Справа № 340/9479/23
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2024-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

08 квітня 2024 року м. Дніпросправа № 340/9479/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Ясенової Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Бабка Галини Геннадіївни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2023 року в адміністративній справі №340/9479/23 (головуючий суддя І-ї інстанції - Пасічник Ю.П.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 10.11.2023 року звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови йому у звільненні з військової служби на підставі абзацу 7 пункту «г» підпункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а саме: за сімейними обставинами, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду;

- зобов`язати відповідача звільнити його з військової служби на підставі абзацу сьомому пункту г підпункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», за сімейними обставинами - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за бабусею ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Петрівським РВ УМВС України в Кіровоградській області 26.09.1995 року, код РНОКПП НОМЕР_3 ), яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує такого догляду, оскільки відсутні інші особи, які можуть здійснювати такий догляд.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 01.03.2022 року позивача призвано на військову службу під час загальної мобілізації, однак, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за близькою особою, яка потребує постійного догляду за станом свого здоров`я, позивач 28.07.2023 року звернувся до відповідача із рапортом про звільнення його з військової служби на підставі абзацу 7 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Але йому було відмовлено з посиланням на те, що у його бабусі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є донька, яка може здійснювати нагляд за нею.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав, зазначених в позові.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції є не обґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що суд першої інстанції у своїй ухвалі від 20.11.2023 року про відкриття провадження по справі №340/9479/23 встановив відповідачу в п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали подати відзив на позовну заяву. У зазначений строк відповідач міг надіслати суду відзив на позовну заяву, яка повинна була відповідати вимогам статті 162 КАС України, якою визначено, що копія відзиву та доданих до нього документів повинна бути надіслана (надана) іншим учасникам справи одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду, з документом, що підтверджує його надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. Вказаною ухвалою позивачу встановлювався п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив до суду. При цьому, в порушення вказаних вимог кодексу ні позивач, ні представник позивача не отримали відзив на позовну заяву, що порушило права позивача. Також в апеляційній скарзі вказано на допущення позивачем технічної описки в рапорті та в позовній заяві щодо зазначення належного номеру абзацу статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», що у свою чергу виходячи з наявних медичних документів не може бути підставою для відмови в позові, оскільки в даному випадку наявна необхідність забезпечення ефективної реалізації та захисту права особи на доступ до правосуддя.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав, що не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , призваний до лав Збройних Сил України за мобілізацією. Наразі позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді розвідника розвідувального відділення розвідувального взводу розвідувальної роти, ВОС 106646А, шпк. «солдат» (а.с.80).

28.07.2023 року позивачем подано рапорт відповідачу про звільнення з військової служби на підставі абзацу 7 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за сімейними обставинами, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за членом своєї родини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.19-20).

Відповідно до матеріалів справи позивач є онуком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується наступними документами:

- копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 бабусі ОСОБА_2 (в дівочості ОСОБА_3 );

- копія свідоцтва про укладання шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_4 (в дівочості ОСОБА_3 );

- копія свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_6 бабусі ОСОБА_2 ;

- копія свідоцтва про укладання шлюбу серії НОМЕР_7 бабусі ОСОБА_2 ;

- копія свідоцтва про народження НОМЕР_8 матері ОСОБА_5 (в дівочості ОСОБА_6 );

- копія свідоцтва про укладання шлюбу серії НОМЕР_9 матері ОСОБА_5 (в дівочості ОСОБА_6 );

- копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_10 ОСОБА_1 (а.с.29-34).

Відповідно довідки лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я КНП «Петрівська центральна лікарня» від 03.07.2023 року №235 ОСОБА_2 , 1946 р.н., потребує постійного стороннього догляду (а.с.35).

Рішенням виконкому Петрівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області від 20.07.2023 року №283 позивача зареєстровано помічником ОСОБА_2 (а.с.38).

Згідно листа відповідача від 11.09.2023 року в задоволенні рапорту позивача, який надійшов до ВЧ 15.08.2023 року) відмовлено зважаючи на те, що у ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є донька, яка може здійснювати нагляд за ОСОБА_2 (а.с.27).

Вважаючи протиправними дії військової частини щодо відмови у звільненні зі служби, позивач оскаржив такі дії до суду.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем помилково застосовані норми Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки, абз. 7 п.п.«г» п.2 ч.4 ст.26 вказаного Закону, містить зовсім іншу редакцію та відповідно предмет правового регулювання спірних правовідносин. Суд першої інстанції визнав позовні вимоги безпідставними, оскільки ґрунтуються на помилковому застосуванні норми права, а тому суд не вбачав підстав для задоволення позову.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 року №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався указами Президента України та діє станом на день прийняття цієї постанови.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі по тексту - Закон №2232) закріплено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями (частина друга статті 1 Закону №2232).

Відповідно до частини сьомої статті 1 Закону №2232 виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

За приписами частини третьої статті 1 Закону №2232 військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Положеннями частини другої статті 2 Закону №2232 визначено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Згідно із частиною шостою статті 2 Закону №2232 видами військової служби є, зокрема,

- військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Абзацом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до частини першої статті 39 Закону №2232 призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації.

Як зазначалося вище, позивач 01.03.2022 року призваний на військову службу під час мобілізації.

Вважаючи, що має підстави для звільнення з військової служби, позивач 28.07.2023 року подав рапорт про звільнення з військової служби на підставі абзацу 7 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за сімейними обставинами, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за членом своєї родини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.19-20).

28.07.2023 року позивачем подано рапорт відповідачу про звільнення з військової служби до в/ч НОМЕР_1 на підставі абзацу 7 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за сімейними обставинами, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за членом своєї родини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.19-20).

При цьому, згідно рапорту та позовних вимог позивач вважає, що його звільнення з військової служби у запас повинно відбутись на підставі абзацу сьомого пункту «г» підпункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232.

Відповідно до абзацу 7 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232 звільнення пов`язано у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи.

Відтак, посилання позивача на вказану норму є помилковим.

Суд першої інстанції, встановивши таку помилку, відмовив в задоволенні позовних вимог, взагалі не дослідивши по суті підстави відмови у звільненні позивача з військової служби.

Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції передчасним, у зв`язку із чим рішення суду першої інстанції належить скасуванню.

Відповідно до абзацу 8 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232 (в редакції на час спірних правовідносин) передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Підтвердженням цієї підстави для звільнення є доведення необхідності здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд

Судом апеляційної інстанцій встановлено, що позивач посилався в рапорті як на підставу звільнення на необхідність здійснення ним постійного догляду за членом своєї родини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.19-20).

Підставою відмови у прийнятті рішення про звільнення ОСОБА_1 відповідачем зазначено те, що у ОСОБА_2 є донька, яка може здійснювати догляд (а.с.27).

Згідно тексту адміністративного позову у ОСОБА_2 є донька - ОСОБА_7 , 1965 року народження, яка також є матір`ю позивача.

Як зазначає позивач, ним до рапорту про звільнення з військової служби було подано засвідчену копію довідки МРТ обстеження ОСОБА_7 (а.с.20, 45).

Позивач зазначає, що його мати також є хворою особою, та за своїм станом здоров`я не може здійснювати постійний догляд та нагляд за своєю матір`ю.

Проте, зазначена довідка МРТ дослідження не містить наведених вище позивачем посилань.

Більш того, згідно примітки у вказаній довідці: висновок КТ та МРТ досліджень не є остаточним діагнозом, а лише частиною діагностичного процесу та потребує подальшої консультації з лікарем.

Таким чином, позивачем не надано до рапорту доказів неможливості здійснення постійного догляду за ОСОБА_2 її донькою ОСОБА_7 , а відтак відмова відповідача в задоволенні заяви позивача про звільнення з військової служби є правомірною.

З урахуванням наведених вище обставин в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи викладені вище обставини в їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції не повно дослідив обставини справи, ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому рішення суду належить скасуванню з прийняттям постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 12, 77, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Бабка Галини Геннадіївни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2023 року в адміністративній справі №340/9479/23 залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2023 року в адміністративній справі №340/9479/23 скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя Т.І. Ясенова