Справа № 215/958/20
Суддя: Бондар Марина Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 квітня 2024 рокуСправа №215/958/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бондар М.В. розглянувши у спрощеному (письмовому) провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду з Дніпровського апеляційного суду надійшла справа №215/958/20 за позовною заявою Департаменту патрульної поліції (далі Департамент, позивач) до ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , відповідач), у якій позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції кошти в загальному розмірі 152 099,77 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно з наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №355 о/с від 20.12.2016 лейтенанта поліції ОСОБА_1 призначено на посаду інспектора в Управлінні патрульної поліції в місті Кривому Розі Департаменту патрульної поліції. 09.11.2017 у м. Кривому Розі на вул. Бакинська біля будинку №6 поліцейський Управління патрульної поліції в м. Кривому Розі Департаменту патрульної поліції Володін В.В. керував службовим автомобілем Тойота Прус борт 0102 н.з 11 0984 та не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не відреагував на її зміну та не обрав безпечної швидкості для руху, не впорався з керуванням, виїхав за межі проїзної частини та допустив наїзд на нерухому перешкоду у вигляді е/о 1/02, внаслідок чого службовий автомобіль належний Департаменту патрульної поліції Національної поліції України зазнав механічних ушкоджень, чим завдано матеріальних збитків, а також електроопора 1/02 отримала механічні ушкодження, чим порушив вимоги пункту 2.3.Б, 12.1 ПДР України, Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження, складеного 21.12.2019 судовим експертом ОСОБА_2 за №22/12.2/60, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки Тайота, модель Приус, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а саме вартість відновлювального ремонту зазначеного автомобіля становить 152 099,77 грн. Отже, внаслідок протиправних дій відповідача, позивачу завдано матеріальну шкоду у розмірі 152 099,77 грн.
Ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.02.2020 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про стягнення матеріальних збитків заподіяних в результаті ДТП, призначено судовий розгляд справи в судовому засіданні.
22.04.2020 від представника позивача до Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла відповідь на відзив, де вказано, що відповідач повинен нести повну матеріальну відповідальність за спричинену шкоду, оскільки він є службовою особою, що слідує з роз`яснень Державної інспекції України з питань праці від 24.07.2014 та листа Міністерства юстиції України №22-48-548 від 03.11.2016.
02.07.2020 від представника відповідача до Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області подано клопотання про застосування строку позовної давності, та вказано, що позовну заяву було подано до суду 14.02.2020, в той час як ДТП сталась 09.11.2017, тобто позов подано з порушенням річного строку позовної давності, встановленого частиною 3 статті 233 КЗпП України.
В судових засіданнях оголошувались перерви.
Представником позивача долучено до матеріалів справи довідку про доходи ОСОБА_1 №239 від 09.02.2022 (а.с. 182).
09.07.2023 від представника позивача до Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надано додаткові пояснення, де зазначено, що внаслідок протиправних дій відповідача позивачу завдано матеріальну шкоду у розмірі 152 099,77 грн. Вина відповідача підтверджується: протоколом про адміністративне правопорушення серії БР № 080519 від 09.11.2017; ??схемою ДТП; ??висновком службового розслідування за фактом ДТП за участю службового автомобіля Тайота Приус, д.н.з. НОМЕР_2 від 28.12.2017 затвердженого начальником Департаменту патрульної поліції Національної поліції України підполковником поліції ОСОБА_3 ; постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.05.2018, якою визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення передбаченого статтею 124 КУпАП.
Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.08.2023 позов Департаменту патрульної поліції задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції 152 099,77 грн матеріальної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 2 281,50 грн сплаченого судового збору, а всього стягнуто 154 381,27 грн.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29.11.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено. Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.05.2023 скасовано, а провадження у справі за позовом Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - закрито. Роз`яснено Департаменту патрульної поліції, що розгляд зазначеної справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду та, що протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови Департамент патрульної поліції може звернутися до Дніпровського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

05.12.2023 Департамент патрульної поліції звернувся до Дніпровського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 05.01.2024 заяву Департаменту патрульної поліції про направлення цивільної справи за позовом Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за встановленою юрисдикцією задоволено та передано справу за позовом Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, як суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд вказаних позовних вимог.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.02.2024 відкрито спрощене позовне провадження без виклику учасників справи в порядку статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України; зобов`язано позивача протягом п`ятнадцяти календарних днів з дня отримання копії цієї ухвали надати до суду інформацію та її документальне підтвердження стосовно здійснення страхування транспортного засобу Тойота Приус борт 0102 номерний знак НОМЕР_2 та сплати страховою компанією страхової суми внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участі вказаного вище транспортного засобу.

На виконання вищевказаної ухвали, 14.02.2024, 19.02.2024 ДПП УПП в Дніпропетровській області надано лист від 13.02.2024 №896/41/19/1-2024, де зазначено, що службовий транспортний засіб Toyota Prius, номерний знак НОМЕР_2 на момент настання дорожньо-транспортної пригоди мав чинний поліс ОСЦПВВНТЗ серія АМ №0418215, термін дії по 07.07.20218, виданий СК «Київський страховий дім». Наразі можливості надати копію полісу ОСЦПВВНТЗ немає. Інформація про наявність чинного полісу ОСЦІВВНТЗ міститься в схемі дорожньо-транспортної пригоди, яка була долучена до позовної заяви. Ніякої сплати страховою компанією страхової суми внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участі Toyota Prius номерний знак 110984 не було. За відсутності відшкодування відновлювальний ремонт пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди службового транспортного засобу Toyota Prius, номерний знак НОМЕР_2 не проводився.

15.02.2024 від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що оскільки матеріальна відповідальність поліцейських та відшкодування матеріальної шкоди заподіяної поліцейським не врегульовані положеннями спеціального законодавства на момент виникнення спірних правовідносин та на момент звернення з позовом до суду нормами спеціального законодавства, що регулює проходження служби в органах поліції, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню КЗпП України, який врегульовує спірні правовідносини, а тому відповідач вважає, що на поліцейського як на працівника субсидіарно поширюються норми трудового законодавства в частині регулювання матеріальної відповідальності працівника, у зв`язку з чим при вирішенні даного спору належить керуватись Кодексом законів про працю України. Застосування до спірних правовідносин статей 22 та 1166 ЦК України, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, є неможливим, оскільки відповідач виконував трудові (службові) обов`язки, а саме: службу по охороні громадського порядку, внаслідок чого було пошкоджено службовий транспортний засіб. Тому відповідальність має наставати за нормами трудового законодавства. Норми цивільного права слід застосовувати у випадках, коли працівник заподіяв би матеріальну шкоду, внаслідок самовільного використання в особистих цілях автомобіля. Під час розгляду справи позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження завдання відповідачем шкоди у вигляді пошкодження транспортного засобу внаслідок умисних протиправних дій, а отже підстави для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за пошкодження автомобіля згідно зі статтею 134 КЗпП України відсутні. Таким чином, на думку відповідача, позивач помилково дійшов висновку що до спірних правовідносин підлягають застосуванню статей 22, 1166, 1187 ЦК України. Оскільки нормами спеціальних законів не врегульовано питання матеріальної відповідальності поліцейського, тому на відповідача, як на працівника, поширюється трудове право.

15.02.2024 від представника відповідача до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності, в якому відповідач зазначає, що відлік одного року для звернення Департаменту до суду з вимогою про стягнення з ОСОБА_1 матеріальної шкоди починається від дати ухвалення постанови апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.05.2018 у справі №215/5207/17, оскільки це рішення було остаточним для визначення дня виявлення заподіяної працівником шкоди. А з урахуванням дати оприлюднення вказаної постанови, а це 18.05.2018 - останнім днем звернення до суду у межах одного року з дня виявлення заподіяної працівником шкоди є 19.05.2019. Позовну заяву було подано до суду - 14.02.2020, тому позивачем пропущений річний строк пред`явлення вимог до відповідача. Разом з тим річний строк, встановлений частиною 3 статті 233 КЗпП України, застосовується незалежно від наявності заяви відповідача. З боку позивача у відповідності до статей 234 КЗпП України та статей 127 ЦПК України навіть через пропуск строків звернення до суду в один рік з вимогою про стягнення з працівника матеріальної шкоди не було заявлено клопотання про поновлення процесуального строку з поважних причин, жодним чином не обґрунтовано неможливість своєчасного звернення до суду.

Дослідивши матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді інспектора в Управлінні патрульної поліції в місті Кривому Розі Департаменту патрульної поліції.

09.11.2017 у м. Кривий Ріг по вул. Бакинська, біля буд. №6 сталась ДТП за участі ОСОБА_1 , який керував службовим автомобілем Тойота Приус, борт 0102 номерний знак НОМЕР_2 , що належить Департаменту патрульної поліції Національної поліції України.

Так, постановою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.04.2018 у справі №215/5207/17 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Провадження про справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрито, у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави витрати за проведення експертизи в розмірі 2288 грн.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.05.2018 постанову Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.04.2018 змінено. Звільнено ОСОБА_1 від сплати витрат на проведення авто-технічної експертизи в розмірі 2288 грн, стягнення віднесено на рахунок держави. В решті постанову Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.04.2018 залишено без змін.

Відповідно до частини 6 статті 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, постанова Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.04.2018 та постанова Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.05.2018 мають преюдиційне значення при розгляді даної адміністративної справи в частині чи мали місце дії та чи вчинені вони відповідачем.

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження від 21.12.2019, вартість відновлювального ремонту автомобіля Тойота Пріус, борт 0102 номерний знак НОМЕР_2 становить 152099,77 грн. (а.с.16-45).

Факти вини ОСОБА_1 у вчиненні ДТП та завдання шкоди такими його діями автомобілю Тойота Пріус, борт 0102 номерний знак НОМЕР_2 , що належить Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, не спростовується сторонами.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли, суд виходить з такого.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює діяльність Національної поліції є Закон України «Про Національну поліцію» №580-VIII від 02.07.2015 (далі Закон №580-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону №580-VIII Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Згідно зі статтею 17 Закону №580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Статтею 80 Закону №580-VIII визначено спеціальні звання поліцейських та осіб, які їх встановлюють - керівник поліції та Президент України.

Відповідно до частин 1-3 статті 19 Закону №580-VIII (в редакції, яка діяла на час заподіяння шкоди) у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

На поліцейських не поширюються норми Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України 23.06.1995 (в редакції, яка діяла на час заподіяння шкоди), оскільки до військовослужбовців у відповідності до змісту даної постанови належать: солдати, матроси, сержанти, старшини строкової військової служби і ті, які проходять військову службу за контрактом, курсанти (слухачі) військово-навчальних закладів, жінки, які проходять військову службу за контрактом на посадах солдатів і матросів, сержантів і старшин, прапорщиків і мічманів та офіцерського складу, прапорщики, мічмани і офіцери Збройних Сил України, Прикордонних військ України, військ Цивільної оборони, Управління державної охорони України та інших військових формувань, створених відповідно до законодавства України, Служби безпеки України, військ внутрішньої та конвойної охорони Міністерства внутрішніх справ України, а також призвані на збори військовозобов`язані. Дія цього Положення поширюється також на осіб рядового та начальницького складу Міністерства внутрішніх справ України.

В той же час, у Законі №580-VIII (в редакції, що діяла до 30 жовтня 2019 року) відсутні норми щодо матеріальної відповідальності поліцейських, відшкодування матеріальної шкоди заподіяної поліцейським.

Оскільки матеріальна відповідальність поліцейських та відшкодування матеріальної шкоди заподіяної поліцейським не врегульовані положеннями спеціального законодавства на момент виникнення спірних правовідносин та на момент звернення з позовом до суду норами спеціального законодавства, що регулює проходження служби в органах поліції, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню КЗпП України, який врегульовує спірні правовідносини, а тому суд приходить до висновку, що на поліцейського як на працівника субсидіарно поширюються норми трудового законодавства в частині регулювання матеріальної відповідальності працівника, у зв`язку з чим вирішенні даного спору належить керуватись Кодексом законів про працю України.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що під час заподіяння шкоди працівниками самовільним використанням у корисливих цілях технічних засобів підприємства (автомобілів, автокранів тощо) відповідальність має наставати за нормами не трудового, а цивільного права. У такому разі шкода відшкодовується в повному обсязі, включаючи й не отримані підприємством прибутки від використання зазначених технічних засобів.

За шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. За вимогами інших осіб, що ґрунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов`язків (відшкодування шкоди їх майну, здоров`ю, виплаченої пенсії, допомоги по соціальному страхуванню та ін.), в силу цивільного законодавства, відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства (абзац 3 пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками»).

Суд зазначає, що у чинному законодавстві поряд із поняттям матеріальної відповідальності визначена категорія цивільно-майнової відповідальності. Тотожні, на перший погляд, поняття за правовою природою істотно відрізняються одне від одного. Матеріальна відповідальність є інститутом трудового права. Умови, підстави, обсяг та порядок її застосування закріплено КЗпП України або спеціальним законодавством. Майнова відповідальність є цивільно-правовою категорією. Правове забезпечення застосування заходів майнової відповідальності здійснює Цивільний кодекс України, тому вона не поширюється на трудові правовідносини. Галузева належність матеріальної відповідальності до трудового права визначається характером правопорушення. Щодо шкоди, завданої роботодавцю працівником внаслідок недотримання трудової дисципліни, норми цивільного законодавства не застосовуються.

З огляду на викладене, застосування до спірних правовідносин статті 22 та статті 1166 ЦК України, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, є неможливим, оскільки відповідач виконував трудові (службові) обов`язки, а саме: службу по охороні громадського порядку, внаслідок чого було пошкоджено службовий транспортний засіб. Тому відповідальність має наставати за нормами трудового законодавства. Норми цивільного права слід застосовувати у випадках, коли працівник заподіяв би матеріальну шкоду, внаслідок самовільного використання в особистих цілях автомобіля.

Доводи позивача про те, що до службових обов`язків патрульного поліцейського не входить керування транспортним засобом суд до уваги не приймає, оскільки транспортний засіб позивачем наданий (ввірений) відповідачу саме для здійснення ним патрулювання з метою забезпечення публічної безпеки і порядку, тобто для безпосереднього виконання службових обов`язків як засіб праці.

Доводи позивача про те, що питання про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення адміністративного правопорушення, вирішується в порядку цивільного судочинства, а за змістом статті 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, не заслуговують на увагу, оскільки підстави відшкодування шкоди, що передбачені вказаною статтею, застосовуються в разі наявності між сторонами спору в деліктних зобов`язаннях. Підстави, умови, порядок, межі й розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі, організації, встановлені главою ІХ КЗпП України.

Крім цього, пред`явлення вказаного позову з посиланням на норми Цивільного кодексу України ставить працівника в невигідне становище. Так, у трудовому праві діє презумпція відсутності вини працівника, а в цивільному праві передбачена презумпція вини заподіювача шкоди. До того ж норми Цивільного кодексу України та норми КЗпП України регулюють різні правовідносини, у тому числі, щодо строку звернення до суду, підстав та розміру відповідальності.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд при розгляді справи № 428/1454/18, провадження № 61-43167ск18 в ухвалі від 08 листопада 2018 року.

Відповідно до статті 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1, 2, 4 статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до статті 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

У відповідності до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" при матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100 Порядку обчислення середньої заробітної плати, а саме виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації).

Статтею 134 КЗпП України передбачено випадки повної матеріальної відповідальності. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків;

7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків;

8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

Отже, договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено лише із працівниками, які обіймають посади (виконують роботи) із певного переліку. І лише за наявності такого договору працівник нестиме повну матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду. Тобто повна матеріальна відповідальність виникає лише за умови виконання обох описаних вище вимог.

Під час розгляду справи позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження завдання відповідачем шкоди у вигляді пошкодження транспортного засобу внаслідок умисних протиправних дій, а отже підстави для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за пошкодження автомобіля згідно зі статтею 134 КЗпП України відсутні.

Виходячи із доведеності розміру спричиненої роботодавцю прямої дійсної шкоди винними необережними діями відповідача внаслідок порушення покладених на працівника трудових обов`язків, тобто при здійсненні патрулювання з використанням службового автомобіля, та враховуючи відсутність підстав для покладення на нього повної матеріальної відповідальності, до відповідача підлягає застосуванню норма статті 132 КЗпП України, яка визначає стягнення на користь позивача шкоди у розмірі середнього місячного заробітку відповідача.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" вказано, що суд вправі вийти за межі позовних вимог, коли неправильно визначена сума шкоди, позов заявлено про відшкодування шкоди у повному розмірі, а на працівника може бути покладена лише обмежена відповідальність; якщо працівник повинен бути притягнений до повної матеріальної відповідальності, а позов заявлено про стягнення шкоди в межах обмеженої матеріальної відповідальності.

Розмір середнього місячного заробітку відповідача становить 8 223, 35 грн, що підтверджується довідкою про доходи ОСОБА_1 №239 від 09.02.2022, яка міститься у матеріалах справи (а.с. 182).

Судом відхиляється доводи позивача про те, що відповідач є посадовою особою органу поліції, а тому на нього не поширюється стаття 132 КЗпП України, оскільки відповідач у розумінні КЗпП України не є посадовою особою підприємства.

Щодо клопотання відповідача про застосування «строку позовної давності», суд зазначає таке.

Згідно з частиною 3 статті 233 Кодексу законів про працю України, для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Висновок експертного автотоварознавчого дослідження, яким встановлено реальну суму збитків, був складений 21.12.2019, а з позовною заявою позивач звернувся до суду 14.02.2020, тобто в межах строку в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Окрім того, КАС України не передбачено такого поняття як «строк позовної давності», а є поняття «строк звернення з позовом до суду».

З урахуванням вищевикладеного, суд залишає клопотання представника відповідача без задоволення.

За вказаних обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у розмірі середнього місячного заробітку відповідача, що становить 8 223, 35 грн.

У відповідності до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати покладаються на позивача, оскільки він є у спірних правовідносинах є суб`єктом владних повноважень.

Керуючись статтями 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Департаменту патрульної поліції (адреса: вул. Федора Ернста, 3, м. Київ, 03048; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 40108646) до ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) про відшкодування майнової шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції в рахунок відшкодування заподіяної шкоди суму 8 223 (вісім тисяч двісті двадцять три) гривні 35 копійок.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснювати.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Бондар