Справа № 520/29596/23
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2024-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2024 р. Справа № 520/29596/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.12.2023 (суддя: Котеньов О.Г., м. Харків) по справі № 520/29596/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області ,

Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі по тексту - перший відповідач, ГУ ПФУ в Харківській області, пенсійний орган), Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі по тексту - другий відповідач, ГУ ПФУ в Миколаївській області, пенсійний орган), в якому просив суд:

- визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію з 12.04.2023, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 03.12.2005 по 02.12.2006, з 29.12.2006 по 28.12.2007, з 01.01.2008 по 30.10.2008, з 17.12.2008 по 28.06.2009, з 15.07.2009 по 15.10.2009, з 17.11.2009 по 27.06.2010, з 29.06.2010 по 13.09.2010, з 21.10.2010 по 26.06.2011, згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 10.05.1989, та врахувати довідки про заробітну плату, видані Держаним унітарним підприємством м. Москва «Мосмісттранс» №1991/99/10-04 від 15.06.2021.

В обґрунтування позовних вимог зазначив про протиправність рішення першого відповідача № 06 від 17.05.2023 щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах, відповідно до пп.8 пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», як такого, що порушує його право на соціальне забезпечення, встановлене ст.46 Конституції України. З посиланням на ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», відповідно до якої основним документом, що підтверджує трудовий стаж, є трудова книжка, наполягав, що надана ним до пенсійного органу разом із заявою та пакетом необхідних документів трудова книжка містила відповідні записи про підтвердження наявності у позивача необхідного страхового та пільгового стажу, а тому у першого відповідача були відсутні підстави для відмови у призначенні такого виду пенсії. Посилання пенсійного органу на неможливість зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи в росії після 31.12.1991, обґрунтовані припиненням з 01.01.2023 росією участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, вважає неприйнятними, оскільки положення вказаної угоди, якими, зокрема, передбачено, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, враховується при встановленні права на пенсію і її обчисленні, були чинними на час набуття ОСОБА_1 спірного стажу.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25.12.2023 по справі № 520/29596/23 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, під. 3, пов. 2,м. Харків,61022, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Декабристів, буд. 41/10,м. Миколаїв, Миколаївська обл., Миколаївський р-н,54020, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Декабристів, буд. 41/10, м. Миколаїв, Миколаївська обл., Миколаївський р-н,54020, ) вирішити питання про призначення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 ) пенсії з 12.04.2023 з урахуванням періодів роботи 03.12.2005 по 02.12.2006, з 29.12.2006 по 28.12.2007, з 01.01.2008 по 30.10.2008, з 17.12.2008 по 28.06.2009, з 15.07.2009 по 15.10.2009, з 17.11.2009 по 27.06.2010, з 29.06.2010 по 13.09.2010, з 21.10.2010 по 26.06.2011 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 10.05.1989 та довідок про заробітну плату, виданих Держаним унітарним підприємством м. Москва «Мосмісттранс» №1991/99/10-04 від 15.06.2021, з урахуванням висновків суду у цій справі.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, під. 3, пов. 2, м. Харків,61022, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 ) судовий збір у сумі 858 (вісімсот п`ятдесят вісім) грн 88 коп..

Другий відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.12.2023 по справі № 520/29596/23 скасувати та винести нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги другий відповідач вказує, що судом першої інстанції при задоволенні позову ОСОБА_1 залишено поза увагою, що постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 № 1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення» передбачено вихід України з Угоди від 13.03.1992, якою було передбачено можливість зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи на території російської федерації після 31.12.1991. Крім того, з 01.01.2023 російська федерація припинила участь у вказаній Угоді від 13.03.1992, а постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2023 № 639 припинено дію Угоди між Урядом України та Урядом російської федерації про трудову діяльність та соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх держав. З урахуванням викладеного, апелянт стверджує, що до страхового стажу позивача підлягають зарахуванню лише періоди роботи на території РФСР по 31.12.1991. У такому ж порядку при обчисленні пенсії враховується і заробітна плата.

Позивач та перший відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 12.04.2023 ОСОБА_1 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

За принципом екстериторіальності заява розглядалась Головним управління Пенсійного фонду України в Харківській області, рішенням якого від 17.05.2023 №06 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

До страхового стажу позивача не зараховані періоди роботи в російській федерації, згідно з записами в трудовій книжці НОМЕР_1 від 10.05.1989: з 03.12.2005 по 02.12.2006, з 29.12.2006 по 28.12.2007, з 01.01.2008 по 30.10.2008, з 17.12.2008 по 28.06.2009, з 15.07.2009 по 15.10.2009, з 17.11.2009 по 27.06.2010, з 29.06.2010 по 13.09.2010, з 21.10.2010 по 26.06.2011, у зв`язку з припиненням з 01.01.2023 росією участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. Вказано, що стаж рахується по 31 грудня 1991 року.

Вважаючи, що вказаним рішенням першого відповідача порушено його право на призначення пенсії, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України №1058-IV, позивач звернувся до суду з позовом про визнання його протиправним та скасування, а також зобов`язання вчинити певні дії.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Харківській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з необхідності зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи в РФ з 03.12.2005 по 02.12.2006, з 29.12.2006 по 28.12.2007, з 01.01.2008 по 30.10.2008, з 17.12.2008 по 28.06.2009, з 15.07.2009 по 15.10.2009, з 17.11.2009 по 27.06.2010, з 29.06.2010 по 13.09.2010, з 21.10.2010 по 26.06.2011, оскільки вони відносяться до періоду, коли положення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, від 14 січня 1993 року були чинними.

Належним способом захисту порушеного права позивача, з урахуванням наявності дискреційних повноважень у пенсійного органу щодо призначення пенсії, суд першої інстанції визначив зобов`язання пенсійного органу за місцем проживання заявника вирішити питання про призначення пенсії позивачу з дати його звернення із зарахуванням спірних періодів стажу, з урахуванням висновків суду.

Надаючи правову оцінку встановленим судом першої інстанції обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Частиною першою статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09 липня 2003 року (далі по тексту - Закон № 1058-IV, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Відповідно до пункту 8 частини другої цієї статті, на пільгових умовах пенсія за віком призначається водіям міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятим у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу: для чоловіків - не менше 30 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців; для жінок - не менше 25 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років.

За відсутності страхового стажу, встановленого абзацами другим - третім цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності на дату досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту і абзацами третім - тринадцятим пункту 2 частини другої цієї статті, страхового стажу, встановленого абзацами п`ятнадцятим - двадцять третім пункту 2 частини другої цієї статті.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними віку, встановленого абзацами третім - тринадцятим пункту 2 частини другої цієї статті.

Зі змісту наведених норм слідує, що умовами для призначення чоловікам пенсії за віком на пільгових умовах з підстави, визначеної пунктом 8 частини 2 статті 114 Закону № 1058-IV, є: 1) робота водієм міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятим у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв; 2) досягнення 55 років; 3) наявність страхового стажу для чоловіків, - не менше 30 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на момент звернення із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах 12.04.2023 досяг 55 річного віку. Отже, позивачем дотримано умову для призначення пенсії за віком на пільгових умовах з підстави, визначеної пунктом 5 частини другої статті 114 Закону № 1058-IV щодо досягнення пенсійного віку (55 років), що не заперечуються відповідачами по справі.

Спірні відносини склалися внаслідок визнання першим відповідачем на дату звернення ОСОБА_1 за призначенням пенсії за віком на пільгових умовах лише 28 років 5 місяців 17 днів страхового стажу та 21 року 8 місяців 11 днів - пільгового, що слугувало підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах та прийняття оскаржуваного рішення у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Першим відповідачем вказано, що періоди роботи позивача на території російської федерації з 03.12.2005 по 02.12.2006, з 29.12.2006 по 28.12.2007, з 01.01.2008 по 30.10.2008, з 17.12.2008 по 28.06.2009, з 15.07.2009 по 15.10.2009, з 17.11.2009 по 27.06.2010, з 29.06.2010 по 13.09.2010, з 21.10.2010 по 26.06.2011 не підлягають зарахуванню до страхового стражу, з огляду на припинення з 01.01.2023 росією участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. У зв`язку з чим до стажу підлягають зарахуванню лише періоди роботи до 31.12.1991.

Надаючи оцінку наявності у позивача необхідного страхового стажу для призначення пенсії, колегія суддів виходить з такого.

Положеннями частини першої статті 24 Закону України № 1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 24 Закону України № 1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII від 05 листопада 1991 року визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Вказаній нормі кореспондує також підпункт 1.1 пункту 1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерств соціального захисту населення України 29.07.1993 № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 № 110, відповідно до якого трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Згідно з підпунктом 3 порядку 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, особи, яким пенсія призначається відповідно до міжнародних договорів (угод) у галузі пенсійного забезпечення, надають документи про стаж, визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу, та довідку згідно з додатком 1 до цього Порядку.

Пунктами 1 та 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року (далі по тексту Порядок № 637), передбачено, що за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Пунктом 20 Порядку № 637 передбачено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Із системного аналізу наведених вище положень законодавства можна зробити висновок, що документами, які підтверджують наявність у особи трудового (в тому числі пільгового) стажу, є трудова книжка та/або інші документи (документи, що видані за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами; уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників тощо).

Відповідно до записів у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 (а.с. 9-117), ОСОБА_1 працював у періоди: з 03.12.2005 по 02.12.2006, з 29.12.2006 по 28.12.2007, з 01.01.2008 по 30.10.2008, з 17.12.2008 по 28.06.2009, з 15.07.2009 по 15.10.2009, з 17.11.2009 по 27.06.2010, з 29.06.2010 по 13.09.2010, з 21.10.2010 по 26.06.2011 водієм трамваю 1 класу на регулярних міських пасажирських маршрутах на Державному унітарному підприємстві Філія Трамвайне депо ім. Русакова ГУП «Мосгортранс».

Записи в трудовій книжці позивача виконані без перекреслень, виправлень, чітким правописом, у чіткій послідовності та відповідності дати, номеру запису з посиланням на відповідний наказ, на підставі якого внесено відповідний запис, і завірені печаткою роботодавця.

Окрім трудової книжки, на підтвердження факту роботи позивача у вказані періоди на відповідній посаді останнім надано архівні довідки від 15.06.2021 №1991/99-10-04 та № 1990/10-04, видані Державним унітарним підприємством міста Москви «Мосгортранс», в яких наведено розмір заробітної плати, яку отримував ОСОБА_1 за періоди з грудня 2005 року по грудень 2011 року включно (а.с. 6-7).

Так, як зазначалось вище, підставою для незарахування до страхового стражу позивача періодів його роботи на території російської федерації з 03.12.2005 по 02.12.2006, з 29.12.2006 по 28.12.2007, з 01.01.2008 по 30.10.2008, з 17.12.2008 по 28.06.2009, з 15.07.2009 по 15.10.2009, з 17.11.2009 по 27.06.2010, з 29.06.2010 по 13.09.2010, з 21.10.2010 по 26.06.2011 слугувало посилання пенсійного органу на припинення з 01.01.2023 росією участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

З приводу наведеного твердження ГУ ПФУ в Харківській області, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 Закону № 1058-IV, законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Згідно зі статтею 7 Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14.01.1993, питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та двосторонніми угодами в цій галузі.

Відповідно до статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, пенсійне забезпечення громадян держав-учасників Угоди та членів їх сімей здійснюються відповідно до законодавства держави, на території якого вони проживають.

Всі видатки, пов`язані з здійсненням пенсійного забезпечення за вказаною Угодою, несе держава, яка надає забезпечення. Взаємні розрахунки не проводяться, якщо інше не передбачено двосторонніми договорами (стаття 3 вказаної Угоди).

Згідно зі статтею 6 зазначеної Угоди, призначення пенсій громадянам держав-учасників Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсії на пільгових умовах та за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якого з держав-учасниць, а також на території колишнього СРСР за час до вступу в силу цієї Угоди. Нарахування пенсій відбувається з заробітку (доходу) за період роботи, який зараховується в трудовий стаж.

Таким чином, Угодою визначено стаж, який підлягає безумовному врахуванню при призначенні пенсії, і відповідно, заробіток за такий період також підлягає включенню при обчисленні пенсії.

Відповідно до статті 11 вказаної Угоди, необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.

Основні напрями співробітництва Сторін у галузі трудової діяльності та соціального захисту осіб (далі працівники) і членів їхніх сімей, які постійно проживають на території однієї з держав Сторін і провадять свою трудову діяльність на підприємствах, в установах, організаціях усіх форм власності (далі роботодавці або наймачі) на території іншої держави Сторін відповідно до законодавства Сторони працевлаштування врегульовано Угодою про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудящих-мігрантів від 15.04.1994.

Відповідно до статті 9 Угоди про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудящих-мігрантів, питання пенсійного забезпечення працівників і членів їхніх сімей регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року або (і) двосторонніми угодами.

Згідно з положеннями статті 4 зазначеної Угоди, кожна зі Сторін визнає (без легалізації) дипломи, свідоцтва про освіту, відповідні документи про надання звання, розряду, кваліфікації та інші неодмінні для провадження трудової діяльності документи і завірений у встановленому на території Сторони виїзду порядку переклад їх державною мовою Сторони працевлаштування або російською мовою. Трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

У разі остаточного виїзду трудівника-мігранта зі Сторони працевлаштування роботодавець (наймач) видає йому довідку або інший документ, який містить відомості про тривалість роботи та заробітну плату помісячно.

Відповідно до статті 7 зазначеної Угоди, оподаткування трудових доходів працівників Сторони працевлаштування здійснюється в порядку та розмірах, встановлених законодавством Сторони працевлаштування. Сторони не допускають подвійного оподаткування зароблених працівниками коштів.

З аналізу наведених норм міжнародних угод, підписаних Україною та російською федерацією, вбачається, що страховий стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою. Призначення пенсії проводиться за поданням потрібних документів, які підтверджують право на неї згідно з законодавством держави проживання.

Колегія суддів зауважує, що припинення участі України в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення відбулося лише у 2022 році шляхом прийняття 29 листопада 2022 року Кабінетом Міністрів України постанови № 1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення», а рф припинила участь у вказаній Угоді з 01 січня 2023 року.

Тобто, станом на час роботи позивача на території російської федерації (з грудня 2005 по червень 2011 включно) положення вказаної Угоди були чинними. Відтак, і обчислення, зокрема, страхового стажу ОСОБА_1 має здійснюватися відповідно до приписів такої Угоди.

У зв`язку з чим, посилання пенсійного органу на неможливість врахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів його роботи в рф з 03.12.2005 по 02.12.2006, з 29.12.2006 по 28.12.2007, з 01.01.2008 по 30.10.2008, з 17.12.2008 по 28.06.2009, з 15.07.2009 по 15.10.2009, з 17.11.2009 по 27.06.2010, з 29.06.2010 по 13.09.2010, з 21.10.2010 по 26.06.2011 є безпідставними, оскільки припинення участі в наведеній Угоді не є підставою для відмови в обчисленні стажу роботи позивача, так як такий стаж набутий до ухвалення такого рішення.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що частина 2 статті 13 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення передбачає, що пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість заявлених позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову у призначенні пенсії від 17.05.2023 №06.

Щодо правильності обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області вирішити питання про призначення ОСОБА_1 пенсії з 12.04.2023, з урахуванням періодів роботи з 03.12.2005 по 02.12.2006, з 29.12.2006 по 28.12.2007, з 01.01.2008 по 30.10.2008, з 17.12.2008 по 28.06.2009, з 15.07.2009 по 15.10.2009, з 17.11.2009 по 27.06.2010, з 29.06.2010 по 13.09.2010, з 21.10.2010 по 26.06.2011, згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 10.05.1989 та довідками про заробітну плату, виданими Державним унітарним підприємством м. Москва «Мосмісттранс» №1991/99/10-04 від 15.06.2021, з урахуванням висновків суду у цій справі, колегія суддів зазначає наступне.

Так, спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що переглядається, умови, за наявності яких пенсійний орган зобов`язаний призначити пенсію, визначені п. 8 ч. 2 ст. 114 Закону № 1058-IV. Якщо такі умови наявні, орган повинен призначити пенсію. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу призначити пенсію або відмовити у її призначенні. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями.

Варто зазначити, що наведений в оскаржуваному рішенні ГУ ПФУ в Харківській області розрахунок страхового стажу позивача (а.с. 18) не може вважатися остаточним, оскільки при його складанні першим відповідачем взагалі не було розглянуто періоди роботи ОСОБА_1 з 03.12.2005 по 02.12.2006, з 29.12.2006 по 28.12.2007, з 01.01.2008 по 30.10.2008, з 17.12.2008 по 28.06.2009, з 15.07.2009 по 15.10.2009, з 17.11.2009 по 27.06.2010, з 29.06.2010 по 13.09.2010, з 21.10.2010 по 26.06.2011, зокрема, на предмет можливості їх зарахування (повністю чи частково) до страхового стажу, хоча з трудової книжки позивача слідує, що він у вказані періоди працював.

Отже, рішення щодо зарахування або відмови зарахувати вказані періоди роботи позивача до страхового стажу роботи пенсійним органом не приймалося.

Таким чином, пенсійний орган, допустивши порушення при розгляді заяви позивача про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, не вчинив владно-управлінських дій та не прийняв рішення в частині наявності (відсутності) підстав про зарахування наведених вище періодів роботи ОСОБА_1 до страхового стажу, при цьому суд, як орган уповноважений виключно на перевірку законності та обґрунтованості рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, позбавлений можливості приймати таке рішення, оскільки це буде свідчити про перебирання на себе судом повноважень наданих виключно відповідачу.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

З огляду на викладене, відсутні підстави для зобов`язання пенсійного органу призначити позивачу пенсію, а тому правильним є висновок суду першої інстанції про зобов`язання органу ПФУ вирішити питання про призначення ОСОБА_1 пенсії з 12.04.2023, з урахуванням періодів роботи з 03.12.2005 по 02.12.2006, з 29.12.2006 по 28.12.2007, з 01.01.2008 по 30.10.2008, з 17.12.2008 по 28.06.2009, з 15.07.2009 по 15.10.2009, з 17.11.2009 по 27.06.2010, з 29.06.2010 по 13.09.2010, з 21.10.2010 по 26.06.2011, згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 10.05.1989 та довідками про заробітну плату, виданими Держаним унітарним підприємством м. Москва «Мосмісттранс» №1991/99/10-04 від 15.06.2021, з урахуванням висновків суду у цій справі.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку в частині покладення відповідного зобов`язання на ГУПФУ в Миколаївській області, оскільки аналіз положень Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1, свідчить про те, що:

- сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території;

- після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, (тобто територіального органу Пенсійного фонду України), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, (тобто територіальному органу Пенсійного фонду України), за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п. 4.10);

- виплату пенсії проводить орган, що призначає пенсію, (тобто територіальний орган Пенсійного фонду України) за місцем фактичного проживання/перебування особи.

Судовим розглядом встановлено, що спірне рішення прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області за принципом екстериторіальності, і саме воно досліджувало пенсійні документи позивача і вирішувало питання щодо зарахування періодів роботи позивача і призначення пенсії, а не Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області.

Відтак, з огляду на приписи пунктів 4.2, 4.10 розділу ІV Порядку № 22-1, належним відповідачем у частині позовних вимог щодо зобов`язання зарахувати періоди роботи та призначити позивачу пенсію є саме Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, структурний підрозділ якого, визначений за принципом екстериторіальності, розглянув заяву позивача про призначення пенсії та прийняв рішення про відмову у її призначенні.

Таким чином, саме Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області після скасування оскаржуваного рішення зобов`язане вирішити питання про призначення ОСОБА_1 пенсії з 12.04.2023, з урахуванням періодів роботи з 03.12.2005 по 02.12.2006, з 29.12.2006 по 28.12.2007, з 01.01.2008 по 30.10.2008, з 17.12.2008 по 28.06.2009, з 15.07.2009 по 15.10.2009, з 17.11.2009 по 27.06.2010, з 29.06.2010 по 13.09.2010, з 21.10.2010 по 26.06.2011, згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 10.05.1989 та довідками про заробітну плату, виданими Держаним унітарним підприємством м. Москва «Мосмісттранс» №1991/99/10-04 від 15.06.2021, з урахуванням висновків суду у цій справі.

Натомість, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області не здійснювало розгляд заяви позивача, не приймало рішення про відмову у призначенні пенсії, а тому відсутні правові та фактичні обставини для покладання на нього обов`язку щодо прийняття рішення за заявою позивача.

Згідно з пунктом 4.10 розділу ІV Порядку № 22-1, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області визначено як суб`єкт, який буде здійснювати виплату пенсії позивачу за місцем за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання.

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийняв зобов`язальну частину оскаржуваного рішення в частині зарахування стажу роботи позивача та призначення йому пенсії стосовно неналежного відповідача - ГУПФУ в Миколаївській області.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно зі ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача-2 частково спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції належить змінити в резолютивній частині відповідно до мотивувальної частини постанови суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.12.2023 по справі № 520/29596/23 - змінити, виклавши абзац 3 резолютивної частини цього рішення в такій редакції:

"Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (вул. Декабристів, буд. 41/10, м. Миколаїв, Миколаївська обл., Миколаївський р-н,54020, ) вирішити питання про призначення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 ) пенсії з 12.04.2023, з урахуванням періодів роботи 03.12.2005 по 02.12.2006, з 29.12.2006 по 28.12.2007, з 01.01.2008 по 30.10.2008, з 17.12.2008 по 28.06.2009, з 15.07.2009 по 15.10.2009, з 17.11.2009 по 27.06.2010, з 29.06.2010 по 13.09.2010, з 21.10.2010 по 26.06.2011, згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 10.05.1989 та довідками про заробітну плату, виданими Держаним унітарним підприємством м. Москва «Мосмісттранс» №1991/99/10-04 від 15.06.2021, з урахуванням висновків суду у цій справі.".

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.12.2023 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)С.П. Жигилій
Судді(підпис) (підпис) О.А. Спаскін В.Б. Русанова