Справа № 120/7682/23
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2024-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/7682/23

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Яремчук К.О.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

09 квітня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Білої Л.М. Матохнюка Д.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21 листопада 2023 року (ухвалене в м. Вінниця) у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

позивач звернулась до суду з позовом до Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 21 листопада 2023 року в задоволенні адміністративного позовувідмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послалась на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на її думку, призвело до неправильного вирішення спору.

09.02.2024 року до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність її доводів.

08.03.2024 року від позивача надійшли додаткові пояснення.

Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 02 лютого 2024 року, з урахуванням ст. 311 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву та додаткових пояснень, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що 03 квітня 2023 року посадовими особами Головного управління ДПС у Вінницькій області проведено фактичну перевірку магазину-кафе, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , де підприємницьку діяльність здійснює фізична особа-підприємець ОСОБА_1 . Перевірка здійснювалась в присутності продавця ОСОБА_2 , яку й повідомлено про проведення такої перевірки.

За результатами фактичної перевірки складено акт № 5246/02-32-07-05/ НОМЕР_1 , у пункті 2.2.19 описової частини якого зокрема вказано, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 використовує найману працю продавця ОСОБА_2 без укладення з нею трудового договору.

З актом фактичної перевірки ОСОБА_2 ознайомилась та нею отримано примірник акта перевірки, про що свідчить її підпис у відповідній графі такого акту (біля підпису зазначено, що ОСОБА_2 діяла як продавець).

При цьому у розділі 4 (графа 4.1 "Зауваження до акта перевірки") такого акту мітиться напис, що такі зауваження викладені в поясненні на окремому аркуші.

У поясненнях до акта перевірки від 03 квітня 2023 року ОСОБА_2 пояснила наступне (дослівно): "Я, ОСОБА_2 , продала підакцизний матеріал, а саме сигарети і пиво на загальну суму 96 гривень. Працюю продавцем в даному магазині півроку у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , що здійснює продаж підакцизними товарами, неоформлена як продавець. Продавцем оформлена в іншого підприємця".

20 квітня 2023 року Головне управління ДПС у Вінницькій області на виконання Плану заходів щодо координації спільних дій по виявленню фактів праці неоформлених працівників на адресу Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці скеровано для відповідного реагування матеріали фактичної перевірки.

24 квітня 2023 року Центрально-Західним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці направлено на адресу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 лист вих. № ЦЗ/1/3333-23, у якому позивачці запропоновано надати документи, які спростовують порушення, що викладені в акті фактичної перевірки від 03 квітня 2023 року № 5246/02-32-07-05/ НОМЕР_1 .

25 квітня 2023 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою, у якій просила повідомити про надходження до Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці акта фактичної перевірки, а також надати копію такого акту і копії усіх доказів, що наявні в матеріалах справи.

На таке звернення відповідач разом із листом вих. № ЦЗ/1/3416-23 від 26 квітня 2023 року надіслав фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 запитувані нею матеріали.

В подальшому, на підставі наданих Головним управлінням ДПС у Вінницькій області матеріалів 11 травня 2023 року начальником Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці винесено постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № ЦЗ-51/ВІ/а-2.

Зі змісту такої постанови слідує, що 03 квітня 2023 року Головним управлінням ДПС у Вінницькій області проведено фактичну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за місцем здійснення господарської діяльності, а саме в магазині-кафе " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Під час заходу контролю Головним управлінням ДПС у Вінницькій області виявлено порушення статті 24 КЗпП України в частині допущення до роботи працівника без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Поясненнями особи, яка здійснювала реалізацію підакцизної продукції, встановлено, що громадянка ОСОБА_2 виконувала роботу в інтересах фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 у магазині-кафе за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, під час перевірки встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 допустила працівника ОСОБА_2 до роботи без належного оформлення з нею трудових відносин, в тому числі без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтею 265 КЗпП України, статтею 53 Закону України "Про зайнятість населення", Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509 (зі змінами), та на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України, на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 67000 гривень.

Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернулась до суду для її скасування.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Повноваження, правові відносини суб`єктів владних повноважень та суб`єктів господарювання у сфері дотримання законодавства про працю, питання нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, відповідальність за порушення законодавства про працю врегульовуються Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 05 квітня 2007 року № 877-V (далі - Закон № 877-V), Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 823 (далі - Порядок № 823), Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509 (далі - Порядок № 509), Податковим кодексом України (далі ПК України), а також положеннями статті 265 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Державний нагляд (контроль) в силу вимог статті 1 Закону № 877-V - це діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює ПК України, який зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, які справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Податковий контроль здійснюється шляхом перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин (підпункт 62.1.3. пункту 62.1 статті 62 ПК України).

Контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки (пункт 75.1 статті 75 ПК України).

За приписами підпункту 75.1.3. пункту 75.1 статті 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Відповідно до пунктів 80.1, 80.2 статті 80 ПК України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

Фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з передбачених підстав, зокрема, у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів; у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального.

Пунктом 80.10 статті 80 ПК України визначено, що порядок оформлення результатів фактичної перевірки встановлено статтею 86 цього Кодексу.

Так, згідно з пунктом 86.1 статті 86 ПК України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

Акт (довідка), складений за результатами перевірки та підписаний посадовими особами, які проводили перевірку, або особами, уповноваженими на це у встановленому порядку, у строки, визначені цим Кодексом, надається платнику податків або його законному представнику, який зобов`язаний його підписати.

Водночас в силу правого визначення пункту 86.5. статті 86 ПК України акт (довідка) про результати фактичних перевірок, визначених статтею 80 цього Кодексу, складається у двох примірниках, підписується посадовими особами контролюючих органів, які проводили перевірку, реєструється не пізніше наступного робочого дня після закінчення перевірки. Акт (довідка) про результати зазначених перевірок підписується особою, яка здійснювала розрахункові операції, платником податків та його законними представниками (у разі наявності).

Підписання акта (довідки) таких перевірок особою, яка здійснювала розрахункові операції, платником податків та/або його представниками та посадовими особами контролюючого органу, які проводили перевірку, здійснюється за місцем проведення перевірки або у приміщенні контролюючого органу.

Відтак колегія суддів приходить до висновку, що участь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та підписання нею акта (довідки) перевірки є необов`язковою, оскільки в силу наведених вище приписів податкового законодавства підписання такого акта здійснюють посадові особи контролюючого органу та особа, яка проводила розрахункові операції.

Водночас у акті, що слугував підставою для притягнення позивачки до відповідальності, наявні як підписи посадових осіб податкового органу, так і особи, яка здійснювала розрахункову операцію (продавця ОСОБА_2 ).

При цьому підставою для застосування до позивачки штрафних санкцій на підставі постанови про накладення штрафу слугували порушення, виявлені в ході фактичної перевірки, що зафіксовані у відповідному акті.

Суд зауважує, що в силу положень статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та його територіальні органи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім податкових органів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, а органи місцевого самоврядування - на підприємствах, в установах і організаціях, які перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад.

Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу зокрема в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час або за трудовим договором з нефіксованим робочим часом у разі фактичного виконання роботи протягом усього робочого часу, установленого на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення.

За змістом приписів частини 4 статті 265 КЗпП України штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із статтею 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

За приписами частини 1 статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); при укладенні трудового договору з фізичною особою; при укладенні трудового договору про дистанційну роботу або про надомну роботу; при укладенні трудового договору з нефіксованим робочим часом; в інших випадках, передбачених законодавством України.

При цьому слід врахувати те, що фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома роботодавця.

В силу вимог частини 4 статті 24 КЗпП України, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Здійснивши аналіз вищенаведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що обов`язковою передумовою допуску працівника до роботи є укладення з ним трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу.

Апелянт як на наявність підстав для скасування спірної постанови зазначає, що ОСОБА_2 не здійснювала реалізацію товару саме від її імені, оскільки підприємець не допускала ОСОБА_2 до продажу будь-яких товарів. В підтвердження таких доводів позивач зазначає, що в магазині-кафе, в якому посадові особи податкового органу проводили фактичну перевірку, здійснюють господарську діяльність два підприємці: фізична особа-підприємець ОСОБА_1 та фізична особа-підприємець ОСОБА_3 . При цьому саме ОСОБА_1 здійснює торговельну діяльність підакцизними товарами. Між підприємцями підписано договір про партнерство, за умовами якого продавцям дозволено в рівній мірі популяризувати відвідувачам магазину-кафе товари обох підприємців. У день проведення фактичної перевірки в магазині перебувало два продавця: ОСОБА_4 , яка перебуває у трудових відносинах з позивачкою, а також ОСОБА_2 , яка перебуває у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 . Матеріали перевірки не містять безпосередніх доказів, які б підтверджували факт продажу підакцизних товарів саме ОСОБА_2 .

Надаючи оцінку вказаним доводам, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи встановлено, що за результатами проведеної фактичної перевірки посадовими особами податкового органу 03 квітня 2023 року складено акт № 5246/02-32-07-05/ НОМЕР_1 , у якому зокрема вказано, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 використовує найману працю продавця ОСОБА_2 без укладення з нею трудового договору. Це було встановлено під час контрольної закупки посадовими особами контролюючого органу підакцизних товарів (пива та цигарок).

Про факт продажу саме ОСОБА_2 підакцизних товарів свідчать наступні обставини.

В акті фактичної перевірки (який стосувався проведення такої саме у підприємця ОСОБА_1 ) зазначено, що такий складено в присутності продавця ОСОБА_2 .

Окрім іншого, акт перевірки містить посилання на порушення підприємцем ОСОБА_1 вимог трудового законодавства, що полягає у використанні найманої праці без оформлення трудового договору з ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 як особа, яка здійснила розрахункову операцію, не заперечувала проведення нею такої операції. Саме ОСОБА_2 отримала другий примірник акта перевірки, не заперечуючи при цьому, що є продавцем.

Свідченням такого факту є її особистий підпис в згадуваному акті із зазначенням того, що вона є продавцем.

При цьому у розділі 4 (графа 4.1 "Зауваження до акта перевірки") акта фактичної перевірки міститься напис, що зауваження до такого акта викладені в поясненнях на окремому аркуші.

У таких поясненнях, що датовані 03 квітня 2023 року, ОСОБА_2 зазначила, що продала підакцизний матеріал, а саме сигарети і пиво на загальну суму 96 гривень. При цьому вказала, що працює продавцем в даному магазині півроку у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , яка здійснює продаж підакцизними товарами та неоформлена як продавець. Продавцем оформлена в іншого підприємця.

Відтак наведені вище обставини однозначно вказують на те, що саме ОСОБА_2 продала в інтересах підприємця ОСОБА_1 підакцизні товари.

Колегія суддів звертає увагу, що в акті фактичної перевірки сама ж ОСОБА_2 вказує на те, що вона виконує обов`язки продавця, а тому відповідно до податкового законодавства вона є уповноваженою особою позивачки.

Посилання апелянта на укладений між нею та іншим підприємцем ОСОБА_3 договір про партнерство жодним чином не спростовують встановлені в ході судового розгляду обставини продажу ОСОБА_2 підакцизних товарів, якими здійснює торгівлю підприємець ОСОБА_1 , без оформлення при цьому трудових відносин.

Більше того, колегія суддів зазначає, що вже 06 квітня 2023 року (тобто через три дні після проведення фактичної перевірки) між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено безстроковий трудовий договір, за яким останню прийнято на роботу продавцем продовольчих товарів за сумісництвом.

Така обставина, хоча й однозначно не свідчить про виконання ОСОБА_2 03 квітня 2023 року обов`язків продавця, що діяла в інтересах позивачки, проте може вказувати на приведення у відповідність до чинного законодавства трудових відносин між підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Письмові пояснення ОСОБА_2 , що викладені у формі заяви (свідчення) від 02 травня 2023 року, не заслуговують на увагу, адже такі в деякій частині суперечать раніше наданим ОСОБА_2 поясненням, що надані 03 квітня 2023 року (в день проведення перевірки).

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки посадових осіб податкового органу, що викладені в акті фактичної перевірки, в частині використання позивачкою найманої праці ОСОБА_2 без оформлення трудового договору (тобто фактичного допуску її до роботи без оформлення трудового договору) знайшли підтвердження в ході судового розгляду.

У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем вірно під час розгляду справи про накладення штрафу надано оцінку усім обставинам та встановлено, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 здійснено допуск до роботи продавця ОСОБА_2 без оформлення із нею трудового договору, за що приписами статті 265 КЗпП України передбачено відповідальність у вигляді штрафу у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення.

Колегія суддів критично ставиться до доводів апелянта про те, що під час дії воєнного стану відповідальність за порушення законодавства про працю, передбачена статтею 265 КЗпП України, не застосовується, зважаючи на таке.

Так, у примітці до статті 265 КЗпП України передбачено, що у період дії воєнного стану у разі виконання в повному обсязі та у встановлений строк приписів про усунення порушень, виявлених під час здійснення позапланових заходів державного нагляду (контролю), штрафи, передбачені статтею 265, не застосовуються згідно із Законом № 2136-ІХ від 15 березня 2022 року з урахуванням змін, внесених Законом № 2352-ІХ від 01 липня 2022 року.

Водночас таке застереження обумовлене прийняттям Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ від 15 березня 2022 року, яким у статті 16 визначено особливості державного нагляду (контролю) за додержанням законодавства про працю у період дії воєнного стану.

Цією нормою зокрема передбачено, що у період дії воєнного стану центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та його територіальні органи можуть здійснювати за заявою працівника або профспілки позапланові заходи державного нагляду (контролю) за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання та фізичними особами, які використовують найману працю, в частині додержання вимог цього Закону, а також з питань виявлення неоформлених трудових відносин та законності припинення трудових договорів.

Позапланові заходи державного нагляду (контролю) здійснюються у порядку, встановленому Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності", з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Позапланові заходи державного нагляду (контролю) у період дії воєнного стану здійснюються: за наявності підстав, основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності"; за зверненням Київської міської військової адміністрації або обласної військової адміністрації; у зв`язку з невиконанням суб`єктом господарювання приписів про усунення порушень вимог законодавства, виданих після 1 травня 2022 року.

У період дії воєнного стану у разі виконання в повному обсязі та у встановлений строк приписів про усунення порушень, виявлених під час здійснення позапланових заходів державного нагляду (контролю), штрафи, передбачені статтею 265 Кодексу законів про працю України, не застосовуються.

Отже, застереження щодо незастосування у період дії воєнного стану штрафних санкцій, передбачених статтею 265 КЗпП України, поширюється на випадки виконання в повному обсязі та у встановлений строк приписів про усунення порушень, виявлених саме під час здійснення позапланових заходів державного нагляду (контролю).

Водночас слід врахувати, що постановою Кабінету Міністрів України від 13 березня 2022 року № 303 вирішено припинити проведення планових та позапланових заходів державного нагляду (контролю) на період воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 "Про введення воєнного стану в Україні".

Відтак у зв`язку з введенням в Україні з 24 лютого 2022 року воєнного стану Урядом вирішено припинити проведення як планових, так і позапланових заходів державного нагляду (контролю).

Разом із тим оскаржувана постанова винесена керівником Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці за результатами розгляду матеріалів фактичної перевірки, що була проведена органом Державної податкової служби, та які надіслані до відповідача для їх розгляду.

За таких обставин доводи апелянта в цій частині є безпідставними..

Колегія суддів також звертає увагу на положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), у якому, між іншим, йдеться про те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою, і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, які може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Низка рішень Європейського суду з прав людини містить, розвиває та удосконалює підхід до обґрунтованості (мотивованості) судових рішень.

Зокрема Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення (рішення у справі "Якущенко проти України", заява № 57706/10, пункт 28). До того ж, принцип належного здійснення правосуддя також передбачає, що судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони ґрунтуються (рішення у справах "Garcia Ruiz v. Spain" [GC] (заява №30544/96, пункт 26), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23), "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58), "Бендерський проти України" (заява N 22750/02, пункт 42).

Проте варто також пригадати, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, зокрема у рішенні "Garcia Ruiz v. Spain" [GC] (заява №30544/96, пункт 26) про те, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте вказаний підхід не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (рішення у справах "Van de Hurk v. the Netherlands" (заява № 16034/90, пункт 61), "Шкіря проти України" (заява № 30850/11, пункт 43). Водночас, у вказаному рішенні Суд звертає увагу на те, що ступінь застосування обов`язку викладати мотиви може варіюватися залежно від характеру рішення і повинно визначатися у світлі обставин кожної справи.

Таким чином, враховуючи наведені вище обставини, суд першої інстанції дійшов вріного висновку, що при прийнятті оскаржуваної постанови Центрально-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці діяло правомірно.

Оцінюючи позицію апелянта, колегія суддів вважає, що обставини, наведені в апеляційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, у апеляційній скарзі не зазначено.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції викладено достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні правові норми і неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права в ході апеляційного розгляду справи не виявлено, а відтак підстави для задоволення вимог апеляційної скарги відсутні.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21 листопада 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Біла Л.М. Матохнюк Д.Б.