Справа № 160/2072/24
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2024 рокуСправа №160/2072/24

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

20.01.2024р. (згідно штемпеля поштового зв`язку) ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 та просить:

- визнати неправомірними дії командира військової частини НОМЕР_1 стосовно відмови у задоволенні рапорту позивача на звільнення за сімейними обставинами;

- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 , молодшого лейтенанта за мобілізацією, з військової частини НОМЕР_1 ЗСУ на підставі ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року в редакції від 12.10.2023р. за сімейними обставинами у зв`язку з тим, що його близький родич дядько, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є інвалідом 1 групи і потребує постійного стороннього догляду, який позивач йому надає.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та 01.12.2023р. командиру військової частини подав рапорт про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за сімейними обставинами, а саме: необхідністю здійснення постійного догляду за дядьком ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є особою з інвалідністю 1 групи за онкозахворюванням та потребує постійного стороннього догляду, який надає позивач. Як зазначив позивач у позові до вказаного рапорту ним були додані копії довідки МСЕК №598695 серії 12ААБ від 22.06.2022р., висновку ЛЛК №95/139 від 28.11.2023р., що підтверджують факт того, що вказана особа потребує постійного стороннього догляду, а також усі документи, які підтверджують родинні відносини позивача. Проте, у відповіді на його рапорт від 11.01.2024р. за вих. №1772/279 відповідачем йому було відмовлено у задоволенні його рапорту з посиланням на те, що встановлення першої «Б» групи інвалідності ОСОБА_2 (дядькові позивача) згідно довідки №598695 серії 12ААБ від 22.06.2022р. не визначає потребу саме в постійному сторонньому догляді над особою з 1 групою інвалідності. Позивач вважає дії відповідача щодо відмови у задоволенні його рапорту про звільнення з військової служби за сімейних обставин неправомірними, оскільки серед поданих документів було надано висновок ЛЛК №95/139 від 28.11.2023р., який підтверджував необхідність постійного стороннього догляду та згідно до п. «г» ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції від 12.10.2023р. військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, мають право на звільнення з військової служби на підставах, зокрема, через сімейні обставини у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю 1 групи. Також позивач на підтвердження того, що саме він здійснює догляд за своїм дядьком і мешкає з ним за однією адресою додатково посилається і на акт від 15.01.2024р. (а.с.1-2).

Ухвалою суду від 29.01.2024р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано, зокрема, відповідача надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази в обґрунтування правомірності відмови за п.п. «г» п.2 ч.4 ст. 26 Закону України №2232-ХІІ «у зв`язку з необхідністю постійного догляду за особою з інвалідністю І групи», виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.31).

Зазначена ухвала суду разом з копією уточненого позову та доданими до нього документами була направлена на адресу відповідача засобами поштового зв`язку та отримана відповідачем 06.02.2024р., а також і у електронному кабінеті згідно до вимог ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України 08.02.2024р., що підтверджується поштовим повідомленням, довідками про доставку електронного листа, наявних у справі (а.с.49-51).

На виконання вищенаведених вимог ухвали суду, 20.02.2024р. через систему Електронний суд від відповідача надійшов відзив на позов, у якому відповідач просив у задоволенні позову позивачеві відмовити у повному обсязі у зв`язку з необґрунтованістю та недоведеністю підстав заявленого позову посилаючись на те, що позивач, враховуючи оголошену мобілізацію в Україні, був призваний до лав Збройних Сил України. Однією з сімейних обставин або інших поважних причин, які дають право на звільнення із військової служби під час дії воєнного стану, зазначених у підпункті «г» пункту 2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ, є у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І групи. ОСОБА_2 відповідно до акту огляду МСЕК від 22.06.2022 серії 12ААБ №598695 встановлено першу «Б» групу інвалідності та встановлено, що він потребує стороннього догляду, відповідно до висновку ЛКК від 28.11.2023р. №95/1319 останній потребує постійного стороннього догляду, в той же час, встановлена група Б І групи інвалідності не визначає потребу саме в постійному сторонньому догляді над особою з інвалідністю згідно до п.27 Положення №1317 від 03.12.2009р., висновок ЛКК щодо необхідності здійснення постійного догляду є документом, який підтверджує таку необхідність для осіб до 18 років, аналогічні висновки викладено і у постанові Верховного Суду від 30.09.2019р. у справі №814/76/16. Також відповідач у відзиві вказує і на те, що після звернення позивача до суду з даним позовом, позивачем було долучено до первинного пакету документів додаткові документи, які дають підстави для звільнення та з урахуванням того, що позивач є особою офіцерського складу (молодший лейтенант), відповідачем було направлено подання із доданими до нього оригіналами документів про звільнення позивача з лав Збройних Сил України на розгляд командуванню у відповідності до вимог п.п.2 п.225 Положення №1153/2008, вважає, що у такому випадку бездіяльність та неправомірність в діях відповідача відсутня, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі (а.с.52-56).

Зазначений відзив на позов з доданими до нього документами відповідачем було направлено на адресу позивача у відповідності до вимог ч.3 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України 20.02.2024р., що підтверджується копією фіскального чеку Укрпошти №279, копія якого наявна у справі (а.с.60).

Позивач станом на 08.04.2024р. правом на надання відповіді на відзив, встановленим ст.163 Кодексу адміністративного судочинства України, не скористався, відповіді на відзив на адресу суду не направив.

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 08.04.2024р. було продовжено строк розгляду даної справи до 08.04.2024р. (а.с.61).

Враховуючи викладене, рішення у даній справі приймається судом 08.04.2024р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 проходить військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 , у званні молодшого лейтенанта Збройних Сил України, що підтверджується копією паспорту та відомостями, які містяться у матеріалах справи (а.с.3, 8-12).

09.12.2023р. за вх. №9578 позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом від 01.12.2023р. про звільнення його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» через такі сімейні обставини або інші поважні причини: у зв`язку із знаходженням на утриманні близьких родичів (дядька ОСОБА_2 ), які потребують постійного стороннього догляду.

До даного рапорту було додано: копію нотаріально засвідченого паспорту позивача, копію нотаріально засвідченого паспорту ОСОБА_2 , копію нотаріально засвідчених свідоцтв про народження позивача та ОСОБА_2 , копію нотаріально засвідченої довідки ВЛК, оригінал довідки про доходи ОСОБА_2 , копію нотаріально засвідченої довідки до акту МСЕК, копію нотаріально посвідченого висновку ЛКК від 28.11.2023р., нотаріальну заяву від ОСОБА_2 , що підтверджується змістом копії наведеного рапорту, наявного у справі (а.с.8-9).

Зазначений рапорт позивача був розглянутий командиром військової частини НОМЕР_1 , підполковником ОСОБА_3 та за результатами його розгляду останнім було прийняте рішення, оформлене листом №1772/279 від 11.01.2024р., про відмову у звільнення з військової служби через не долучення до рапорту висновку МСЕК про потребу у постійному сторонньому догляді його дядька ОСОБА_2 , про що свідчить зміст копії наведеного рішення, наявного у справі (а.с.10-12).

Вважаючи неправомірними дії командира військової частини НОМЕР_1 стосовно відмови у задоволенні рапорту про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача частково в частині визнання протиправним та скасування рішення відповідача, оформленого листом №1772/279 від 11.01.2024р., про відмову позивачеві у задоволенні його рапорту вх.№9578 від 09.12.2023р. про звільнення з військової служби на підставі п.п. «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу" з виходом у цій частині позову за межі позовних вимог з урахуванням ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з наступного.

Розділом ІІ Конституції України передбачені основоположні права, свободи та обов`язки людини і громадянина, серед яких відповідно до статті 65 встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку із військовою агресією рф проти України, Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/202 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022р. №2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022р. строком на 30 діб.

На момент розгляду даної адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. № 2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ).

Згідно з ч.1, 2 ст.1 Закону №2232-ХІІ встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі Збройні Сили України та інші військові формування), посади яких комплектуються військовослужбовцями.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями ч.1, 2, 3 ст.2 Закону №2232-ХІІ.

За приписами пункту 6 ст.2 Закону №2232-ХІІ установлено, що передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Статтею 24 Закону №2232-ХІІ унормований початок, призупинення і закінчення проходження військової служби.

Відповідно до ч.3 згаданої статті, встановлено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому про проходження військової служби громадянами України.

Підстави та порядок звільнення з військової служби, визначені статтею 26 Закону №2232-ХІІ, а у частині 4 цієї статті, наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходяться військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, а саме: під час дії особливого періоду (крім періоду воєнного стану) пункт 1, під час воєнного стану пункт 2.

У відповідності до абзацу 7 п.п. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжити військову службу), - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І групи.

А згідно до вимог ч.7 ст.26 Закону №2232-ХІІ установлено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008 затверджене Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (надалі Положення №1153/2008).

Пунктами 6 та 7 згаданого Положення №1153/2008 установлено, що початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу». Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби, зокрема, в запас або у відставку.

А згідно до п.233 Положення №1153/2008 установлено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

Звільнення військовослужбовців із військової служби регламентовано пунктом 225 Положення №1153/2008.

Так, згідно до п.п.2 п.225 Положення №1153/2008 передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється, під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, зокрема, передбачених пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу», зокрема, у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України №1153/2008 визначено Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України 10.04.2009р. №170, зареєстрованою у Мінюсті України 19.05.2019р. за №438/16454 (далі Інструкція №170).

За приписами п.1.3 згаданої Інструкції №170 встановлено, що громадяни України, які виконують військовий обов`язок під час проходження військової служби, є військовослужбовцями Збройних Сил України.

А у відповідності до вимог п.1.5 Інструкції №170 передбачено, що для встановлення, зміни, призупинення, або припинення правових відносин з громадянами України, які реалізуються наказами посадових осіб по особовому складу, у Генеральному штабі Збройних Сил України, Командуванні об`єднаних сил Збройних Сил України, видах Збройних Сил України, окремих родах сил Збройних Сил України, окремих родах військ Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах, організаціях, (далі - військові частини), оформляються, зокрема, подання про звільнення з військової служби.

Тобто, із аналізу вищенаведеної встановленої процедури звільнення військовослужбовців з військової служби слідує, що розгляд рапортів військовослужбовців офіцерського складу у військових званням до підполковника (капітана 2 рангу) та прийняття за ними наказів про звільнення або рішень про відмову у звільненні з військової служби за всіма підставами віднесено до повноважень, зокрема, командирів корпусів та командувачів військ оперативних командувань і посадових осіб, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них, за умови надходження до таких посадових осіб відповідного подання на військовослужбовців про звільнення.

Разом з тим, як встановлено судом із матеріалів справи, рапорт позивача про звільнення з військової служби за вх. №9578 від 09.12.2023р. було розглянуто саме командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 та останнім прийнято рішення, оформлене листом за №1772/279 від 11.01.2024р. про відмову у звільненні з військової служби через не підтвердження позивачем підстав для звільнення про що свідчить зміст копії наведеного рішення (а.с.10-12).

А, відповідно, враховуючи те, що командир військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 не мав повноважень на розгляд вищенаведеного рапорту позивача про звільнення з військової служби, суд приходить до висновку, що оспорюване рішення відповідача, оформлене листом №1772/279 від 11.01.2024р. про відмову у звільненні з військової служби, є таким, що прийняте всупереч способу і порядку його прийняття, не відповідає вимогам п.1.5 Інструкції №170 та п.п.2 п.225 Положення №1153/2008, тому таке рішення підлягає визнанню судом протиправним та скасуванню.

Статтею 73 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування ст.76 наведеного Кодексу.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем у відзиві на позов та доданими до нього копіями документів не доведено належними, достатніми та допустимими доказами правомірність і законність прийняття оспорюваного рішення, оформленого листом №1772/279 від 11.01.2024р. про відмову у звільненні з військової служби, з урахуванням встановлених судом обставин стосовно того, що командир військової частини НОМЕР_1 не мав повноважень на розгляд рапорту позивача про звільнення його з військової служби та аналізу вищенаведених чинних норм законодавства, які відповідачем не спростовані.

Навпаки, у відзиві на позов, самим представником відповідача було зазначено про те, що після подачі даного позову до суду та у зв`язку із тим, що позивач є особою офіцерського складу (проходить військову службу у званні молодшого лейтенанта), військовою частиною НОМЕР_1 було направлено подання на командування з оригіналами долучених документів до рапорту для прийняття рішення про звільнення позивача з лав Збройних Сил України та до даного відзиву було долучено і копію супровідного листа від 17.02.2024р. за №1772/2245 про надіслання відповідного подання про звільнення молодшого лейтенанта ОСОБА_1 для подальшого звільнення з лав Збройних Сил України, яке адресоване командиру військової частини НОМЕР_2 (а.с.55,58-59).

Зазначені вище обставини, додатково підтверджують той факт, що відповідач та його посадова особа розглядати вищенаведений рапорт позивача та приймати за ним рішення, оформлене листом №1772/279 від 11.01.2024р. про відмову у звільненні з військової служби, не мали жодних повноважень.

При цьому, при розгляді даної справи судом не надається оцінка підставам, які були покладені в основу прийняття вищенаведеного рішення, оформленого листом №1772/279 від 11.01.2024р. про відмову у звільненні з військової служби, з огляду на те, що наведені у ньому правові підстави для відмови у звільненні з військової служби не мають жодного значення, оскільки, як встановлено судом вище, а також і підтверджено самим відповідачем у відзиві на позов, відповідач та його посадова особа (командир військової частини) не мали повноважень на прийняття спірного рішення.

Інші доводи відповідача не беруться судом до уваги, оскільки не спростовуються вищенаведених висновків суду.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши у відповідності до вимог ч.2 ст.2 наведеного Кодексу, правомірність прийняття відповідачем як суб`єктом владних повноважень оспорюваного рішення, оформленого листом №1772/279 від 11.01.2024р. про відмову у звільненні з військової служби, суд приходить до висновку, що наведене спірне рішення є таким, що прийняте не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Приймаючи до уваги викладене, судом встановлено, що відповідачем при прийнятті оспорюваного рішення, оформленого листом №1772/279 від 11.01.2024р. про відмову у звільненні з військової служби, були порушені права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання наведеного рішення протиправним та його скасування.

Тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача, з урахуванням виходу судом за межі позовних вимог позивача у відповідності до ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, у наведеній частині, підлягають задоволенню.

Між тим, позовні вимоги позивача в частині зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби на підставі ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції від 12.10.2023р. за сімейними обставинами у зв`язку з тим, що близький родич позивача дядько ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 є інвалідом 1 групи і потребує постійного стороннього догляду, який позивач йому надає, задоволенню не підлягають, оскільки, як встановлено судом вище, позивач проходить військову службу у званні молодшого лейтенанта, а відповідно, командир військової частини НОМЕР_1 щодо звільнення осіб офіцерського складу з військової служби повноважень не має у відповідності до вимог п.п.2 п.225 Положення №1053/2008.

Також слід зазначити, що на момент розгляду даної справи - 08.04.2024р. у суду не має жодних обґрунтованих підстав і для виходу за межі позовних вимог у цій частині позову та спонукання відповідача скласти та направити подання на звільнення позивача до командування, що віднесено до повноважень відповідача у відповідності до вимог п.1.5 Інструкції №170, оскільки, як встановлено судом із матеріалів справи, відповідачем після подання даного позову до суду, таке подання на звільнення позивача було направлено командуванню 17.02.2024р., що підтверджується копією супровідного листа за №1772/2245 (а.с.58-59).

Таким чином, у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 вчинити певні дії звільнити позивача з військової служби, позивачеві слід відмовити.

За викладених обставин, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд не вбачає підстав для їх розподілу у порядку, встановленому ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували понесення ним будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору за п.12 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Військової частини НОМЕР_1 , оформлене листом за №1772/279 від 11 січня 2024 року, про відмову ОСОБА_1 у задоволенні його рапорту вх.№9578 від 09.12.2023р. про звільнення з військової служби на підставі п.п. «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу".

В іншій частині позову відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва