Справа № 420/14894/23
Суддя: Крусян А.В.
Дата ухвалення: 2024-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/14894/23

Головуючий першої інстанції Стафанов С.О.

Час та місце ухвалення судового рішення «--:--», м. Одеса

Повний текст судового рішення складений 30.10.2023р.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Крусяна А.В.,

суддів Єщенка О.В., Яковлєва О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання прийняти рішення, -

В С Т А Н О В И В:

23.06.2023р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 05.06.2023р. №81-23 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що рішення Державної міграційної служби України від 05.06.2023р. №81-23 є протиправним та необґрунтованим, оскільки у відповідності до п.п.1, 13 ч.1 ст.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» він має обґрунтовані підстави для визнання біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30.10.2023р. відмовлено у задоволенні позову з підстав відсутності обґрунтованих обставин або матеріалів, що підтверджують побоювання щодо повернення до країни походження.

Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції при вирішенні справи норм матеріального та процесуального права, тому просить рішення суду скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апелянт зазначає, що ненадання документальних доказів усних підтверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою. Відповідач не виконав обов`язків, покладених на нього Законом, не збирав належним чином та не аналізував навіть тих даних щодо ситуації в країні належності, які наявні у відкритих джерелах, підійшов до розгляду зави формально і упереджено, не з`ясував при прийнятті рішень ряд важливих питань.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Туреччини.

29.08.2015р. ОСОБА_1 , на підставі паспорта громадянина Туреччини серії НОМЕР_1 , здійснив в`їзд на територію України, де уклав шлюб із громадянкою України та 13.07.2017р. документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії ІН147185. /т.1 а.с.85-86, 89-90/

30.10.2018р. позивача затримано співробітниками Приморського відділу поліції в м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області відповідно до ст.208, ст.582 КПК України на підставі ордеру про арешт №2016/156 від 21.03.2016р., виданого 2 Вищим кримінальним судом м. Адана (Туреччина) для притягнення до кримінальної відповідальності по звинуваченню за умисне вбивство, нанесення тілесних ушкоджень, придбання, носіння та зберігання вогнепальної зброї та бойових приписів без відповідного дозволу. /т.1 а.с.155-161, 174, 222-223/

24.01.2019р. ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. /т.1 а.с.78-81/

Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 13.02.2019р. №30, на підставі висновку від 13.02.2019р., відповідно до ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. /т.1 а.с.265/

Відповідно до зазначеного висновку Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 13.02.2019р. по справі №2019ОD0020 міграційною службою за результатами аналізу матеріалів особової справи заявника було встановлена відсутність умов, зазначених п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на підставі п.6 ст.8 вказаного Закону доцільним є прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 . /т.1 а.с.251-264/

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04.06.2019р. у справі №420/946/19 (набрало законної сили 31.10.2019р.) відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо визнання протиправним та скасування наказу від 13.02.2019р. №30 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання вчинити певні дії.

17.09.2020р. ОСОБА_1 повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. /т.2 а.с.102-104/

Листом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 28.09.2020р. №Є-1962/6/5101-20/5100.5.1/10146-20 повідомлено ОСОБА_1 про те, що його заява не підпадає під вимоги ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та не може бути прийнята до розгляду. /т.2 а.с.140/

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.09.2020р. у справі №420/12801/20 (набрало законної сили 21.09.2021р.) визнано протиправною бездіяльність Державної міграційної служби України щодо прийняття рішення за результатами розгляду заяви позивача від 17.09.2020р. про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано відповідача розглянути заяву позивача від 17.09.2020р. про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ Україні від 07.09.2011р. №649, з урахуванням висновків, викладених в рішенні суду.

Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 12.11.2021р. №217, на підставі висновку від 12.11.2021р., відповідно до ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. /т.3 а.с.51/

Відповідно до зазначеного висновку Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 12.11.2021р. по справі №2021ОD0242 міграційною службою за результатами аналізу матеріалів особової справи заявника було встановлена відсутність умов, зазначених п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на підставі п.6 ст.8 вказаного Закону доцільним є прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 . /т.3 а.с.21-50/

22.11.2021р. позивач подав до Державної міграційної служби України скаргу, в якій просив визнати протиправним та скасувати наказ від 12.11.2021р. № 217 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення такого питання щодо позивача.

Рішенням Державної міграційної служби України від 11.01.2022р. № 02-22 відхилено вищезазначену скаргу на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. /т.3 а.с.79/

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08.07.2022р. у справі №420/4089/22 (набрало законної сили 05.10.2022р.) відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України щодо визнання протиправним та скасування рішення від 11.01.2022р. № 02-22.

06.03.2023р. ОСОБА_1 втретє звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. /т.4 а.с.68-70/

24.03.2023р. Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області складено висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання громадянину Туреччини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. /т.4 а.с.172-175/

Наказом Управління питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 24.03.2023р. №60, на підставі вищезазначеного висновку та ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», вирішено здійснити оформлення документів для надання статусу біженця або тимчасового захисту громадянину Туреччини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /т.4 а.с.176/

За результатами розгляду документів щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, проведених співбесід Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області складено висновок від 01.05.2023р. у справі №2023OD0015, яким рекомендовано відмовити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. /т.4 а.с.41-65/

Рішенням Державної міграційної служби України від 05.06.2023р. №81-23 відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. /т.4 а.с.40/

Не погоджуючись з вказаним рішенням міграційного органу, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Перевіривши матеріали справи, судова колегія приходить до наступних висновків.

Згідно з ч.1 ст.14 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948р., кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватися цим притулком.

Порядок правового регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI (надалі - Закон України №3671-VI).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України №3671-VI біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

У статті 1А (2) Конвенції про статус біженців від 28.07.1951р. також надано поняття «біженець», який означає особу, що внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Відповідно до ч.2 ст.1 Протоколу щодо статусу біженців від 04.10.1967р. для цілей цього Протоколу термін «біженець», за винятком випадків, щодо застосування пункту 3 цієї статті, означає будь-яку особу, яка підпадає під визначення статті 1 Конвенції з вилученням слів «в результаті подій, які сталися до 01 січня 1951 року...» та слів «...внаслідок таких подій» у статті 1A (2).

Пунктом 13 ч.1 ст.1 Закону України №3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Як передбачено у ч.5 ст.5 Закону України №3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч.1 ст.7 Закону України №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 11 ст.9 Закону України №3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі Керівництва) передбачає, що знання умов країни походження прохача якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Відповідно до п.п.45 та 66 Керівництва для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з п.195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до ч.1 ст.5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011р. «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Загальновідомо, що світова спільнота та структури ООН (зокрема, Генеральна асамблея ООН, Верховний комісар ООН із прав людини, Рада із прав людини ООН та інші) неодноразово засуджували застосування збройних сил проти мирного населення.

Враховуючи вищезазначену інформацію для підтвердження наявності підстав застосування Конвенції 1951 року, слід дослідити, чи може відмова від несення військової служби стосуватися примусу до участі у діяльності, яку можна вважати порушенням основних правил людської поведінки. ІКП, яка зазначена нижче підтверджує факт того, що конфлікт в Сирії характеризується високим рівнем насильства і постійним порушенням норм міжнародного гуманітарного права.

Отже, у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту, або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відсутність умов, передбачених п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 України №3671-VI через очевидну необґрунтованість клопотання.

У висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту міграційний орган зазначив, що приймаючи до уваги попередні звернення заявника за міжнародним захистом, елемент наявності в нього певних політичних переконань та пов`язану з цим належність до прокурдських політичних організацій (зокрема «НОР»), визнається територіальним органом ДМС об`єктивно неправдоподібним. Надані ним «документи», які слугували підставою для третього звернення за міжнародним захистом у якості нововиявлених обставин не рахуються у якості об`єктивних документальних доказів по справі з урахуванням проведеного аналізу. Надані заявником роздруківки статей з мережі Інтернет про переслідування членів політичної партії «HDP» на території Туреччини також не мають жодного відношення до викладених ним причин виїзду за межі Туреччини та звернення за міжнародним захистом в Україні. Елементи політичної діяльності шукача захисту та його членства в окремих політичних організаціях на території Туреччини визнаються територіальним органом ДМС очевидно необґрунтованими. З огляду на викладене, відсутні підстави вважати, що у випадку повернення до Туреччини заявник може стати об`єктом політичного переслідування з боку турецького уряду.

При цьому, у статті 33 Глави 3 Розділу 2 Директиви Європейського парламенту та ради ЄС 2013/32/EU від 26.06.2013р. «Про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту» міститься перелік випадків, коли держави можуть визнати заяву про надання міжнародного захисту неприйнятою до розгляду, серед яких: інша держава надала міжнародний захист; держава, яка не є членом ЄС, вважається першою країною, яка надала заявнику притулок, згідно зі статтею 35 країна, яка не є членом ЄС, вважається безпечною для заявника третьою країною, згідно зі статтею 38 заява є повторною заявою, в якій заявник не надав, або в якій не були виявлені нові дані або висновки, які стосуються розгляду заявника в якості особи, що має право на міжнародний захист відповідно до Директиви 2011/95/EU.

Відповідно до п.36 Директиви, якщо заявник подає повторно заяву без надання нових доказів або аргументів неспіврозмірно було б вимагати від держави-члена ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. В таких випадках держави-члени повинні відхилити заяву як неприпустиму для розгляду згідно принципу неприпустимості повторного розгляду

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що перевірка та встановлення нововиявлених обставин у матеріалах повторного звернення позивача правомірно проводилось Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області з урахуванням обставин досліджених органами міграційної служби під час попередніх звернень позивача від 24.01.2019р. та від 25.10.2021р.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У судовому рішенні у справі №420/946/19 суд дійшов висновку, що доводи позивача є надуманими, а причини, які він зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні, а необхідні для уникнення можливої кримінальної відповідальності, оскільки його оголошено у міжнародний розшук.

У судовому рішенні у справі №420/4089/22, суд дійшов висновку, що за час перебування позивача на території України не виявлено подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. На підставі викладеного, враховуючи, що в повторній заяві позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відсутні обґрунтовані посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань щодо повернення до країни свого походження, суд погоджується з доводами відповідача, що заява позивача є необґрунтованою та не містить підстав для надання захисту в Україні.

Також, в ході опитування 06.03.2023р. позивач повідомив, що отримання документального доказу, а саме підтвердження членства в опозиційній політичній партії «Народно-демократична партія» - «НDР» стало основною підставою для повторного (третього) звернення за міжнародним захистом. В ході опрацювання клопотання шукач захисту зазначив, що раніше був членом політичної партії «ВDР», яка припинила свою діяльність та була зареєстрована під новою назвою «НDР».

Як вбачається зі співбесід від 20.03.2023р. та 05.04.2023р., позивач повідомив, що діяльність політичної партії «НDР» не є забороненою на території Туреччини, члени вказаної партії представлені в турецькому парламенті. Під час опитування заявник не надав деталізованих пояснень стосовно політичної мети, діяльності, та участі організації у сучасному політичному житті Туреччини. Заявник також повідомив про переслідування членів вказаної партії з боку турецького уряду, зазначивши, що воно має вибірковий характер.

Разом з тим, під час попередніх звернень за міжнародним захистом (за матеріалами особових справ:№№2019OD0020 та № 2021OD0242) заявник не повідомляв про факт членства в будь-якій політичній організації на території Туреччини. Під час опитування він не надав переконливих пояснень щодо не надання документальних підтверджень членства в політичній партії раніше, зазначивши, що нібито не мав змоги знайти вказаний документ.

Водночас, наданий заявником документальний доказ містить його особистий підпис, який не відповідає його підпису, який проставлено в процедурних документах на території України, а також в паспортному документі громадянина Туреччини. В ході опитування пояснити виявлену розбіжність не зміг, зазначивши, що періодично змінює власний підпис, що спростовано вище проаналізованими матеріалами двох попередніх особових справ, які містять його підпис;

назва наданого заявником документального доказу - форма для набуття членства у партії, що не є партійною карткою (посвідченням члена партії), як зазначив шукач захисту під час анкетування від 06.03.2023. Відповідно до інформації по країні походження, підготовленої Бюро з імміграції та притулку Канади, бажаючі громадяни Туреччини можуть звернутись до місцевого офісу «НDР» для подачі заявки на членство в політичній партії, такі клопотання розглядаються протягом місяця, на підтвердження членства в партії особі видається відривний корінець (квитанцію) форми на вступ;

аналіз наданого заявником документального доказу містить відцифроване зображення печатки «НDР», яка містить дату: 2023 рік, що не збігається з датою заповнення документу: 30.11.2012р.;

наданий документальний доказ містить надрукований поштовий індекс відправника - торгівельний центр в населеному пункті Віла-Нова-де-Гая, Португалія. Зі слів заявника, документ був знайдений членами його родини, відправлений третій особі, яка вже остаточно направила документ на адресу перебування шукача захисту в січні 2023 року.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції про те, що вищезазначені розбіжності свідчать про надання заявником документу, який не може бути документальним доказом підтвердження його офіційного членства в політичній партії «НDР» на території Туреччини.

Додатково, позивач надав до міграційного органу три кольорові фотокартки, на яких він зображений разом з іншими особами, з прапорами «YPG» та зображенням А.Оджаллана.

В ході опитування позивач пояснив, що фото були зроблені в м. Адана (Туреччина) в 2011 році, під час офіційного мітингу курдського населення за відстоювання власних прав і свобод. Зі слів особи, після проведення вказаного мітингу його та інших учасників було безпідставно затримано турецькими правоохоронними структурами.

Відповідно до проведеного аналізу фотокарток встановлено, що вони зроблені на фоні Парламенту Іракського Курдистану в м. Ербіль (Ірак), жовтий стяг із надписом «YPG» належить «Загонам народної оборони» - курдського ополчення на території Сирії, яке дії на території регіону з 2011 року.

З огляду на викладене, надані заявником фотокартки зроблені на території Іраку (м. Ербіль), не мають жодного відношення до висловленої ним «політичної діяльності» на території країни його громадянської належності та надані фотокартки не можуть рахуватися у якості документальних доказів наявності в заявника переслідування або дискримінації на території Туреччини.

Крім того, за матеріалами офіційного кримінального переслідування шукача захисту, відповідно до запиту турецької сторони про видачу особи від 22.03.2018р. (за матеріалами особової справи № 2019OD0020) встановлено, що він розшукується правоохоронними органами країни свого громадянського походження виключно за скоєння низки злочинів суто неполітичного характеру (умисне вбивство, заподіяння тяжких тілесних ушкоджень тощо), ордер на арешт за скоєння вказаних злочинів видано 21.03.2016р., офіційна інформація про раніше порушені кримінальні справи відсутня. /т.1 а.с.155-161, 174, 222-223/

Таким чином, в ході опрацювання третього звернення позивача за міжнародним захистом міграційним органом обґрунтовано встановлені наступні ознаки, які очевидно вказують на наміри уникнення заявником кримінальної відповідальності на території Туреччини, а також затягування відповідної процедури видачі (екстрадиції) особи шляхом неодноразових звернень за міжнародним захистом в Україні.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що звернення позивача втрете із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вважається елементом зловживання процедурою набуття міжнародного захисту та вказує на інші причини звернення (економічні, пошуки кращого життя тощо, бажання працевлаштування), аніж побоювання стати жертвою переслідувань.

Оскільки позивач бажає легалізуватися на території України з метою уникнення кримінальної відповідальності, його життю і здоров`ю на Батьківщині нічого не загрожує, тому він не підпадає під критерії біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, отже його заява є явно необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, рішення Державної міграційної служби України від 05.06.2023р. №81-23 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

На підставі викладеного, оскільки судом першої інстанції при вирішенні справи правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції в порядку ст.316 КАС України підлягає залишенню без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до ст.139 КАС України, якою передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Керуючись ст.ст.139, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2023 року залишити без змін.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на ОСОБА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Суддя-доповідач А.В. Крусян
Судді О.В. Єщенко О.В. Яковлєв