Справа № 260/1083/24
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2024-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

10 квітня 2024 рокум. Ужгород№ 260/1083/24

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, в якому просить:

1) визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 17.08.2023 р. №97 про відмову у призначенні пенсії;

2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи як повні календарні роки та місяці: - навчання у Львівському технічному училищі №58 з 01.09.1983 по 13.07.1985 - 1 рік 10 місяців 13 днів; - в Бориславській міській друкарні з 16.09.1985 по 01.01.1986 - 3 місяці і 15 днів; - в Ужгородському районному міжколгоспному підприємстві по виробництву овочів закритого ґрунту «Весна» з 10.01.1986 по 31.12.1989, а з 01.01.1990 р. по 22.08.1997 р. в Акціонерному товаристві закритого типу «Весна» суцільним безперервним періодом - 11 років 7 місяців і 13 днів; - в Будинковому комітеті Можайського 9 з 01.11.2009 по 31.12.2012 - 1 рік і 2 місяці і 12 днів, а всього в сукупності 15 років і 3 дні;

3) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії по інвалідності не пізніше 2-х днів з дати набрання рішенням суду законної сили;

4) призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію по інвалідності з 09.08.2023 р. (дати звернення до відповідача).

Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності в серпні 2023 року позивач звернулася до ГУ ПФУ в Закарпатській області із заявою про призначення пенсії по інвалідності, однак у задоволенні такої було відмовлено з огляду на недостатність страхового стажу. Так, до такого не було зараховано окремі періоди роботи, записи про які наявні в трудовій книжці, з мотивів відсутності наказу про прийняття на роботу. Більше того, з проведеного аналізу періодів роботи, що зараховані до страхового стажу позивача, вбачається, що такі враховані також вибірково без будь-якої аргументації причин їх не зарахування.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 27.02.2024 до участі у справі в якості співвідповідача було залучено Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області.

29 березня 2024 року відповідач 1 подав через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» відзив на позов, в якому проти позову заперечив. Так, зазначив, що за наданими позивачем при зверненні до органу Пенсійного фонду України документами до страхового стажу позивача було зараховано періоди навчання у Львівському технічному училищі №58, періоди догляду за дитиною до 3-х років та періоди роботи згідно з архівними довідками №76/14-15 від 08.08.2023 та №75/14-15 від 08.08.2023. Окрім того, зараховано періоди роботи відповідно до даних реєстру застрахованих осіб. Разом з тим, до страхового стажу не було зараховано періоди роботи відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 , оскільки прізвище « ОСОБА_2 » (рос.) на першій сторінці документа не відповідає паспортним даним « ОСОБА_3 » (рос.). Також не взято до уваги архівну довідку №75/14-15 від 08.08.2023, оскільки в довідці прізвище особи « ОСОБА_2 » (рос.) не відповідає паспортним даним. Окрім того, до страхового стажу позивача не зараховано період роботи з червня 1986 по 22.07.1997 згідно з архівною довідкою №70/14-5 від 04.08.2023, оскільки наявний тільки наказ про звільнення, наказ про прийняття в довідці не зазначено. Стосовно позовної вимоги про зобов`язання виплачувати позивачу пенсію зазначає, що уповноваженим на виплату пенсії органом в даному випадку є Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 27.02.2024 надано відповідачу 2 строк для подання відзиву на позов. Окрім того, повідомлено про передбачені ч. 4 ст. 159 КАС України наслідки не подання суб`єктом владних повноважень відзиву на позову.

Вказана ухвала була надіслана до електронного кабінету Головного управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області в підсистемі «Електронний суд» та отримана 27 лютого 2024 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, складеною уповноваженим працівником Закарпатського окружного адміністративного суду.

Однак відповідач 2 відзив у встановлений судом строк до суду не надіслав, про причини неподання такого не повідомив, про продовження процесуального строку для його подання не клопотав.

Відповідно до ч. 4 ст. 159 КАС України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

З огляду на вищенаведене суд вважає за можливе застосувати наслідки, передбачені ч. 4 ст. 159 КАС України.

Дослідивши подані сторонами документи та матеріали справи, розглянувши доводи сторін, наведені ними в письмових заявах, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується випискою з акту огляду медико-соціальною експертною комісією №301875 від 03.07.2023.

09 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі ГУ ПФУ в Закарпатській області) із заявою про призначення пенсії по інвалідності, до якої долучила ряд правовстановлюючих документів, серед яких: трудову книжку НОМЕР_1 від 25.09.1985.

Вказана заява позивача, відповідно до принципу екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань, була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області (далі - ГУ ПФУ в Харківській області), яке рішенням №97 від 17.08.2023 відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії по інвалідності у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що за розрахунками склав тільки 13 років 11 днів. Так, до такого зараховано період навчання з 01.09.1983 по 13.07.1985; період догляду за дитиною до 3 років з 17.03.1988 по 14.04.1988 та з 16.05.1988 по 14.01.1990, а також наступні періоди роботи: з 15.06.1986 по 15.01.1988, з 15.04.1988 по 15.05.1988, з 15.01.1990 по 15.09.1995, з 15.11.1995 по 15.09.1996, з 16.11.2009 по 30.11.2009, з 17.12.2009 по 31.08.2011 та з 01.10.2011 по 31.01.2013.

При цьому, як вбачається з рішення ГУ ПФУ в Харківській області, до страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано період роботи з червня 1986 по 22 липня 1997 згідно з архівною довідкою №70/14-5 від 04.08.2023, оскільки наявний тільки наказ про звільнення, водночас наказ про прийняття відсутній. Стаж за вказаний період враховано на підставі архівної довідки про заробітну плату.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням органу Пенсійного фонду України, вважаючи його таким, що порушує передбачене законодавством право на пенсію, ОСОБА_1 звернулася з даним адміністративним позовом до суду.

Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Питання виникнення та реалізації права громадян на пенсійне забезпечення врегульоване положеннями Законів України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон №1788) та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058).

Спірні правовідносини в даній адміністративній справі виникли з приводу відмови органу Пенсійного фонду призначити позивачу пенсію по інвалідності.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону №1058, пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.

Згідно ч. 1 ст. 32 Закону №1058 особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією для осіб з інвалідністю II та III груп: від 56 років до досягнення особою 59 років включно - 14 років.

Так, як вбачається з рішення ГУ ПФУ в Харківській області про відмову в призначенні пенсії №97 від 17.08.2023 страховий стаж ОСОБА_1 становить 13 років 11 днів, що є недостатнім для призначення пенсії по інвалідності. При цьому, ГУ ПФУ в Харківській області не було зараховано до страхового стажу ОСОБА_1 окремі періоди роботи згідно з відомостями трудової книжки НОМЕР_1 від 25.09.1985, мотивуючи окремими недоліками заповнення архівної довідки №70/14-5 від 04.08.2023.

Оцінюючи правомірність такого рішення органу Пенсійного фонду України, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону №1058 страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону №1058, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону №1058).

Згідно ст. 56 Закону №1788 до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Положеннями ст. 62 Закону №1788 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Вказане узгоджується також з положеннями п. 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 (далі Інструкція) та п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 (далі Порядок).

П. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» визначено, що заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства, установи, організації в присутності працівника, а відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Відповідно до п. 2.2 Інструкції, до трудової книжки вносяться наступні відомості: про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіхи в роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Згідно п. 2.3 Інструкції записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Відповідно до п. 2.14 Інструкції, у графі 3 розділу «Відомості про роботу» як заголовок пишеться повне найменування підприємства. Під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення (2.4 Інструкції).

Вказане кореспондується також з положеннями Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.74 №162 (далі Інструкція №162) (що була чинна на момент видачі трудової книжки позивача).

З матеріалів справи вбачається та не заперечується відповідачем 1, що позивач при зверненні за призначенням пенсії подала, в тому числі трудову книжку НОМЕР_1 від 25.09.1985, в якій наявні відомості про наступні періоди трудової діяльності ОСОБА_1 :

- з 16 вересня 1985 року по 01 вересня 1986 року робота в Бориславській міськтипографії за спеціальністю друкар;

- з 10 січня 1986 року по 22 серпня 1997 року Ужгородське районне міжколгоспне підприємство з виробництва овочів закритого типу «Весна».

Дослідивши наявні в матеріалах справи копії зазначеної вище трудової книжки, судом встановлено, що відомості про такі періоди роботи внесено з дотриманням вимог Інструкції, зокрема, відомості про прийняття та звільнення з роботи зроблені акуратно, кульковою ручкою, завірені підписом уповноваженої особи та печаткою юридичної особи, з посиланням на відповідні накази. З таких можна точно встановити місце, посаду та період роботи позивача, а також номер та дату розпорядчого документа, на підставі яких зроблені відповідні записи.

Вказані обставини відповідачем 1 не заперечуються.

Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо даного періоду роботи відповідачем 1 суду не надано.

Жодних причин не зарахування періодів роботи позивача згідно з відомостями трудової книжки НОМЕР_1 від 25.09.1985 оскаржене рішення не містить.

У поданому до суду відзиві відповідач 1 заявляє, що такі періоди трудової діяльності не враховувалися згідно з даними трудової книжки, оскільки прізвище « ОСОБА_2 » (рос.) на першій сторінці документа не відповідає паспортним даним « ОСОБА_3 » (рос.), з огляду на що періоди трудової діяльності враховувалися відповідно до Порядку за даними наданих позивачем уточнюючих довідок.

Поряд з цим суд не може брати до уваги наведені у відзиві аргументи, оскільки такі не були підставою прийняття оскарженого рішення про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Так, вирішуючи спори, суд повинен досліджувати правомірність рішення суб`єкта владних повноважень на момент його прийняття та не може обґрунтовувати юридичну правомірність таких актів в контексті обставин, що не були підставою їх прийняття. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях і домислах.

За правилами, встановленими ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Разом з тим, нормами ч. 2 ст. 77 КАС України обов`язок доказування в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на відповідача.

З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав (фактичних і юридичних) та переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Варто зазначити, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає в тому, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, на оцінці всіх фактів та обставин, що мають значення. Орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (п. 36 рішення Європейського суду з прав людини від 01 липня 2003 року у справі «Suominen v. Finland»).

У Рішенні Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року № 5-р(ІІ)/2020 вказано що одним зі складових елементів загального принципу юридичної визначеності є вимога (як принцип) передбаченості приписів права. Європейський суд з прав людини при трактуванні принципу передбаченості юридичної норми зазначив: «Припис не може розглядатись як «право», якщо його не сформульовано з достатньою мірою чіткості, даючи громадянинові змогу регулювати свою поведінку: громадянин повинен мати змогу (отримавши при потребі відповідну пораду) передбачити - до тієї міри, що є допустимою за конкретних обставин, - наслідки, що їх може спричинити конкретна дія» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «The Sunday Times v. The United Kingdom»).

Принцип правової визначеності є складовою частиною принципу верховенства права. Основу принципу правової визначеності утворює ідея передбачуваності (очікуваності) суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишалися передбачуваними (правові позиції Конституційного Суду України висловлені у рішеннях від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005, від 29 червня 2010 року №17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року №10-рп/2011).

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, згідно з якою закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (п. 109 рішення від 13 грудня 2001 року у справі «Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови»).

Окрім того, принцип правової визначеності є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання).

Суд вважає, що принцип правової визначеності має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування існуючих норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій, а також послідовність дій держави щодо можливого втручання в охоронювані Європейською Конвенцією та Конституцією України права та свободи цієї особи.

Конституційний Суд України неодноразового акцентував на тому, що держава, виконуючи свій головний обов`язок - утвердження і забезпечення прав і свобод людини повинна не тільки утримуватися від порушень чи непропорційних обмежень прав і свобод людини, але й вживати належних заходів для забезпечення можливості їх повної реалізації кожним, хто перебуває під її юрисдикцією; з цією метою законодавець та інші органи публічної влади мають забезпечувати ефективне юридичне регулювання, яке відповідає конституційним нормам і принципам, та створювати механізми, необхідні для задоволення потреб та інтересів людини (Рішення від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016).

Разом з тим, оскаржене в даній адміністративній справі рішення ГУ ПФУ в Харківській області зазначеному принципу не відповідає, оскільки не містить підстав не зарахування періодів роботи згідно з трудовою книжкою ОСОБА_1 . Суд вважає, що вказана обставина суперечить також принципам законності та верховенства права, як основоположних принципів демократичної держави та породжує для позивача негативні наслідки у вигляді стану юридичної невизначеності щодо підстав не призначення пенсії.

В свою чергу в ході розгляду даної адміністративної справи судом встановлено, що період роботи з 16.09.1985 по 01.01.1986, а також з 10.01.1986 по 22.08.1997 (з урахуванням періодів догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку) підтверджені відомостями трудової книжки ОСОБА_1 , а тому жодних підстав для не зарахування таких у відповідача 1 не було.

При цьому суд відхиляє посилання ГУ ПФУ в Харківській області на окремі неточності заповнення поданих ОСОБА_1 довідок, оскільки основним документом для підтвердження трудового стажу згідно з нормами чинного законодавства є відомості трудової книжки.

З огляду на вищенаведене, суд вважає рішення ГУ ПФУ в Харківській області №97 від 17.08.2023 протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а вищезазначені періоди роботи підлягають зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 (з урахуванням самостійно врахованих відповідачем 1).

Отже, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

В свою чергу не підлягає задоволенню позов в частині зобов`язання орган Пенсійного фонду України зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання у Львівському технічному училищі №58 з 01.09.1983 по 13.07.1985 та роботи в Будинковому комітеті «Можайського 9», оскільки відповідно до відомостей наявного в матеріалах відмовної пенсійної справи ОСОБА_1 розрахунку страхового стажу такі були враховані при прийнятті оскарженого рішення.

При цьому, на думку суду, достатнім та належним способом захисту прав позивача є зобов`язання ГУ ПФУ в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та вирішити питання можливості призначення пенсії по інвалідності з урахуванням висновків суду в даній адміністративній справі.

З врахуванням вищенаведеного позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Питання розподілу судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (місцезнаходження: майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 3 під., 2 пов, м. Харків, Харківська область, 61022, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (місцезнаходження: пл. Народна, буд. 4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88008, )про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 17.08.2023 р. №97 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 16.09.1985 по 01.01.1986, а також з 10.01.1986 по 22.08.1997 (з урахуванням самостійно врахованих періодів) згідно з відомостями трудової книжки НОМЕР_1 від 25.09.1985.

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії по інвалідності з урахуванням висновків суду.

5. В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяР.О. Ващилін