Справа № 260/10614/23
Суддя: Рейті С.І.
Дата ухвалення: 2024-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2024 року м. Ужгород№ 260/10614/23
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Рейті С.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій і зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, в/ч НОМЕР_1 ), в якому просить визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 , яка полягає у нерозгляді та неприйнятті рішення за поданим сержантом ОСОБА_1 рапорту про звільнення з військової служби та зобов`язати в/ч НОМЕР_1 розглянути по суті рапорт сержанта ОСОБА_1 від 24.05.2023 року про звільнення з військової служби за сімейними обставинами та прийняти по ньому рішення, про що письмово повідомити позивача.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що 24.05.2023 року сержантом ОСОБА_1 було подано рапорт про звільнення з військової служби відповідно до абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», у зв`язку з наявністю дружини ОСОБА_2 , яка є особою із числа осіб з інвалідністю ІІІ групи, що підтверджується Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААГ №294599.

Рапорт на звільнення з військової служби був складений на ім`я безпосереднього командира (а саме - командира взводу), відповідно до пункту 233 Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, такий був направлений засобами поштового зв`язку, та отриманий посадовими особами військової частини 26.05.2023 року.

Оскільки, після отримання зазначеного рапорту на звільнення з військової служби, інформації щодо стану розгляду вказаного рапорту надано не було, 26.06.2023 року представником позивача було направлено на адресу в/ч НОМЕР_1 адвокатський запит №20/06-2 від 20.06.2023 року для отримання інформації про результати розгляду вказаного рапорту.

У відповідь на вказаний адвокатський запит, представником позивача було отримано лист від 22.07.2023 року №9020 від в/ч НОМЕР_1 про те, що рапорт про звільнення з військової служби сержанта ОСОБА_1 не може бути розглянутий командиром в/ч НОМЕР_1 з огляду на те, що фактично сержант ОСОБА_1 бажає звільнитись з лав ЗСУ без подання рапорту «по команді» належному командиру, без надання оригіналів документів, що підтверджують підстави звільнення, перебуваючи за межами району виконання завдань в/ч НОМЕР_1 та будучи безпідставно відсутнім на військовій службі.

Тобто, фактично, відповідач не здійснив розгляд поданого рапорту про звільнення з військової служби позивача, не надав відповідь по суті рапорту, а відмовив у його розгляді через відсутність позивача за межами району виконання завдань в/ч НОМЕР_1 .

Вважаючи, що відмова у розгляді поданого сержантом ОСОБА_1 рапорту про звільнення з військової служби є протиправною та такою, що не відповідає чинному законодавству України, позивач звернувся до суду із даним позовом за захистом своїх порушених прав.

Ухвалою судді від 22.12.2023 року відкрито провадження у даній адміністративній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Одночасно вказаною ухвалою витребувано у в/ч НОМЕР_1 : наказ командира в/ч НОМЕР_1 по особовому складу та стройовій про зарахування позивача до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення; поданий позивачем рапорт про звільнення з військової служби; докази реєстрації поданого позивачем рапорту про звільнення з військової служби; докази розгляду поданого позивачем рапорту про звільнення з військової служби; всі матеріали та документи, які стосується спірних правовідносин та встановлено строк для подання відповідних доказів в п`ятиденний строк з дня отримання даної ухвали.

У зв`язку з невиконанням вимог ухвал в частині надання витребуваних доказів, ухвалою від 04.03.2024 року судом було застосовано до в/ч НОМЕР_1 заходи процесуального примусу у вигляді стягнення штрафу у розмірі 1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ухвалою суду від 05.03.2024 року повторно витребувано у відповідача необхідні для повного та всебічного розгляду справи докази.

19.03.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог та стосовно визнання протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 , яка, як зазначає позивач, полягає у не розгляді рапорту сержанта ОСОБА_1 про його звільнення з військової служби, зазначає, що для того щоб стверджувати про протиправну бездіяльність відповідача необхідно дослідити чи дійсно у нього виник обов`язок вчинити дії щодо розгляду рапорту на звільнення позивача з військової служби.

Вказує, що рапорт позивача про звільнення з військової служби від 24.05.2023 року поданий з порушенням вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, адже на ньому відсутня відмітка про клопотання безпосереднього командира (командира 2 механізованого взводу 3 механізованої роти військової частини НОМЕР_2 в/ч НОМЕР_1 ) до командира роти та в подальшому до командира в/ч НОМЕР_1 .

Наголошує, що в/ч НОМЕР_1 неодноразово повідомляла про це представника позивача у відповідях на адвокатські запити, проте представник позивача ігнорувала даний факт і продовжувала вводити в оману свого клієнта стосовно правомірності подання ним рапорту про звільнення з військової служби.

Звертає увагу, що позивач станом на дату подання даного відзиву на позовну заяву у розташування в/ч НОМЕР_1 не повернувся та надалі безпідставно відсутній на військовій службі без поважних причин.

Посилання адвоката на положення статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військовому службу» про призупинення військової служби як на підтвердження того, що тільки в таких випадках неможливо здійснити звільнення з військової служби, не відповідають дійсності, оскільки в/ч НОМЕР_1 не стверджувала, що позивачу призупинена військова служба, а лише наводила факт безпідставної відсутності позивача на військовій службі.

Так, для того щоб подати рапорт на звільнення з військової служби за сімейними обставинами відповідно до абзацу 4 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військовому службу» Позивачу потрібно повернутися у розташування в/ч НОМЕР_1 та подати відповідний рапорт, як цього вимагає «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008.

Виходячи з вищеописаного, у спірних правовідносинах відсутня протиправна бездіяльність відповідача, яка полягає у не розгляді рапорту позивача про його звільнення з військової служби на підставі абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу.

Щодо позовної вимоги, яка полягає у зобов`язанні відповідача розглянути рапорт та прийняти по ньому рішення, зазначає, що станом на день подання цього відзиву, позовні вимоги позивача є передчасними та фактично такими, що звернуті на майбутнє, адже їх вирішення безпосередньо залежить від результатів розгляду поданого позивачем рапорту.

27.03.2024 року до суду надійшла відповідь на відзив, де представник позивача вказує, що доводи представника відповідача, які вказані у відзиві на позовну заяву, є необґрунтованими та такими, що не відповідають обставинам справи та чинному законодавству України.

Ухвалою суду від 04.04.2024 року скасовано ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.03.2024 року про застосування до в/ч НОМЕР_1 заходів процесуального примусу.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

24.05.2023 року ОСОБА_1 було подано рапорт про звільнення з військової служби відповідно до абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», у зв`язку з наявністю дружини ОСОБА_2 , яка є особою із числа осіб з інвалідністю ІІІ групи, що підтверджується Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААГ №294599.

До рапорту були долучені наступні документи: нотаріально посвідчена копія паспорта та РНОКПП ОСОБА_1 ; нотаріально посвідчена копія паспорта та РНОКПП ОСОБА_2 (дружини); нотаріально посвідчена копія Свідоцтва про одруження НОМЕР_3 ; нотаріально посвідчена копія Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 294599; нотаріально посвідчена копія пенсійного посвідчення про отримання пенсії по інвалідності серії НОМЕР_4 .

Як стверджує позивач та не заперечується відповідачем, рапорт позивача на звільнення з військової служби був складений на ім`я безпосереднього командира, а саме - командира взводу, направлений засобами поштового зв`язку та отриманий посадовими особами військової частини 26.05.2023 року.

З огляду на ненадання відповідачем інформації щодо розгляду рапорту позивача, 26.06.2023 року представником останнього було направлено на адресу в/ч НОМЕР_1 адвокатський запит № 20/06-2 від 20.06.2023 року для отримання інформації про результати розгляду вказаного рапорту.

Листом від 22.07.2023 року за № 9020 командир в/ч НОМЕР_1 повідомив, що фактично сержант ОСОБА_1 бажає звільнитись з лав Збройних Сил України без подання рапорту «по команді» належному командиру, без надання оригіналів документів, що підтверджують підстави звільнення, перебуваючи за межами району виконання завдань в/ч НОМЕР_1 та будучи безпідставно відсутнім на військовій службі. За таких обставин, рапорт про звільнення з військової служби сержанта ОСОБА_1 не може бути розглянутий командиром військової частини.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не розгляду рапорту про звільнення, звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи оцінку позиціям сторін у справі, суд застосовує наступні правові норми.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України «Про військову службу і військовий обов`язок» від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ (далі Закон 2262-XII).

Відповідно до статті 1 цього Закону захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями (частини перша-третя статті 1 Закону).

Згідно з частинами першою-третьою, шостою статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями. Видом військової служби є зокрема військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Статтею 24 Закону № 2232-ХІІ унормований початок, призупинення і закінчення проходження військової служби. Відповідно до частини третьої цієї статті закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-ХІІ, а у частині четвертій цієї статті наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, зокрема: під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану) (пункт 1), під час воєнного стану (пункт 2).

Відповідно до абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) - у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Згідно з частиною сьомою статті 26 Закону № 2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення №1153/2008).

Відповідно до пунктів 6, 7 Положення №1153/2008 початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

Згідно з пунктом 12 Положення №1153/2008 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Порядок підготовки та видання наказів з питань проходження військової служби встановлюється Міністерством оборони України.

Звільнення військовослужбовців із військової служби під час дії особливого періоду регламентовано пунктом 225 цього Положення.

Так, підпунктом 2 пункту 225 Положення №1153/2008 передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу": у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Стосовно порядку звільнення, пункт 233 Положення №1153/2008 передбачає, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абзац третій пункту 241 Положення №1153/2008).

Як встановлено в ході розгляду справи та не заперечується сторонами, в/ч НОМЕР_1 отримано засобами поштового зв`язку рапорт сержанта ОСОБА_1 від 24.05.2024 року про звільнення з військової служби на підставі абз. 5 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», у зв`язку з наявністю дружини, яка є особою із числа осіб з інвалідністю ІІІ групи та не бажанням продовжувати проходження військової служби. Вказаний рапорт адресований командиру взводу.

Із наведеного слідує, що позивач у порядку пункту 233 Положення №1153/2008 подав рапорт по команді своєму безпосередньому керівнику - командиру 2 механізованого взводу, який, зазначивши свою думку щодо поданого рапорту, мав скерувати його далі.

Суд зауважує, що відповідач підтвердив отримання рапорту ОСОБА_1 разом із доданими документами, проте стверджує, що не мав підстав для розгляду такого рапорту, оскільки такий поданий не по «команді» (через відсутність відмітки про клопотання безпосереднього командира (командира 2 механізованого взводу 3 механізованої роти в/ч НОМЕР_1 ) до командира роти та, в подальшому, до командира в/ч НОМЕР_1 , а також, у зв`язку з ненаданням оригіналів документів, що підтверджують підстави звільнення, перебуваючи за межами району виконання завдань в/ч НОМЕР_1 та будучи відсутнім на військовій службі.

Із приводу цього, суд зазначає наступне.

Пунктом 233 Положення № 1153/2008 від 10.12.2008 передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Суд відмічає, що подання рапорту "по команді" означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Лише у разі неприйняття, нерозгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.

Пунктом 234 Положення зазначено, що перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби. Вислуга років військової служби військовослужбовців розраховується не пізніше ніж за два місяці до дати, на яку планується звільнення. Інформація про розраховану вислугу років військової служби доводиться військовослужбовцю під підпис перед оформленням документів для його звільнення з військової служби. У разі незгоди з розрахунком вислуги років військової служби військовослужбовець повинен письмово обґрунтувати свої заперечення на аркуші з розрахунком вислуги років і засвідчити їх своїм підписом. У разі відмови військовослужбовця підписати розрахунок вислуги років про це робиться відповідний запис на цьому ж аркуші та засвідчується підписами осіб, які були присутні під час бесіди.

Суд зазначає, що, згідно з пунктом 225 Положення № 1153/2008, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Згідно з абзацом тринадцятим п. 14.10 Розділу ХІV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 170 від 10.04.2009 документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Згідно з п. 117 Дисциплінарного статуту ЗСУ, пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді. Відмова у вирішенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на акти законодавства із зазначенням причин відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Тобто, право військовослужбовця на реалізацію свого права зазначеному у рапорті, так і права на інформацію - кореспондує з обов`язком відреагувати на рапорт.

З системного аналізу вказаних норм права слідує, що наслідком написання рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи відмова у задоволенні рапорту.

При цьому в умовах дії воєнного стану немає заборон на розгляд рапорту про звільнення з військової служби.

Відповідно до п. 7 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 року № 548-XIV, внутрішньою службою у військових частинах та підрозділах керують їх командири. У разі розташування в одному приміщенні кількох підрозділів, командири яких не мають спільного безпосереднього начальника, керівництво внутрішньою службою наказом командира військової частини покладається на командира одного з цих підрозділів. Безпосереднім організатором внутрішньої служби у військовій частині є начальник штабу, а в роті - головний сержант роти.

Пунктом 127 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України визначено, що солдат (матрос) (далі - солдат) у мирний і воєнний час відповідає за точне та вчасне виконання покладених на нього обов`язків і поставлених йому завдань, особисту бойову готовність, утримання своєї зброї та дорученої техніки у справному стані, збереження виданого йому майна. Солдат підпорядковується командирові відділення.

Командир відділення підпорядковується командиру взводу та головному сержантові взводу і є безпосереднім начальником особового складу відділення (п. 125 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України).

Згідно з п.119 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України командир взводу (групи, башти) підпорядковується командирові роти (бойової частини) і є прямим начальником усього особового складу взводу (групи, башти).

Командир роти (корабля 4 рангу) підпорядковується командирові батальйону (дивізіону кораблів) і є прямим начальником усього особового складу роти (корабля) (п.111 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України).

Відповідно до п. 101 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України командир батальйону (корабля 3 рангу) підпорядковується командирові бригади і є прямим начальником усього особового складу батальйону (корабля).

Згідно з п. 66 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України командир бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) в мирний і воєнний час відповідає за бойову та мобілізаційну готовність, укомплектованість особовим складом, успішне виконання бригадою (полком, кораблем 1 і 2 рангу, окремим батальйоном) бойових завдань; бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан, збереження життя і зміцнення здоров`я особового складу; внутрішній порядок; стан і збереження зброї, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального та інших матеріальних засобів; стан фінансового господарства; всебічне забезпечення бригади, стан пожежної та екологічної безпеки. Командир бригади є прямим начальником усього особового складу полку.

З матеріалів справи слідує, що рапорт позивача від 24.05.2023 року направлений командиру взводу, а відтак, подано «по команді».

При цьому, суд наголошує, що хоч чинне законодавство прямо не передбачає такий спосіб звернення з рапортом, як направлення його поштою, однак і не містить заборони щодо цього.

Листом від 22.07.2023 відповідач надав відповідь на адвокатський запит представника позивача щодо результатів розгляду рапорту ОСОБА_1 з роз`ясненнями, які не можна розглядати як вирішення питання по суті. Так, як видно зі змісту листа - відповіді, у ньому відповідач не висловлюється з приводу тієї підстави для звільнення, щодо якої звернувся позивач (у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю).

Суд враховує те, що позивачем були надані завірені копії документів, на підставі яких відповідач міг прийняти рішення з приводу питання, порушеного у рапорті.

Суд вважає, що у спірних правовідносинах відповідач, не вживши будь-яких дій щодо розгляду рапорту позивача, порушив вимоги Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, Положення №1153/2008 та Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України щодо порядку звільнення військовослужбовців, які бажають звільнитися з військової служби за сімейними обставинами.

На підставі вищевикладеного, з огляду на те, що відповідачем не вирішено питання про задоволення або відмову у задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби, чим допущено протиправну бездіяльність, суд прийшов до висновку про зобов`язання відповідача розглянути рапорт позивача про звільнення.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наслідками судового розгляду, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності оскаржуваних дій (бездіяльності).

Аналогічна позиція стосовно обов`язку доказування була висловлена Європейським судом з прав людини у п.36 справи "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), від 01.07.2003 року №37801/97, в якому він зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення).

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.90 КАС України та аналізуючи наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Розподіл судових витрат зі сплати судового збору суд не здійснює, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 12 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст. ст. 5, 19, 77, 139, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

2. Визнати протиправною бездіяльність командира Військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби відповідно до пп. "г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу".

3. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути по суті рапорт сержанта ОСОБА_1 від 24.05.2023 року про звільнення з військової служби відповідно до пп. "г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" та прийняти по ньому рішення, про що письмово повідомити позивача.

4. Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 255 КАС України, та може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

СуддяС.І. Рейті