішення. Повний текст Рішення виготовлено та підписано 21 березня 2024 року.

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Закарпатської митниці, яким просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Закарпатської митниці від 29.09.2023 р. за №1041-0 Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 на посаді державного Інспектора відділу митного оформлення №6 митного поста Тиса Закарпатської митниці з 02.10.2023 р.;

- стягнути із Закарпатської митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а саме з 02 жовтня 2023 року по дату винесення судового рішення, із утриманням із цієї суми обов`язкових податків та зборів.

Відповідно до наказу начальника Закарпатської митниці Державної Митної служби України від 29.09.2023 р. за №1041-о Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 , державного інспектора відділу митного оформлення №6 митного поста Тиса Закарпатської митниці, із займаної посади 02 жовтня 2023 року у зв`язку із закінчення строку, на який укладено контракт про проходження державної служби від 15.03.2023 №111, із змінами, внесеними шляхом підписання Додаткової угоди від 29.05.2023 №47, відповідно до п.1 ч.12 ст.311, абзацу 2 ч.1 ст.85 Закону України Про державну службу.

Позивачка зазначає ,що її було звільнено відповідно до наказу відповідача, в якому зазначено дату звільнення 02.10.2023 p., яка не є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, а отже з порушенням вимог ч.1 ст.5 Закону №2136-ІХ.

Також позивачка звертає увагу, що вона є одинокою матір`ю, на утриманні перебуває син віком одинадцять років, що не заперечується і відповідачем виходячи зі змісту наказу про звільнення, відповідно до якого ОСОБА_1 нараховано та виплачено компенсацію за 20 календарних днів додаткової відпустки, як одинокій матері.

Позивач стверджує, що відповідач жодних заходів щодо її обов`язкового працевлаштування після закінчення строкового трудового договору не вжив, жодна робота в Закарпатській митниці Держмитслужби України їй запропонована не була

Таким чином, зважаючи на порушення відповідачем вимог трудового законодавства щодо зазначення дати звільнення 02.10.2023 p., яка не є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, а також виконання обов`язку щодо обов`язкового працевлаштування одинокої матері при наявності дитини віком до чотирнадцяти років слід прийти до висновку про те, що наказ від 29.09.2023 р. за №1041-0 Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 не відповідає критеріям, визначеним ч.2 ст.2 КАС та підлягає скасуванню.

Представником відповідача до суду було подано відзив на позовну заяву відповідно до якого позовні вимоги не визнає та зазначає, що у відповідності до положень Контракту №111 29.09.2023 був виданий оскаржуваний наказ Закарпатської митниці №1041-о, яким у зв`язку із закінченням строку, на який укладено контракт про проходження державної служби припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 , державного інспектора відділу митного оформлення №6 митного поста Тиса із займаної посади з 02.10.2023 року.

Пунктом 2 вказаного наказу від 29.09.2023 №1041-о, передбачено проведення повного розрахунку та виплату грошової компенсації за невикористані дні відпусток.

Вважають помилковим посилання позивача на порушення норм ч.3 ст.40 КЗпП України стосовно заборони звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності, оскільки ці норми стосуються випадків звільнення працівників виключно з ініціативи роботодавця, та не застосовуються до спірних правовідносин, які стосуються звільнення у зв`язку із закінченням строкового трудового.

Також вважають помилковим посилання позивача на норми ч.3 ст.184 КЗпП України, у зв`язку із відсутністю у позивачки ознак статусу одинокої матері в контексті застосування наведених норм ст.184 КЗпП України

Зазначають, що у свідоцтві про народження дитини наявний запис про батька - громадянина України, з якого рішенням Берегівського районного суду від 16.04.2021 у справі №297/387/21, стягнуто аліменти на утримання сина до досягнення повноліття.

Термін "одинока матір" в контексті застосування норм права при звільнення у зв`язку із закінченням строкового трудового договору на законодавчому рівні не визначено, проте міститься у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 р. №9.

Так, згідно п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.92 Про практику розгляду судами трудових спорів, при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.36 КЗпП судам слід враховувати, що звільнення з цих підстав вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обов`язковим працевлаштуванням (ч.3 ст. 184 КЗпП)

Вважають, що основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є: виховання та утримування дитини без участі батька. Одержання жінкою аліментів від батька дитини позбавляє статусу одинокої матері.

Також представником позивача зазначено, що помилковим є посилання позивачки на те, що вона є одинокою матір`ю, зважаючи на отримання нею компенсації додаткової відпустки як одинокій матері, оскільки ст.5 Закону України Про відпустки з метою встановлення права на додаткову відпустку визначає одиноку матір як таку, що виховує дитину без батька. Однак, таке визначення терміну одинока мати застосовується виключно при застосуванні норм Закону України Про відпустки, і тільки для надання пільг і гарантій, встановлених трудовим законодавством щодо відпусток.

У судовому засіданні представник відповідача заперечив, щодо задоволення позовних вимог та проси суд у такому відмовити.

Позивачка в судове засідання не з`явився, однак подала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.205 КАС України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Враховуючи вказане, заслухавши думку представника відповідача, суд вважає, що вжито всіх заходів для належного повідомлення сторін про дату, час та місце проведення судового засідання та не вбачає причин для відкладення розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 15 березня 2023 року укладено контракт про проходження державної служби №111 між Закарпатською митницею та ОСОБА_1 , згідно з умовами якого позивач призначається на посаду державної служби державного інспектора відділу митного оформлення №6 митного поста Тиса Закарпатської області.

Наказом Закарпатської митниці від 15.03.2023 №214-о ОСОБА_1 переведено на посаду державного інспектора відділу митного оформлення №6 митного поста Тиса Закарпатської митниці з укладенням контракту про проходження державної служби.

Додатковою угодою №47 від 29.05.2023 внесено зміни до контракту №111, та продовжено дію контракту до 02.10.2023 року.

24 травня 2022 року згідно Наказу Закарпатської митниці №442-о на ОСОБА_2 з 25.05.2022 по 18.06.2022 покладено тимчасове виконання обов`язків заступника начальника митного поста начальника відділу митного оформлення №2 митного поста "Ужгород-автомобільний" Закарпатської митниці.

29 вересня 2023 року наказом начальника Закарпатської митниці Державної Митної служби України за №1041-о Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 , державного інспектора відділу митного оформлення №6 митного поста Тиса Закарпатської митниці, із займаної посади 02 жовтня 2023 року у зв`язку із закінчення строку, на який укладено контракт про проходження державної служби від 15.03.2023 №111, із змінами, внесеними шляхом підписання Додаткової угоди від 29.05.2023 №47, відповідно до п.1 ч.12 ст.311, абзацу 2 ч.1 ст.85 Закону України Про державну службу.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивачка звернулася з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Так, Закон України Про державну службу визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Згідно ч. 1 ст. 31-1 Закон України Про державну службу, з особою, яка призначається на посаду державної служби, може бути укладено контракт про проходження державної служби відповідно до п.3 ч.2 ст.34 цього Закону в порядку, що затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Згідно ч. 12 ст. 31-1 Закон України Про державну службу, дія контракту про проходження державної служби припиняється: 1) у разі закінчення строку, на який укладено контракт; 2) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін; 3) за ініціативою суб`єкта призначення або керівника державної служби - у разі невиконання або неналежного виконання державним службовцем умов контракту; 4) у разі припинення державної служби з підстав, визначених частиною першою статті 83 цього Закону.

Згідно ч. 13 ст. 31-1 Закон України Про державну службу, дія контракту про проходження державної служби, за умови належного його виконання державним службовцем, може бути один раз продовжена за угодою сторін на той самий строк шляхом підписання сторонами відповідних змін до контракту.

При цьому, згідно п. 2 ч. 1 ст. 83 Закон України Про державну службу, державна служба припиняється у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону).

Згідно ч. 1 ст. 85 Закон України Про державну службу, у разі призначення на посаду державної служби на певний строк державний службовець звільняється з посади в останній день цього строку.

У разі призначення на посаду державної служби з укладанням контракту про проходження державної служби державний службовець звільняється з посади в останній день строку дії контракту.

З іншого боку, Кодекс законів про працю України визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці.

Згідно ч.6 ст.492 КЗпП України, вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України Про державну службу, здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

- про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

-у разі вивільнення працівників на підставі п.1 ч.1 ст.40 цього Кодексу не застосовуються положення ч.2 ст.40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

- не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Крім того, згідно ч.1 ст.41 Закон України Про державну службу, державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу: 1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; 2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Згідно ч.2 ст.41 Закон України Про державну службу, переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

Так, з аналізу вищевикладених норм матеріального права вбачається, що з особою, яка призначається на посаду державної служби, може бути укладено контракт про проходження державної служби, строком дії до трьох років.

У разі закінчення строку, на який укладено контракт, дія контракту про проходження державної служби припиняється, а державний службовець звільняється з посади в останній день строку дії контракту.

Між тим, дія контракту про проходження державної служби, за умови належного його виконання державним службовцем, може бути один раз продовжена за угодою сторін на той самий строк, шляхом підписання сторонами відповідних змін до контракту.

Суд зазначає, що положення Закон України Про державну службу не встановлюють процедури за якою має бути досягнута згода сторін про продовження строку дії контракту, а також не встановлює строків, у які має бути продовжено строк дії контракту.

За наявними в матеріалах справи доказами, суд звертає увагу, що Закон України Про державну службу не містить будь-яких окремих положень стосовно гарантій одиноких жінок, які мають на утриманні дітей віком до чотирнадцяти років, а тому, у даному випадку, до спірних правовідносин повинні бути застосовані норми КЗпП України.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду окремо витребовувалися документи на підтвердження наявності та утримання дитини.

Так судом було підтверджено, що на утриманні позивачки перебуває син віком одинадцять років, що додатково підтверджується Актом Батівської селищної ради про обстеження місця проживання №07, відповідно до якого посадовими особами Батівської селищної ради та Служби у справах дітей Батівської селищної ради було проведено обстеження умов проживання та встановлено, що позивачка зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом зі своїми дітьми: донькою ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітнім сином ІНФОРМАЦІЯ_2

Малолітня дитина знаходиться на повному утриманні матері і забезпечена всіма необхідними речами побуту та вжитку, для неї, створені всі необхідні умови для всебічного розвитку та безпечного виховання.

Батько дитини більше двох років знаходиться за кордоном, участі у вихованні дитини не приймає.

За приписами ч.3 ст.184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 1791 одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи роботодавця не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Чинним трудовим законодавством не встановлено жодних відмінностей між правовим становищем працівників, які уклали строкові трудові договори, та працівників, що працюють за безстроковими трудовими договорами, зокрема, й щодо поширення на них установлених законом гарантій, пільг і компенсацій.

Позивачка повідомляє суд, що відповідач жодних заходів щодо її обов`язкового працевлаштування після закінчення строкового трудового договору не вжив, жодна робота в Закарпатській митниці Держмитслужби України їй запропонована не була.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 9 постанови від 06.11.92 року за №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.36 КЗпП судам слід враховувати, що звільнення з цих підстав вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обов`язковим працевлаштуванням (ч.3 ст.184 КЗпП). Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов`язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров`я).

Згідно зі ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Стаття 184 КЗпП України закріплює гарантії при прийнятті на роботу та заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей, відповідно до абз.3 якої, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - ч.6 ст.179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи роботодавця не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору.

На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Зазначена норма надає гарантію стосовно обмежень на звільнення вагітних жінок та одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років.

Так, звільнення жінок, зазначених у ч.3 ст.184 КЗпП України, має певні особливості, зокрема, таке звільнення можливе, проте власник зобов`язаний працевлаштувати жінку на цьому самому або іншому підприємстві відповідно до її спеціальності.

Правові ж висновки щодо непорушності гарантій захисту прав вагітних жінок за ст.184 КЗпП України, а також невідворотність обов`язку власника (роботодавця) поновити на роботі працівника, який звільнений незаконно на вимогу ст.235 КЗпП України, було висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.05.2018р. у справі №759/19440/15-ц та підтримано у постанові Верховного Суду від 14.02.2018р. у справі №826/26336/15 та від 10.06.2021р. у справі №420/6432/19.

Cуд бере до уваги позицію Європейського суду у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office), відповідно до якої принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. Разом із тим, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава або ж орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, адже схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) щодо додержання державою або органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Отже, якщо держава задекларувала певні загальні правила поведінки при звільненні працівників поліції (зокрема, встановлення вичерпного переліку підстав, у зв`язку з якими забороняється звільнення працівника), то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Так, верховенство права, будучи одним із основних принципів демократичного суспільства, що передбачає судовий контроль над неправомірним втручанням у право кожної людини.

Для вирішення спору та оцінки оскаржуваних рішень, суд також враховує вимоги Європейської соціальної хартії, обов`язок з дотримання якої Україна взяла на себе згідно із Законом України Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 14.09.2006р. №137-V та якої не дотримався відповідач.

Україна взяла на себе зобов`язання вважати обов`язковими для України такі статті та пункти частини II Хартії: п.1 - визнати однією зі своїх найголовніших цілей і одним зі своїх найголовніших обов`язків досягнення та підтримання якомога високого і стабільного рівня зайнятості, маючи на меті досягнення повної зайнятості, п.2 - ефективно захищати право працівника заробляти собі на життя професією, яку він вільно обирає, п.3 - створювати безкоштовні служби працевлаштування для всіх працівників чи забезпечувати їхнє функціонування, п.4 - забезпечувати належну професійну орієнтацію, підготовку та перекваліфікацію або сприяти їм (ст.1 Право на працю).

Як передбачено ст.24 Право на захист у випадках звільнення Європейської соціальної хартії (переглянутої), з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення Сторони зобов`язуються визнати: право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов`язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби; право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу. З цією метою Сторони зобов`язуються забезпечити, щоб кожний працівник, який вважає себе звільненим без поважної причини, мав право на оскарження в неупередженому органі.

Частина 6 ст.43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Згідно з ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або ж незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України Про запобігання корупції іншою особою, працівник має бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Виключенням із цього правила є положення ст.240-1 КЗпП України, які передбачають, що у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, то орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу та одночасно визнає працівника таким, якого було звільнено за п.1 ст.40 цього Кодексу.

Отже, у разі незаконного звільнення працівника з роботи, порушене право підлягає захисту шляхом поновлення на попередній роботі, тобто на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Враховуючи наведене, а також наявні в матеріалах даної справи докази в їх сукупності, суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача є саме поновлення на роботі із зазначенням дати такого поновлення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до положень ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Зважаючи на висновок суду про протиправність таких та їх скасування, позивач підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якої його було звільнено.

Оскільки, позивача було звільнено з посади державного інспектора відділу митного оформлення №6 митного поста "Тиса" Закарпатської митниці 02 жовтня 2023 року, відтак позивач підлягає поновленню на зазначеній посаді з 03 жовтня 2023 року.

Відповідно до положень статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно достатті 27 Закону України Про оплату праціза правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок).

Згідно із п.6 абз.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 року за №13 при задоволенні вимог про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Пунктом 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Однак, суд виходить із того, що відповідно до Закону України Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53, ч.1 ст.65, ч.3 - 5 ст.67, ст.71, 73, 78-1 КЗпП України та ч.2 ст.5 Закону України "Про відпустки".

Із довідки Закарпатської митниці від 08.11.2023 року № 7.7-22/33-1218 позивачу був нарахований дохід за серпень 2023 року 4922,76 грн., вересень 2023 року 0,00 грн.

Так, середньоденний заробіток позивача складає 820,46 грн.

Кількість днів вимушеного прогулу позивача (з урахуванням ч.6 ст.6 Закону України Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану від 15.03.2022 року №2136-IX) складає: 116 робочих дні (з 03.10.2023 року по 12.03.2024 року).

Таким чином середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу складає: 95173,36 грн. (820,46 х 116 = 95173,36), який слід стягнути з відповідача Закарпатської митниці, із утриманням із цієї суми обов`язкових податків та зборів, оскільки відповідач, як податковий агент згідно норм Податкового Кодексу України та як страхувальник згідно Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", зобов`язаний виплатити позивачеві суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, утримавши із нього при виплаті податки та інші обов`язкові платежі.

Пунктами 2 та 3 ч.1 ст.371 КАС України встановлено, що негайно виконуються рішення суду присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 та стягнення із Закарпатської митниці середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 18050,12 грн із утриманням із цієї суми обов`язкових податків та зборів підлягає до негайного виконання.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулося не у спосіб, встановлений законом, з порушенням прав позивача, у зв`язку з чим позовна заява підлягає задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 5, 19, 77, 139, 241-246, 295, 371 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Закарпатської митниці про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Закарпатської митниці від 29 вересня 2023 року за №1041-о "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ".

Поновити ОСОБА_1 на посаді державного інспектора відділу митного оформлення №6 митного поста "Тиса" Закарпатської митниці з 03 жовтня 2023 року.

Стягнути із Закарпатської митниці середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 жовтня 2023 року по 12 березня 2024 року, в розмірі 95173,36 грн. (дев`яносто п`ять тисяч сто сімдесят три гривні тридцять шість копійок), з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді державного інспектора відділу митного оформлення №6 митного поста "Тиса" Закарпатської митниці та стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 18050,12 грн. (вісімнадцять тисяч п`ятдесят гривень дванадцять копійок) підлягає до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.255 КАС України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя П.П.Микуляк