Справа № 440/14886/23
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2024-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 р. Справа № 440/14886/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Русанової В.Б. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 10.10.2023, головуючий суддя І інстанції: М.В. Довгопол, м. Полтава, повний текст складено 10.10.24 по справі № 440/14886/23

за позовом ОСОБА_1

до Слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави Чуванової Алли Михайлівни

про визнання порушеними прав, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави Чуванової Алли Михайлівни (далі ОСОБА_2 , відповідач), в якому просив суд:

- визнати порушеним відповідачем права ОСОБА_1 на розгляд його клопотання судом в порядку відповідного судочинства (права на суд);

- визнати порушеним відповідачем права ОСОБА_1 на незалежний суд;

- стягнути з бюджету України один мільйон гривень 00 копійок в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої відповідачем внаслідок порушення прав позивача.

В обґрунтування позову зазначив про протиправність дій слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави Чуванової А.М. щодо відмови позивачу у задоволенні його клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження листом відповіддю, без постановлення будь якого процесуального документу, що на думку позивача є порушенням ч. 2 ст. 369 Кримінально процесуального кодексу України (далі КПК України) та позбавило його можливості апеляційного оскарження такого рішення відповідно до приписів ст. 392 КПК України.

Враховуючи викладене, вважає наявними підстави для оскарження таких дій відповідача в порядку адміністративного судочинства, оскільки ОСОБА_2 вчинила дії з надання листа відповіді позивачу, як звичайний урядник, при цьому використовуючи свій суддівський статус у робочий час і на робочому місці.

Стверджував, що порушення його прав на правосуддя та на незалежний суд спричинило позивачу моральні страждання у вигляді розпачу, відчуття власної меншовартості, приниження та зневаги з боку відповідача, що є підставою для відшкодування моральної шкоди у розмірі одного мільйона гривень.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 10.10.2023 у справі № 440/14886/23 відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави Чуванової Алли Михайлівни про визнання порушеними прав, стягнення моральної шкоди.

ОСОБА_1 , не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірне з`ясування судом обставин у справі, порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу суду першої інстанції повністю та направити матеріали справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено про безпідставність застосування судом першої інстанції висновків Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 № 8, від 12.06.2009 № 6 та висновку № 11 Консультативної ради європейських судів, оскільки всі роз`яснення у вказаних документах стосуються здійснення правосуддя та судових рішень, натомість відповідь судді Чуванової А.М. не є процесуальним рішенням, а відтак відповідач при створенні листа - відповіді не здійснювала процесуальних дій, тобто не вчиняла правосуддя, що унеможливлює оскарження такої відповіді в апеляційному порядку.

Крім того, послався на ухвалу Вищого Адміністративного Суду України від 17.06.2015 по справі № К/9991/32066/14, за аналогічними правовідносинами, де голова Київського районного суду м. Полтави розглянув скаргу ОСОБА_1 на слідчого правоохоронного органу в порядку Закону України «Про звернення громадян». Зазначені дії були оскаржені ОСОБА_1 до Полтавського окружного адміністративного суду із позовом, який не був прийнятий до адміністративного провадження із тих самих підстав, що зазначені в ухвалі судді ОСОБА_3 від 10.10.2023. Апеляційна інстанція залишила рішення Полтавського окружного адміністративного суду без змін, але Вищий Адміністративний Суд України ухвалою від 17.06.2015 скасував рішення суду першої та апеляційної інстанцій, а справу направив до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

За приписами ч. 1 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом КАС України) апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги ухвалу суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що листом відповіддю від 29.09.2023 відповідач відмовила ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про ознайомлення з матеріалами судової справи № 554/8144/23 (провадження № 1 -кс/554/11073/2023р., за якою було ухвалено рішення про обшук житлового приміщення, де позивач постійно проживає разом з дружиною та сином.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у відкритті провадження, керуючись правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постановах від 08 травня 2018 року у справі № 521/18287/15-ц (провадження № 14-90цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (провадження № 14-399цс18), від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18 (провадження № 14-191цс19), суд першої інстанції дійшов висновку, що усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені, а оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Разом з цим, за наявності для цього підстав і у визначеному законом порядку суддя може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності за відповідну неналежну поведінку.

При цьому суд наголосив, що позовні вимоги про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), а також вимоги про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства, а позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України.

Зважаючи на те, що суддя при розгляді ним кримінальної справи не є суб`єктом владних повноважень, який здійснює владні управлінські функції, і не може бути відповідачем у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ, у даній справі відсутній публічно-правовий спір, а відтак суд дійшов висновку про відсутність підстав для розгляду вимог про відшкодування шкоди в порядку адміністративного судочинства.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 , сформульовані у поданій позовній заяві, не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства, суд не роз`яснював позивачу, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно із частинами першою-третьою статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Конституцією України встановлено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (стаття 129 Конституції України). Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. Суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку (стаття 126 Конституції України). Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Відповідно до частин першої, третьої статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

У 1998 році Судова колегія в цивільних справах Верховного Суду України в ухвалі від 2 грудня 1998 року зазначила, що Конституцією України встановлено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні й підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється і однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Згідно з положеннями Конституції України рішення суду і відповідно дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя можуть оскаржуватись у чинному порядку, а не в інший суд першої інстанції, що одночасно порушувало б і принцип незалежності суддів, і заборону втручання у вирішення справи незалежним судом.

Саме в такому розумінні мають застосовуватись положення статей 55, 56 Конституції України про гарантію права кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, посадових і службових осіб та на відшкодування державою матеріальної і моральної шкоди, заподіяної їх незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю при здійсненні ними своїх повноважень. Суд є органом, який вирішує такі скарги, а його рішення (дії, бездіяльність) оскаржуються в порядку, визначеному Конституцією України і законодавством про судочинство.

У Конституції України зазначено, що здійснення правосуддя регулюється окремо від діяльності інших органів державної влади. Відповідно до статті 62 Конституції України матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного. Проте й у цьому разі за таку шкоду відповідає держава, а не безпосередньо суд або суддя.

Таким чином, суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем або іншою особою, яка бере участь у цивільній справі. Це можливо лише у випадках, коли суд (суддя) виступає як звичайна установа (особа), а не як орган (особа), що здійснює правосуддя. Заяви та скарги, спрямовані на притягнення суду (судді) як відповідача, не підлягають розгляду в суді першої інстанції, оскільки законом передбачено інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя.

Отже, в наведеній вище ухвалі, Верховний Суд України заклав підхід до розуміння принципу незалежності судді та суду у випадку оскарження їх дій щодо здійснення правосуддя, який залишається незмінним до даного часу.

Відповідно до абзацу другого пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року "Про незалежність судової влади" виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

У постанові пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 6 "Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів" судам роз`яснено, що у розумінні положень частини 1 статті 2, підпунктів 1, 7, 9 частини 1 статті 3, статті 17, частини 3 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України (прим. - текст постанови з посиланням на норми права, що втратили чинність наведений без змін для забезпечення праворозуміння висновків пленуму Верховного Суду України) судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ. Скарги на дії, бездіяльність і рішення суддів мають розглядатися відповідно до процесуального законодавства.

Згідно з пунктом 21 Великої хартії суддів (Основоположних принципів), затвердженої Консультативною радою європейських суддів 17 листопада 2010 року, засоби для виправлення суддівських помилок мають бути передбачені відповідною системою апеляційного оскарження. Виправлення будь-яких інших помилок в адмініструванні правосуддя є виключною відповідальністю держави.

Оскарження дій/бездіяльності суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їхніх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони, відповідно, були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Наведеної правової позиції притримується і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 8 травня 2018 року у справі №521/18287/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18, від 02 жовтня 2019 року № 11-547апп19, а також Верховний Суд у постанові від 31 липня 2019 року у справі № 636/5534/15, від 30 вересня 2020 року у справі № 1.380.2019.003105.

Як вбачається із позовної заяви та доданих до неї матеріалів, позивач оскаржує дії відповідача щодо неналежного, як на його думку, розгляду клопотання, поданого ОСОБА_1 , як стороною у кримінальному провадженні, у порядку кримінального судочинства України, зокрема, відмову у задоволенні клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, оформлену листом відмовою, без постановлення будь якого процесуального документа, що позбавило його можливості апеляційного оскарження такої відмови.

Крім того, за твердженнями позивача, вказані дії спричинили йому моральну шкоду.

На переконання позивача, суддя Октябрського районного суду м. Полтави, відмовляючи позивачу у задоволенні його клопотання листом, не вчиняла процесуальних дій, тобто не здійснювала правосуддя.

Слід зауважити, що розгляд слідчим суддею клопотання сторони у кримінальному провадженні про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження охоплюється поняттям "здійснення правосуддя", і є нічим іншим, як діяльністю суду, пов`язаною з розглядом судових справ у порядку кримінального судочинства, що врегульований процесуальним законом, а саме Кримінальним процесуальним кодексом України.

Проте, оскарження дій суду щодо здійснення правосуддя шляхом подачі позову до іншого суду є порушенням принципу незалежності суду та суддів та засобом впливу на них. Законодавством передбачено апеляційний та касаційний порядок оскарження судових рішень, а тому зауваження щодо діяльності судді чи суду або посадової особи суду, що пов`язані зі здійсненням правосуддя, у тому числі щодо подання заяв, клопотань тощо, можуть бути включені до апеляційної чи касаційної скарги на судове рішення. Оскарження дій суду або судді, що пов`язані зі здійсненням правосуддя не може відбуватися шляхом ініціювання проти них судового процесу.

Оскарження дій суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Зазначений правовий висновок, викладено в постановах Верховного Суду від 21.07.2022 у справі № 580/5292/21 та від 08.05.2023 у справі № 580/2605/22.

Таким чином, у разі незгоди позивача з діями слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави Чуванової Алли Михайлівни, він не позбавлений можливості викласти всі свої заперечення та доводи в апеляційній скарзі за результатами розгляду відповідної справи, однак ініціювання окремого судового провадження щодо оскарження дій судді є недопустимим, з огляду на приписи процесуального законодавства.

Згідно з частиною шостою статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

У пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц Верховний Суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання незаконними дій/бездіяльності посадових осіб суду що стосуються здійснення правосуддя не може розглядатися за правилами будь-якого судочинства.

Отже, спір щодо рішень, дій та бездіяльності суду, суддів, посадових осіб суду щодо здійснення правосуддя не може розглядатися за правилами будь-якого судочинства, оскільки для оскарження таких рішень, дій та бездіяльності встановлений інший порядок оскарження.

У пунктах 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 8 травня 2018 року у справі № 521/18287/15-ц зазначено, що відсутність правової регламентації права на оскарження вчинених під час розгляду конкретної справи дій, рішень чи бездіяльності суду не за правилами апеляційного та касаційного оскарження є легітимним обмеженням у судовому процесі, покликаним забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи за наявності у чинному законодавстві конкретних способів захисту їх прав та інтересів. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для закриття провадження у частині вказаних вимог позивача, які не можуть бути розглянуті в окремому судовому провадженні.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищенаведені висновки Верховного Суду, судом першої інстанції вірно роз`яснено позивачу, що даний спір не віднесений до юрисдикції жодного суду, оскільки не може розглядатися за правилами будь-якого судочинства.

Встановивши, що спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, адміністративні суди не мають розглядати питання щодо встановлення факту порушення прав позивача, а зобов`язані відмовити у відкритті провадження у справі.

Отже, оскільки відповідач у спірних правовідносинах не здійснює владних управлінських функцій, а спір не є публічно-правовим у розумінні положень КАС України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, правомірно відмовив позивачу у відкритті провадження у цій справі.

Колегія суддів не бере до уваги посилання позивача на ухвалу Вищого адміністративного суду України від 17.06.2015 у справі № К/9991/32066/14, оскільки, як вбачається з її змісту, у вказаних правовідносинах, не було встановлено, що скаргу, на яку надана відповідь, була зареєстровано, як таку, що підлягає розгляду в порядку відповідного судочинства, зокрема кримінального, та в установленому порядку передано судді на розгляд, натомість, в межах спірних правовідносин, як клопотання позивача про ознайомлення з матеріалами клопотання слідчого про проведення обшуку так і лист відповідь слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави ОСОБА_2 надані в рамках кримінальної справи № 554/8144/23 (провадження № 1-кс/554/11073/2023), а відтак наведені спори не є тотожними.

Крім того, висновки Великої Палати Верховного Суду, у постановах: від 08 травня 2018 року у справі № 521/18287/15-ц (провадження № 14-90цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (провадження № 14-399цс18), від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18 (провадження № 14-191цс19) висловлені вже після винесення ухвали Вищого адміністративного суду України від 17.06.2015 у справі № К/9991/32066/14, а відтак є релевантними до спірних правовідносин та підлягають застосуванню в межах розгляду даної справи.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає обставин, які б давали підстави ставити під сумнів правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 10.10.2023 по справі № 440/14886/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді В.Б. Русанова С.П. Жигилій