Справа № 620/11470/23
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Скалозуб Ю.О. Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2024 року Справа № 620/11470/23

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Мєзєнцева Є.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 січня 2024 року у справі

за позовом фізичної особи-підприємця

ОСОБА_1

до Головне управління ДПС у Чернігівській області

третя особа яка не Головне управління Пенсійного фонду України в

заявляє самостійних Чернігівській області,

вимог щодо предмета Головне управління Казначейської служби України

спору на стороні у Чернігівській області,

відповідача

про визнання протиправною та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі- Позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС в Чернігівській області (далі - Відповідач), треті особи які не заявлять самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Головне управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати вимогу №Ф-6418-13у від 17.09.2021.

В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач зазначив, що заборгованість виникла в зв`язку з тим, що з 2011 року було змінено порядок розподілу єдиного та фіксованого податків між місцевими бюджетами та фондами. При цьому відповідні рахунки були відкриті в Державній казначейській службі лише у лютому 2011 року, в той час як сплата єдиного податку Позивачем здійснена в грудні 2010 року.

Позивач вважає, що в результаті протиправної бездіяльності Державного казначейства України та Пенсійного фонду України, сума єдиного соціального внеску, сплачена авансом за весь 2011 рік не була спрямована на належні рахунки, а залишилася недоїмкою, яку було передано в 2013 році до Головного управління ДПС в Чернігівській області, оскільки останній набув прав та обов`язків з адміністрування єдиного соціального внеску.

Враховуючи вказане Позивач вважає, що такі обставини не свідчать про порушення ним законодавства, оскільки зобов`язання зі сплати сум єдиного внеску до державного бюджету ним виконані своєчасно в повному обсязі та без порушення строків, встановлених законом. Зазначає, що сплата єдиного внеску на розрахункові рахунки, що були чинними на час такої сплати, не може бути підставою для прийняття рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 січня 2024 року адміністративний позов задоволено повністю.

Ухвалюючи таке рішення, суд виходив з того, що неприпустимою з точки зору верховенства права є ситуація, за якої контролюючий орган застосовує надані законом важелі впливу після спливу 7 років після встановлення наявності недоїмки у платника податків, який у свою чергу вважав відсутньою таку недоїмку, оскільки виконав передбачені законодавством обов`язки зі сплати податків, зборів та інших платежів. При цьому суд зазначив, що втрачений семирічний час став наслідком застосування до платника податків штрафних санкцій та пені, що в декілька разів перевищує саму суму недоїмки.

Відтак такі дії Відповідача за встановлених обставин, на думку суду першої інстанції, не можуть вважатися пропорційними та становить "індивідуальний та надмірний тягар" для Позивача.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що Позивачем зобов`язання зі сплати єдиного внеску виконані у встановлені законодавством терміни для здійснення такої сплати. Розподіл Державною казначейською службою сплачених платником коштів за нормами, що діяли до 01.01.2011, не може слугувати підставою для застосування до Позивача штрафних санкцій та нарахування пені. Такі санкції й пеня стали наслідком недоїмки, оскільки сплачені за цей період суми пішли на погашення заборгованості минулого періоду.

Не погоджуючись з таким рішенням суду в частині задоволення позовних вимог, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У своїй скарзі Апелянт викладає обставини справи й норми чинного законодавства, а також наполягає на тому, що сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом №2464 є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. При цьому, строк давності не застосовується.

З цих та інших підстав Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято за неповно встановлених обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цілому.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2024 та від 07.02.2024 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити таку скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, наполягаючи на необґрунтованості доводів Апелянта та правильності висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 13.04.2000 зареєстрований як фізична особа-підприємець /т.1 а.с. 25-26/.

Згідно із квитанцією №75/153 від 09.12.2010 ОСОБА_1 сплатив 2400,00 грн єдиного податку за 2011 рік /т.1 а.с. 10/.

Згідно з листом Управління Державної казначейської служби України у м.Чернігові від 27.03.2012 кошти зараховані 10.12.2010 року на розподільчий рахунок №0002 та, як і передбачено підрозділом 8 Розділу ХХ Податкового кодексу України у порядку, що діяв до 1 січня 2011 року, розподілені казначейством між місцевим бюджетом те фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування з подальшим спрямуванням за призначенням: 43% до місцевого бюджету - 1032,00 грн, 42% до Пенсійного фонду України - 1008,00 грн, 11% на обов`язкове соціальне страхування (Чернігівська міська виконавча дирекція ЧОВ ФСС з ТВП)- 264,00 грн, 4% до Державного фонду сприяння зайнятості населення - 96,00 грн.

З 01.10.2013 функції з адміністрування єдиного внеску передані від Пенсійного фонду України до ДПС України. Так, 01.10.2013 до ГУ ДПС в Чернігівській області передані дані і по ОСОБА_1 з недоїмкою на кінець 2013 року в сумі 914,18 грн.

Після погашення Позивачем вказаної суми 16.04.2020 Відповідачем складено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-6418-13У від 17.09.2021в сумі 9749,58 грн з яких недоїмка за четвертий квартал 2020 року в сумі 1774,54 грн, а також штраф в сумі 5375,35 грн та пеня в сумі 2599,69 грн за період з 20.10.2015 до 16.04.2020 /т.1 а.с.8/.

Листом від 12.04.2012 ДПІ у м. Чернігові повідомила Позивача про те, що в органах Державного казначейства України з 01.01.2011 не були відкриті нові рахунки й сплачені до 07.02.2011 кошти продовжували сплачуватись на відповідні розподільчі рахунки й розподіл платежів єдиного податку здійснювався в порядку, що діяв до 01.01.2011. Додатково зазначено, що органи державної податкової служби України не наділені повноваженнями здійснення контролю за правильністю розмежування коштів, що надійшли на розподільчі рахунки Державної казначейської служби, та не можуть зобов`язати відзивати кошти з рахунків інших підприємств, установ, організацій /т.1 а.с. 22-23/.

Водночас, відповідно до листа Управління Державної казначейської служби у м. Чернігові від 19.04.2012 повідомлено Позивача про можливість повернення платежів з бюджету тільки за поданням (висновком) органу, який контролює стягнення цього виду платежу, з рахунку, на який ці кошти надійшли. При цьому застосовується порядок розподілу суми єдиного податку, що діяв до 01 січня 2011 року /т.1 а.с. 17-18/.

Із листа Управління Пенсійного фонду України в м. Чернігові від 17.03.2016 вбачається, що останнім на звернення ФОП ОСОБА_1 роз`яснено, що згідно даних реєстру Державної податкової інспекції в м. Чернігові щодо сплати фіксованого та єдиного податків позивачем з 01.01.2010 по 31.12.2010 був обраний особливий спосіб оподаткування (єдиний податок) за ставкою 200,00 грн, що регулювався Указом Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва» від 03.07.1998р. №727/98. Пунктами 2 і 3 Указу №727/98 передбачено зарахування частини сплаченого єдиного податку у розмірі 42% до Пенсійного фонду. Оскільки надходження єдиного податку становлять 42% встановленої ставки, то розмір відрахувань з єдиного податку підприємця становить 84,00 грн помісячно (200,00 г х 42%). З вище наведеного вбачається, що сума страхового внеску, з урахуванням частини єдиного податку та сум страхового внеску, що підлягав доплаті за період з 01.07.2010 по 31.12.2010, та за період з 01.01.2010 по 31.12.2010 року становить в загальній сумі 2296,80 грн. За результатами проведеного звірення розрахунків за нарахованими та сплаченими обов`язковими платежами до Пенсійного фонду згідно карток особового рахунку станом на 11.02.2016 було встановлено переплату зі сплати страхових внесків у сумі 3304,80 грн. Зважаючи на те, що Позивачем не було надано звіт за 2010 рік, а отже у сумі переплати обліковується переплата з урахуванням не наданого звіту за 2010 рік, таким чином після його подання розмір переплати зміниться та становитиме 1008,00 грн. Окрім того, зазначено, що спірна частина єдиного податку не є страховими внесками, а відтак на неї не поширюються вимоги частини 13 статті 20 Закону, якою передбачено повернення надміру сплачених чи помилково сплачених страхових внесків до солідарної системи, а в Інструкції йдеться про повернення частини єдиного податку лише у тому випадку, якщо його сплачено у більшому розмірі. Використання єдиного податку на погашення зобов`язань зі сплати страхових внесків не змінює правової природи сплачених коштів, оскільки для платника вони залишаються податком. Таким чином, вище наведені правові обґрунтування вказують на відсутність підстав для повернення зазначених коштів /т.1 а.с. 19-21/.

Вважаючи вимогу про сплату боргу з єдиного внеску протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI), Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 у редакції наказу Міністерства фінансів України від 04.05.2018 № 469 (далі - Інструкція № 449).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом № 2464-VI визначено правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI визначено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону (частина 1 статті 2 Закону № 2464-VI).

Виключно цим Законом визначаються, зокрема, платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску (частина 2 статті 2 Закону № 2464-VI).

Частиною першою статті 3 Закону № 2464-VI передбачено, що збір та ведення обліку єдиного внеску здійснюються за принципами, зокрема, законодавчого визначення умов і порядку його сплати; обов`язковості сплати; державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску; відповідальності платників єдиного внеску та органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов`язків.

Своєчасність та повнота нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску є обов`язком платника єдиного внеску в контексті положень пункту 1 частини 2 статті 6 Закону № 2464-VI.

Відповідно до частини п`ятої статті 9 Закону № 2464-VI сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з частиною восьмою статті 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

Платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Винятком є випадки, якщо внесок, нарахований на ці виплати, вже сплачений у строки, встановлені абзацом першим цієї частини, або за результатами звірення платника з органом доходів і зборів за платником визнана переплата єдиного внеску, сума якої перевищує суму внеску, що підлягає сплаті, або дорівнює їй. Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань.

Днем сплати єдиного внеску вважається: у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки органу доходів і зборів - день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на рахунок органу доходів і зборів (частина десята статті 9 Закону № 2464-VI).

Платниками ЄСВ є роботодавці - підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, військові частини та органи, які виплачують грошове забезпечення, допомогу по тимчасовій непрацездатності, допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами, допомогу, надбавку або компенсацію відповідно до законодавства для таких осіб (абз. 7 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VI).

У пункті 1 розділу IV Інструкції № 449 зазначено, що нарахування єдиного внеску:

1) єдиний внесок нараховується на суми, визначені базою для нарахування єдиного внеску, які не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов`язкових платежів, що відповідно до Закону сплачуються із зазначених сум або за договорами позики, придбання товарів та виплат на інші цілі за дорученням отримувача;

2) єдиний внесок нараховується на суми, визначені базою для нарахування єдиного внеску, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати;

3) єдиний внесок обчислюється виключно у національній валюті, в тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Сплата єдиного внеску: сплата єдиного внеску здійснюється за місцем обліку такого платника в національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на відповідні рахунки органів доходів і зборів, відкриті в органах Державної казначейської служби України (далі - органи Казначейства), для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь (пункт 2 розділу IV Інструкції № 449).

Днем сплати єдиного внеску вважається: у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки органів доходів і зборів - день списання банком або органом Казначейства суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на рахунок органу доходів і зборів (пункт 3 розділу IV Інструкції № 449).

У підпунктах 6, 7 пункту 3 розділу IV Інструкції № 449 визначено, що нараховані за відповідний календарний місяць суми єдиного внеску сплачуються платниками не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця незалежно від виплати заробітної плати та інших видів виплат, на суми яких нараховується єдиний внесок; платники під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для відповідних платників (авансові платежі). Винятком є випадки, якщо внесок, нарахований на ці виплати, вже сплачений у строки, визначені підпунктом 6 цього пункту, або за результатами звірки стану розрахунків платника з органом доходів і зборів за платником визнана переплата єдиного внеску, сума якої перевищує суму внеску, що підлягає сплаті, або дорівнює їй.

Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі.

Фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань.

Частинами першою-четвертою статті 25 Закону № 2464-VI передбачено, що рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.

Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

У разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Положеннями частини десятої статті 25 Закону № 2464-VI передбачено, що на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.

Абзацом 2 частини одинадцятої статті 25 Закону № 2464-VI визначено, що орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Отже, на платників єдиного податку покладено обов`язок сплачувати ЄСВ у порядку та строки, визначенні чинним законодавством.

Відповідно до Указу Президента України Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва в редакції Указу Президента N 746/99 від 28.06.99, дію якого припинено згідно із Законом №4014-VI від 04.11.2011, відділення Державного казначейства України наступного дня після надходження коштів перераховували суми єдиного податку у таких розмірах: до місцевого бюджету - 43 відсотки; до Пенсійного фонду України - 42 відсотки; на обов`язкове соціальне страхування - 15 відсотків для відшкодування витрат, які здійснюються відповідно до законодавства у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, а також витрат, зумовлених народженням та похованням.

З 01.01.2011 року набрали чинності Податковий кодекс України та Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон), якими визначено, що нарахування, обчислення та сплата єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування здійснюються суб`єктами малого підприємництва, які сплачують єдиний податок або фіксований податок, у порядку, визначеному Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2010 N 1196 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2000 N 507" передбачено, що суб`єкт малого підприємництва сплачує 43% нарахованого єдиного податку на рахунки відповідного бюджету, а 57% нарахованого єдиного податку на рахунки органів Пенсійного фонду України як частину суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Як вбачається з матеріалів справи Позивач 09.12.2010 року сплатив єдиний податок за весь 2011 рік, що підтверджується квитанцією №75/153. Втім, сплачені кошти розподілені казначейством за нормами, чинними до 01.01.2011, внаслідок чого у Позивача виникла недоїмка зі сплати ЄСВ.

За цих умов, колегія суддів зазначає, що відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Разом з тим, Відповідачем не надано жодних доказів, які підтверджували б порушення Позивачем зобов`язання зі сплати єдиного внеску.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 грошове зобов`язання виконав вчасно, у встановлені законодавством терміни. А розподіл Державною казначейською службою сплачених платником коштів за 2011 рік за нормами, що діяли до 01.01.2011, не може слугувати підставою для застосування до Позивача штрафних санкцій та нарахування пені.

При цьому, колегія суддів враховує презумпцію правомірності рішень платника податків (пункт 4.1.4 ст.4 ПК України) , яка застосовується, коли норми податкового права прямо чи внаслідок їх тлумачення, а також у своїй сукупності не є однозначними та допускають множинне трактування повноважень на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Більше того, з листа УПФУ в м. Чернігові вбачається, що за результатами звірення розрахунків за нарахованими та сплаченими обов`язковими платежами до Пенсійного фонду згідно карток особового рахунку станом на 11.02.2016 було встановлено переплату зі сплати страхових внесків у сумі 3304,80 грн, а після подання звіту за 2010 рік сума переплати становитиме 1008,00 грн/т.1 а.с.20/.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що недопустимою є ситуація з точки зору верховенства права, за якої контролюючий орган застосовує надані законом важелі впливу після спливу 7 років після встановлення наявності недоїмки у платника податків, який вважав відсутньою таку недоїмку, оскільки виконав передбачені законодавством обов`язки зі сплати податків, зборів та інших платежів. Втрачений семирічний час став наслідком застосування до платника податків штрафних санкцій та пені, що в декілька разів перевищує саму суму недоїмки.

При цьому, апеляційний суд враховує практику ЄСПЛ викладену в справі «Валентина Ніканорівна Великода проти України», де ЄСПЛ зазначив, що перша і найважливіша вимога ст. 1 Протоколу № 1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і повинно переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання повинно бути пропорційними переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс («золоту середину») до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар.

З урахуванням усього, викладеного вище, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для застосування до Позивача штрафу або пені за несвоєчасну сплату ЄСВ відсутні.

Твердження Апелянта про те, що Позивачем не оскаржувалося рішення №2810/24-07-23 від 16.06.2021 ні в адміністративному, ні в судовому порядку колегія суддів до уваги не приймає, оскільки безпосередньо предметом розгляду у цій справі є вимога №Ф-6418-13у від 17.09.2021.

Щодо тверджень Апелянта про наявність у Позивача недоїмки за четвертий квартал 2020 року в сумі 1774,54 грн станом на 07.09.2021 та, відповідно, включення її до стягнення за спірною вимогою, колегія суддів вважає безпідставною, оскільки з матеріалів справи чітко вбачається, що Позивачем 18.01.2021 повністю сплачено ЄСВ за четвертий квартал 2020 року, що підтверджується дублікатом квитанції №0.0..1 від 18.01.2021.

Таким чином, контролюючим органом всупереч вимог статті 77 КАС України не доведено та не надано належних доказів, на підтвердження правомірності винесеної ним вимоги про сплату боргу(недоїмки) №Ф-6418-13у від 17.09.2021.

Аналізуючи всі доводи учасників справи, судова колегія також приймає до уваги висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Отже, перевіривши рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, згідно з частиною першою статті 308 КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційна скарга Головного управління ДПС у Чернігівській області підлягає залишенню без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 січня 2024 року - без змін.

Розподіл судових витрат.

Судові витрати, які були понесені позивачем, відповідно до ст. 139 КАС України, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернігівській області - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 січня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 09 квітня 2024 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: О.В. Карпушова

Є.І. Мєзєнцев