Справа № 420/28014/23
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2024-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді ТанцюриК.О., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними і скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним і скасування рішення Державної міграційної служби України № 97-23 від 29.06.2023; зобов`язання Державну міграційну службу України визнати біженцем ОСОБА_1 .

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 18.10.2023 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 12.12.2023 задоволено клопотання представника ОСОБА_1 про об`єднання справ; об`єднано в одне провадження адміністративні справи: №420/28014/23 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним і скасування рішення Державної міграційної служби України № 97-23 від 29.06.2023, зобов`язання Державну міграційну службу України визнати біженцем ОСОБА_1 ; №420/28016/23 за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним і скасування рішення Державної міграційної служби України № 98-23 від 29.06.2023 про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, зобов`язання Державну міграційну службу України визнати біженцем ОСОБА_3 , - під загальним номером -№420/28014/23.

Ухвалою суду від 12.12.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В обґрунтування позовних вимог представник позивачів у позовній заяві зазначив, що не погоджується із прийняттям рішення Державної міграційної служби України та просить суд задовольнити позов у повному обсязі. Так, як вказав представник ОСОБА_1 та вслід за ним, його дружина ОСОБА_2 , залишили російську федерацію з 2012 року, оскільки зазнавав переслідувань з політичних і релігійних мотивів, стосовно ОСОБА_1 , на його думку, було незаконне кримінальне провадження. В Україні з позивачами перебувають троє дітей. Як вказав представник позивачів, з початком повномасштабної збройної агресії рф проти України повернення у країну громадянства взагалі не вбачається можливим, оскільки тривале проживання в Україні із сім`єю є додатковим аргументом для спеціальних служб рф застосувати до позивача незаконні заходи кримінального примусу.

02.11.2023 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 у якому представник вказав, що не погоджується із позовними вимогами та просив суд відмовити у задоволенні позову. Так, відповідач вказав, що за результатами розгляду матеріалів особової справи заявника, аналізу його суб`єктивних тверджень у сукупності з актуальною інформацією за країною походження можливо підтвердити відсутність критеріїв, що вказували б на загрозу його переслідувань за ознакою належності до ісламської релігії. Зокрема, не виявлено ознак, що вказують на те, що релігійне переконання заявника виходить за рамки діючого на території рф законодавства та являє собою прояв опозиції до влади, що може призвести до потенційних переслідувань. Водночас, з тверджень заявника не спостерігається його причетність до відокремлених релігійних груп або організацій, що було визнано терористичними або екстремістськими га заборонено на території країни громадянської належності, близькі родичі заявника, які залишились проживати на території рф, мають можливість вільно дотримуватись канонів ісламу, не зазнають жодних погроз, утисків або переслідувань. Поряд з цим, відповідач вказав, що документальне підтвердженні обставин порушення кримінальних справ по відношенню до заявника, судових процесів та їх результатів, процесуальних заходів та порядку їх проведення тощо відсутні, що унеможливлює проведення повного та релевантного аналізу зазначеного елементу. Водночас, вбачається, що заявник мав можливість підготувати відповідну доказову базу для надання до ДМС, враховуючи наявність суттєвого проміжку часу між обставиною ймовірного порушення по відношенню до нього кримінальних справ на території країни громадянської належності, подальшого виїзду на територію України та звернення за міжнародним захистом. Як вказав відповідач, за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи не спостерігається взаємозв`язку між повідомленою заявником причиною виїзду через кримінальні переслідування на території країни громадянської належності та фактичними причинами виїзду за межі рф, на що, зокрема, вказує обставина тривалою проживання заявника на території країни громадянської належності після порушення другої кримінальної справи, суперечлива інформація щодо прийнятих спроб до переховування, відсутність елементів, що б вказували на свавільне обмеження прав заявника протягом зазначеного періоду. З урахуванням вищезазначеного, за результатами комплексного аналізу елементів формального підтвердження, детальності, послідовності та несуперечливості тверджень заявника, наявності причинно-наслідкового зв`язку між суб`єктивними побоюваннями та фактичними обставинами виїзду, повідомлена позивачем обставина порушення по відношенню до нього кримінальних справ на території країни громадянської належності визнається недостовірною. Разом із тим, як вказав відповідач, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. З Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасовою захисту» від 2011 року, через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо нього смертної капи або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування шукача захисту на території України подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.

09.11.2023 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_2 у якому представник вказав, що не погоджується із позовними вимогами та просив суд відмовити у задоволенні позову. Як вказав відповідач, під час проведення із позивачем індивідуальних процедур ні міжнародного захисту, вона не надала жодних формальних підтверджень обставині зацікавленості з боку правоохоронних або силових структур рф, що могло б бути виражено у формі порушення кримінальних справ, надісланні повісток, викликах для проведення допитів тощо. При цьому, за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача не встановлено жодної фактичної обставини або конкретних усних тверджень, що могли б вказувати на обґрунтованість висловлених нею побоювань зазнати протиправного ставлення або серйозної шкоди у випадку повернення на Батьківщину. Водночас, з тверджень позивача, наданих під час проведення з нею індивідуальних співбесід не встановлено обставин, що б вказувати на встановлення факту поточної зацікавленості її особою з боку правоохоронних та силових структур РФ, що б могло бути формально виражено у порушенні по відношенню заявниці кримінальної справи, оголошенні у розшук, надіслання за адресою її проживання офіційно оформлених формальних викликів (повісток) для проходження співбесіди, тощо. Разом із тим, як вказав відповідач, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. З, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. З Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасовою захисту» від 2011 року, через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо нього смертної капи або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування шукача захисту на території України подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.

Учасники справи повідомлялись про день та час слухання справи, у судове засідання представники не з`явились.

20.12.2023 до суду від представника позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи, у зв`язку з зайнятістю в іншому процесі. Докази вказаного до суду надано не було. Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального засобу технічного засобу не здійснювалося.

Керуючись положеннями ч.9 ст.205 КАС України, судом продовжено розгляд справи у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в Баймакському районі, с.Мерясово, з 2014 року проживав у м.Уфа(рф). Національність: росіянин, за етнічною належністю башкир; віросповідання мусульманин суніт.

ОСОБА_1 11.03.2015 одружився з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якою народилося троє дітей: донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , донька ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 , син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 .

ОСОБА_2 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Агідель (Башкорстан), до виїзду до України не виїжджала за межі країни громадянської належності. Національність: росіянка, за етнічною належністю башкирка; віросповідання мусульманкасунітка.

Як вбачається з особових справ позивачів: ОСОБА_1 , в березні 2015 року нелегально (пішки) перетнув кордон України. ОСОБА_2 вперше прибула на територію України 02.07.2015(авіарейсом по напряму Уфа -Москва-Одеса), востаннє -18.04.2021(авіарейсом Уфа-Анталія-Одеса), на підставі паспортного документа гр.рф Серії 751231379.

15.09.2022 року ОСОБА_1 звернувся до міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши в заяві, що він сповідує Іслам та саме з цієї підстави влада та спец. служби рф почали його переслідувати та в 2011 році стосовно заявника було сфабриковано кримінальну справу про екстремістську діяльність, проводили обшуки та затримували із послідуючими катуваннями, внаслідок чого у заявника проблеми із здоров`ям у вигляді фізичного болю. Заявник вказав, що в 2012 році знову було заведено відносно нього кримінальну справу щодо спроби захоплення влади та, що в цій справі фігурував також зять заявника. В 2014 році почали здійснювати допити відносно старих свідків, в подальшому почали сфабриковувати кримінальні справи відносно мусульман. Заявник вказав, що побоюючись на своє життя та життя своєї сім`ї, він вирішив на початку 2015 року перейти кордон України з території Білорусі та заявив про надання статусу біженця. Оскільки, як вказав заявник, йому було відмовлено у наданні вказаного статусу, він змушений був перетнути кордон нелегально. Заявник вказав, що повернення до рф загрожує позбавленням волі до 20 років та більше за релігійну та політичну позицію проти притиснення владою рф мусульманських народів. До того ж, після від`їзду заявника його зятя арештовано, а у матері та сестри заявника працівники фсб цікавляться ним (а.с.105-107 т.1).

Рішенням Державної міграційної служби України від 29.06.2023 №97-23 відмовлено ОСОБА_1 , громадянину рф у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.58 т.1).

15.09.2022 ОСОБА_2 звернулася до міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши в заяві, що вона сповідує Іслам та, повернення до рф загрожує її життю та життю її сім`ї. Як вказала заявник, з 2012 року її чоловіка переслідують за його релігійні та політичні погляди, за що його катували, що може негативно позначитись на усій його сім`ї, у разі повернення до рф (а.с.97 т.2).

Рішенням Державної міграційної служби України від 29.06.2023 №98-23 відмовлено ОСОБА_2 , громадянці рф у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту(а.с.56 т.2).

Підставою для прийняття зазначених рішень стали висновки Головного у управління ДМС в Одеській області.

Так, згідно висновків заступника начальника відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області від 24.05.2023 року(а.с. 59-92 т.1; 57-85 т.2) було, зокрема, встановлено, що: за результати проведення аналізу тверджень заявників та дослідження актуальної інформації за країною походження не спостерігається застосування по відношенні до заявників утисків, обмежень прав та дискримінації за ознакою належністю до ісламського віросповідання. Водночас, течія мусульман - сунітів є найбільш поширеною на території регіону їх постійного проживання, сповідування ісламу регламентовано та не забороняється законодавством країни громадянської належності. Відносно ОСОБА_2 було встановлено, що за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача не встановлено жодної фактичної обставини або конкретних усних тверджень, що могли б вказувати на обґрунтованість висловлених нею побоювань зазнати протиправного ставлення або серйозної шкоди у випадку повернення на Батьківщину. Водночас, з тверджень позивача, наданих під час проведення з нею індивідуальних співбесід не встановлено обставин, що б могли вказувати на встановлення факту поточної зацікавленості її особою з боку правоохоронних та силових структур РФ, що б могло бути формально виражено у порушенні по відношенню заявниці кримінальної справи, оголошенні у розшук, надіслання за адресою її проживання офіційно оформлених формальних викликів (повісток) для проходження співбесіди, допиту тощо. Відносно ОСОБА_1 встановлено, що за результатами проведеною аналізу матеріалів особової справи не спостерігається взаємозв`язку між повідомленою заявником причиною виїзду через кримінальні переслідування на території країни громадянської належності та фактичними причинами виїзду за межі РФ, на що, зокрема, вказує обставина тривалого проживання заявника на території країни громадянської належності після порушення другої кримінальної справи, суперечлива інформація щодо прийнятих спроб до переховування, відсутність елементів, щоб вказували на свавільне обмеження прав заявника протягом зазначеного періоду, і урахуванням вищезазначеного, за результатами комплексного аналізу елементів формального підтвердження, детальності, послідовності та несуперечливості тверджень заявника, наявності причинно-наслідкового зв`язку між суб`єктивними побоюваннями та фактичними обставинами виїзду, повідомлена позивачем обставина порушення по відношенню до нього кримінальних справ на території країни громадянської належності визнається недостовірною.

Згідно із п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до абз. 5 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Як свідчать матеріали справи, підставою для звернення позивачів до міграційної служби із заявами від 24.05.2023 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стали: - належність заявників до ісламського віросповідання; - переслідування ОСОБА_1 правоохоронними структурами рф через кримінальні переслідування чоловіка за релігійні та політичні погляди.

З матеріалів особової справи позивачів вбачається, що під час звернення до міграційної служби позивачами не надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на батьківщину.

Разом з тим, як вбачається з додаткового протоколу співбесіди ОСОБА_1 від 14.12.2022 (а.с.230-235 т.1), заявник вказав, що у мітингах він участі не брав, та коли заборонили хіджаб вони зробили плакат, відзняли на плівку та виклади в інтернет. Внаслідок вказаної акції його не заарештовували. Активною політичною діяльністю він не займається.

Щодо посилання ОСОБА_1 у заяві про надання статусу біженця відкриття (сфабрикування) відносно нього у 2011 та 2012 роках кримінальних справ, то жодних доказів зазначеного до суду надано не було. При цьому суд враховує, що лише у 2015 році позивач покинув свою батьківщину, що взагалі ставить під сумнів дійсність відкриття відносно нього вказаних справ.

Крім того, суд також враховує, те що у заяві про надання статусу біженця позивач вказав, що він в березні 2015 року покинув свою батьківщину, оскільки відчував загрозу для себе і своєї сім`ї, в той час як дружина лише у липні 2015 року прибула до нього в Україну.

Відповідно до положення статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", якою визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , в березні 2015 року нелегально (пішки) перетнув кордон України, а ОСОБА_2 вперше прибула на територію України 02.07.2015(авіарейсом по напряму Уфа -Москва-Одеса), востаннє -18.04.2021(авіарейсом Уфа-Анталія-Одеса), на підставі паспортного документа гр.рф Серії 751231379, а звернулись позивачі із заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту -24.05.2022.

При цьому, суд зазначає, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, перебуванням в Україні та часом звернення із заявою може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому, мотиви звернення із вище згаданою заявою можуть бути іншими, зокрема пошук легалізації, уникнення примусового видворення до країни громадянської належності, а не отримання захисту.

Враховуючи вище зазначене, є обґрунтовані підстави вважати, що факт тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю заявників і вказує на те, що дане звернення до міграційного органу обумовлене потребую у легалізації на території України.

Більш того, ОСОБА_2 поверталась до країни походження після першого прибуття на територію України.

Поряд з цим, ОСОБА_1 , на питання «Чи звертались Ви за визнанням біженцем в інших країнах?» вказав, що не звертався. Першочергово не планував звернення за міжнародним захистом. Планував зробити підтвердження громадянства сину, на цій підставі оформити дозвіл на імміграцію (а.163-171 т.1; анкета від 15.09.2024).

Суд не приймає до уваги посилання представника позивачів у позові на те, що з початком повномасштабної збройної агресії рф проти України повернення у країну громадянства взагалі не вбачається можливим, оскільки тривале проживання в Україні із сім`єю є додатковим аргументом для спеціальних служб рф застосувати до позивачів незаконні заходи кримінального примусу, оскільки тривале перебування громадян рф на території України не може бути ні основною, ні додатковою підставою для надання статусу біженця згідно норм міжнародного та діючого законодавства України.

Дослідивши особові справи позивачів, суд приходить до висновку, що дії позивачів у межах встановлених судом обставин, які також були оцінені відповідачем за наслідками проведеної перевірки, не вказують на те, що позивачі дійсно мали намір на отримання такого статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту. Фактично, позивачі звернулись до відповідача із відповідною заявою з метою легалізації на території України.

З огляду на наведене, суд прийшов до висновку про недоведеність факту, що перебування позивачів у країні походження або повернення до неї реально загрожує їх життю з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки позивачами не було надано відомостей про їх утиски в країні походження та доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування реальних умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналізуючи надану позивачами інформацію разом з інформацією по країні походження, не підтверджено наявність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної та невибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Таким чином, суд робить висновок, про відсутність конкретних підстав, через які позивачі не можуть повернутися до країни громадянської належності, оскільки докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні як у матеріалах справи, так і не були надані до міграційної служби при розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Тобто, позивачі не наводять дійсних фактів, які б давали підстави вважати, що відносно нього є реальні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявників, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому обґрунтовано прийнято оскаржуване рішення.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними і скасування рішення Державної міграційної служби України № 97-23 від 29.06.2023, зобов`язання Державну міграційну службу України визнати біженцем ОСОБА_1 ; визнання протиправним і скасування рішення Державної міграційної служби України № 97-23 від 29.06.2023, зобов`язання Державну міграційну службу України визнати біженцем ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 р.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.О. Танцюра

.