Справа № 580/11978/23
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2024-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Беспалова О.О.,

Грибан І.О.,

за участю

секретаря судового засідання Кузьмука Б.І.,

представниці позивача Семенко Ю.Н.,

представника відповідача не з`явився,

розглянувши у відкритому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2024 року у справі за адміністративним позовом приватного акціонерного товариства "Азот" до Відділу примусового виконання рішень Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И В:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернулося приватного акціонерного товариства "Азот" з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та просило суд:

визнати протиправною та скасувати постанови відповідача від 01.12.2023 № НОМЕР_1 про стягнення виконавчого збору та про закінчення виконавчого провадження;

зобов`язати відповідача закінчити виконавче провадження № НОМЕР_1 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», про що винести відповідну постанову.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 16.02.2024 позов задоволено частково:

визнано протиправною та скасовано постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 01.12.2023 ВП № НОМЕР_1 про стягнення виконавчого збору;

у задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, вказує, що рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 16.02.2024 у справі № 580/11978/23 є незаконним та необґрунтованим, таким, що винесено при неповному з`ясуванні та недоведеності обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та невірним застосуванням норм матеріального права, а отже підлягає скасуванню, а в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідач вважає, що судом першої інстанції не було належним чином досліджено обставини даної справи, та в результаті чого не вірно визначено правове регулювання правовідносин, що склались.

Стосовно висновків суду першої інстанції про те, що становище позивача із застосуванням частини 2 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» № 2475- VIII) погіршилося, то відповідач вважає такі висновки безпідставними, оскільки, як під час відкриття виконавчого провадження (20.06.2018) так і під час винесення оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору (01.12.2023) відповідальність позивача як боржника була однаковою, зокрема база обрахунку виконавчого збору в обох випадках становила 10 відсотків суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом. Натомість, судом першої інстанції не обґрунтовано в рішенні від 16.02.2024 в чому саме полягає погіршення становища позивача, адже за обставинами даної справи № 580/11978/23, відбулось фактичне виконання рішення суду, закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, без повернення виконавчого документу стягувачу без реального виконання рішення суду, як помилково зазначає суд першої інстанції посилаючись на правову позицію Верховного Суду у постановах від 22.01.2021 № 400/4023/19, від 21.01.2021 у справі № 640/3430/19. Висновки Верховного Суду висловлені у постановах викладені за інших фактичних обставин та за іншого правового регулюванню.

Відтак, відповідач вважає, що з огляду на те, що постанова про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 (як окрема процесуальна дія) винесена державним виконавцем 01.12.2023, тобто в період дії Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, то приймаючи таку постанову, державний виконавець повинен був керуватися положеннями вказаного Закону (у редакції, чинній на дату винесення оскаржуваної постанови).

Відповідач вказує, що відповідно до ч. 9 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» № 2475- VIII) виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Тобто, норми Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» № 2475- VIII) не встановлюють залежності між прийняттям постанови про стягнення виконавчого збору та обставинами вчинення державним виконавцем дій по здійсненню примусового стягнення з боржника в межах виконавчого провадження, оскільки законодавчо прямо визначається обов`язок державного виконавця прийняти постанову про стягнення виконавчого збору одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.

Більше того, на це вказує і та обставина, що розмір виконавчого збору законодавчо поставлений у залежність від суми, що підлягає примусовому стягненню, а не від суми, яка є фактично стягнутою в межах виконавчого провадження.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у постанові від 27.07.2023 по справі № 500/3394/22.

Відповідач вважає, що оскільки у спірних відносинах виконання рішення відбулось після відкриття виконавчого провадження, то виконавчий збір підлягає стягненню з боржника, тобто позивача у цій справі.

Як наслідок, відповідач категорично не погоджується із висновком Черкаського окружного адміністративного суду у рішенні від 16.02.2024 № 580/11978/23 з приводу того, що у відповідача відсутні правові підстави для винесення постанови від 01.12.2023 про стягнення з позивача виконавчого збору. На думку відповідача, дане твердження суду першої інстанції є помилковим, оскільки у спірних правовідносинах при винесенні постанови від 01.12.2023 про стягнення виконавчого збору державний виконавець керувався зокрема ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» , яка чітко передбачає стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості зі сплати аліментів. До того ж, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документу стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку передбаченого частиною 9 статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує у порядку встановленого цим Законом.

Враховуючи вищезазначене, відповідач наголошує, що стягнення виконавчого збору є обов`язковим незалежно від дати винесення зазначеної постанови (при відкритті, під час здійснення заходів примусового виконання рішення суду або ж після завершення виконавчого провадження).

Окрім того, виконавчий збір не є відповідальністю за невиконання судового рішення у добровільному порядку у встановлений державним виконавцем строк, оскільки за своєю правовою природою виконавчий збір є встановленою законом платою за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.

Також, на думку відповідача, суд першої інстанції помилково вважає вірним посилання позивача на факт добровільної сплати боргу вже після відкриття виконавчого провадження. Дане твердження не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки згідно матеріалів виконавчого провадження та листів Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 22.10.2021, 09.11.2021 та 30.11.2021 заборгованість сплачувалась частково, тобто не в повному обсязі. Згідно платіжних доручень наданих позивачем до матеріалів справи, а саме: від 23.09.2021 № 141977 на суму 101 590 грн; від 08.10.2021 № 143423 на суму 1 000 000 грн; від 27.10.2021 № 145009 на суму 639 750 грн; від 28.10.2021 № 145091 на суму 500 000 грн; від 09.11.2021 № 146457 на суму 1 000 000 грн; від 22.11.2021 № 147436 на суму 165 035,88 грн, шляхом здійснення математичних підрахунків по платіжних дорученнях в сумі заборгованість погашена безпосередньо на рахунок ГУ ПФУ в Черкаській області в розмірі 3 406 375,88 грн, тобто не в повному обсязі.

Також, виконавче провадження № НОМЕР_1 постановою головного державного виконавця ВПВР Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Вельган О.В. від 20.06.2018 приєднано до зведеного виконавчого провадження № 55037853, яке веде ВПВР УДВС ГТУЮ у Черкаській області.

Кошти за виконавчим документом, стягнуті на користь стягувача (ГУ ПФУ в Черкаській області) перераховані при примусовому виконанні Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області в сумі 39 576,47 грн - 02.08.2018; в сумі 42 046,64 грн - 07.11.2018; в сумі 4 249,56 грн - 19.11.2018; в сумі 221 230,35 - 09.10.2019; в сумі 159 486,19 - 18.12.2019.

Стягнення заборгованості по даному виконавчому провадженні на суму 466 589,21 грн згідно платіжних доручень від 02.08.2018, 07.11.2018, 19.11.2018, 09.10.2019, 18.12.2019 на користь стягувача (ГУ ПФУ в Черкаській області) при здійсненні примусового виконання відбувалось в період з серпня 2018 року по грудень 2019 року.

Тобто, Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області здійснювались заходи щодо примусового стягнення з боржника на користь стягувача суми стягнення за виконавчим документом, в тому числі було стягнуто виконавчий збір в розмірі 146 658,90 грн. Сума нестягнутого виконавчого збору становить 240 637,60 грн, про що державним виконавцем зазначено в постанові від 01.12.2023 про закінчення виконавчого провадження.

Розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснювалась у відповідній черговості згідно статті 45 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, твердження позивача, що у даному випадку борг було сплачено добровільно та відсутні підстави для винесення постанови про стягнення виконавчого збору, а в примусовому порядку державним виконавцем ВПВР ДДВС МЮУ взагалі не було стягнуто борг та не вживались заходи примусового виконання рішення і дії державного виконавця не призвели до стягнення боргу в примусовому порядку, на переконання відповідача, не відповідають дійсним обставинам справи.

Натомість, відповідачем з моменту відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду вживались заходи щодо примусового виконання рішення суду № 823/2321/17, і це підтверджено відповідними доказами, що містяться в матеріалах справи.

Отже, на дату винесення постанови про стягнення виконавчого збору у державного виконавця були наявні всі правові підстави для винесення останньої, а тому оскаржувана постанова від 01.12.2023 № НОМЕР_1 не може бути визнана протиправною.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.04.2024 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні на 10.04.2024.

08.04.2024 до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить відмовити в її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Позивач наголошує, що ним було зазначено ПрАТ «АЗОТ» у позовній заяві в примусовому порядку державним виконавцем ВПВР ДДВС МЮУ фактично не було стягнуто з позивача борг в розмірі 3 872 965,09 грн, заходи примусового виконання рішення відповідачем не вчинялися і його дії не призвели до стягнення боргу в примусовому порядку. Позивачем самостійно було сплачено на рахунок ГУ ПФУ залишок боргу в сумі 3 872 965,09 грн, тому правові підстави для стягнення з позивача виконавчого збору відсутні, а відтак, оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору від 01.12.2023 ВП № НОМЕР_1 є протиправною. А стягнення виконавчого збору за такою постановою - є порушенням майнових прав позивача.

В апеляційній скарзі відповідач стверджує, що оскільки рішення суду у справі № 823/2321/17 виконано фактично згідно виконавчого документу, то стягнення залишку виконавчого збору є правомірним. Позивач вважає, що в даному випадку має значення за рахунок чого відбулось фактичне виконання судового рішення: в наслідок заходів і дій виконавчого органу чи в наслідок самостійної добровільної сплати коштів боржником (позивачем). Проте, як було зазначено в позовній заяві, відповідачем жодних заходів, по стягненню боргу в розмірі 3 872 965,09 грн, який самостійно сплачений позивачем впродовж трьох місяців на рахунок ГУ ПФУ, вчинено не було, примусового виконання рішення суду в цій частині не відбулось. Вказане підтверджується матеріалами виконавчого провадження та прослідковується в АСВП по виконавчому провадженню № НОМЕР_1 за індикатором доступу «НОМЕР_2».

Отже, на думку позивача, оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору від 01.12.2023 ВП № НОМЕР_1 є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки не відповідає вимогам ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Також в апеляційній скарзі орган ДВС зазначає наступне: «…Стосовно висновків суду І інстанції про те, що становище позивача із застосуванням частини другої статті 27 Закону України № 1404-VIII (у редакції Закону № 2475- VШ) погіршилося, то відповідач вважає такі висновки безпідставними, оскільки як під час відкриття виконавчого провадження (20 червня 2018 року), так і під час винесення оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору (01 грудня 2023) відповідальність позивача як боржника була однаковою, зокрема, база обрахунку виконавчого збору в обох випадках становила 10 відсотків суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом...».

Позивач вважає, що таке твердження відповідача не відповідає дійсності, оскільки станом на момент відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 (20.06.2018) відповідно до ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII розмір виконавчого збору становив - 10 відсотків фактично стягнутої суми, що і було враховано судом першої інстанції під час винесення судового рішення від 16.02.2024.

Так, відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII у редакції, яка була чинна до 28.08.2018 (станом на час відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа від 11.05.2018 № 823/2321/17), виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Отже, аналіз вищенаведених норм Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII у редакції, яка була чинна до 28.08.2018, свідчить, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Тобто, з урахуванням редакцій Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалась, а саме: в період до 28.08.2018 розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018 року - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Отже, положення статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII в редакції, яка була чинна до 28.08.2018, фактично зменшували відповідальність позивача, як боржника, у порівнянні з нормами статті 27 України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII в редакції, чинній після 28.08.2018, оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.

27.09.2023 в судове засідання з`явилася представниця позивача. Представник позивача в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, про причини неявки суд апеляційної інстанції не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав. Враховуючи вказане, за відсутності заперечень з боку представниці позивачки, колегія суддів постановила проводити розгляд справи за даної явки. Представниця позивача заперечила проти задоволення апеляційної скарги, надала пояснення по суті справи, правом подання додаткових пояснень не скористалась, виступила в судових дебатах.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як підтверджено матеріалами справи, на примусовому виконанні Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 із виконання виконавчого листа Черкаського окружного адміністративного суду від 11.05.2018 № 823/2321/17 про стягнення з ПрАТ «АЗОТ» на користь Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області коштів в сумі 3 872 965,09 грн.

01.12.2023 старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Величко Р.С. прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із повним фактичним виконанням рішення згідно з виконавчим документом.

Одночасно старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_1 прийняв постанову про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 240 637,60 грн.

Вважаючи, що вказані постанови прийняті безпідставно, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог в частині, суд першої інстанції дійшов висновку, що внесені Законом України від 03.07.2018 № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» погіршили становище позивача, а також того, що виконавчою службою фактично стягнуто з боржника кошти за виконавчим листом у сумі 466 589,21 грн, у тому числі 146 658,90 грн виконавчого збору, як наслідок про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору у сумі 240 637,60 грн згідно постанови від 01.12.2023.

Відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що приймаючи постанову від 01.12.2023 про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 на підставі п. 9 ч. 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII державний виконавець керувався відомостями, наданими стягувачем (ГУ ПФУ у Черкаській області) про сплату боржником заборгованості, у зв`язку із чим оскаржувана постанова про закінчення виконавчого провадження є обґрунтованою та правомірною. А позовна вимога в частині зобов`язання відповідача закінчити виконавче провадження № НОМЕР_1 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII є похідною від вимоги про скасування постанови про закінчення ВП, відтак у її задоволенні належить відмовити.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За визначенням, що міститься у частинах 1 та 2 статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VІІІ (далі - Закон № 1404-VІІІ) у редакції, яка була чинна до 28.08.2018 (на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 від 20.06.2018), виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

За приписами ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VІІІ у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Як вірно вказано судом першої інстанції, з аналізу наведених правових норм Закону № 1404-VІІІ у редакції, що діяла до 28.08.2018 вбачається, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Як вірно звертає увагу суд першої інстанції, Верховний Суд неодноразово робив правові висновки щодо застосування статті 27 Закону № 1404-VIII, в редакції, чинній до 28.08.2018, зокрема, у постановах 14.05.2020 у справі № 640/685/19, від 29.07.2020 у справі № 1340/5050/18, від 12.08.2020 у справі № 1340/5053/18, від 15.10.2020 у справі № 280/5959/19, від 28.10.2020 у справі № 400/878/20, від 21.01.2021 у справі № 640/3430/19, від 28.01.2021 у справі № 420/769/19 та від 20.05.2021 у справі № 640/32814/20, зокрема що положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28.08.2018, зменшували відповідальність боржника у порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна після 28.08.2018 (Закон № 2475-VIII), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання від 03.07.2018 № 2475-VIII (далі - Закон № 2475-VIII), який набрав чинності 28.08.2018, внесені зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ, за змістом яких виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Отже, як вірно вказує суд першої інстанції, з урахуванням редакцій Закону № 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалася, а саме: в період до 28.08.2018 розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28.08.2018 - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в рішенні від 09.02.1999 у справі № 1-7/99 (про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Отже, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що з урахуванням того, що внесені Законом № 2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ погіршили становище позивача, а також того, що виконавчою службою фактично стягнуто з боржника кошти за виконавчим листом у сумі 466 589,21 грн, у тому числі 146 658,90 грн виконавчого збору, у відповідача відсутні правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору у сумі 240 637,60 грн згідно оскаржуваної постанови від 01.12.2023.

Аналогічні правові висновки та підходи застосовано Верховним Судом у постановах від 15.06.2023 у справі № 420/2013/22 та від 06.09.2023 у справі № 160/11725/22.

Щодо необхідності застосувати до даної справи правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 27.07.2023 № 500/3394/22, то колегія суддів вважає, що такі не підлягають до застосування, оскільки відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах зазначених вище.

Твердження відповідача, що ним були здійсненні стягнення відповідних сум в 2018 та 2019 роках у зв`язку з примусовим виконанням виконавчого листа 823/2321/17,колегія суддів не бере до уваги, оскільки дані обставини не підтверджені Інформацією про виконавче провадження № НОМЕР_1 (а.с. 61-64).

З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що постанову про стягнення з позивача виконавчого збору від 01.12.2023 ВП № НОМЕР_1 слід визнати протиправною та скасувати, оскільки така не відповідає приписам ч. 2 ст. 2 КАС України.

Відтак, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що оскаржувана постанова винесена протиправно та підлягає скасуванню.

Зважаючи на те, що сторони у справі не оскаржують рішення суду першої інстанції в частині, якою відмовлено в задоволенні певних позовних вимог, колегія суддів не надає оцінки даній частині рішення суду.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ч. 2 ст. 19, ст. 61 Конституції України, ст.ст. 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді О.О. Беспалов

І.О. Грибан