Справа № 200/2477/22
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2024-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року справа №200/2477/22

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Блохіна А.А., Геращенка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2023 р. у справі № 200/2477/22 (головуючий І інстанції Давиденко Т.В.) за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області до Обласного центру медико-соціальної експертизи м. Краматорськ, третя особа ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування акту,-

ВСТАНОВИВ:

Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі - позивач, ГУПФУ) звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Обласного центру медико-соціальної експертизи м. Краматорськ (далі відповідач, ОЦМСЕК), третя особа - ОСОБА_1 (далі - третя особа, ОСОБА_1 ), в якому просило: визнати протиправним та скасувати акту огляду медико-соціальною експертною комісією ОСОБА_1 від 21.01.2022 року № 50.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2023року задоволено позовні вимоги, а саме суд: визнав протиправним та скасував акт огляду медико-соціальною експертною комісією Обласного центру медико-соціальної експертизи м. Краматорськ від 21.01.2022 року № 50 щодо повторного огляду ОСОБА_1 .

Третя особа, не погодившись з судовим рішенням суду першої інстанції, звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції, та прийняти нове яким відмовити у задоволені позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач не зазначив у своїй позовній заяві та у ході розгляду справи, у чому полягає його порушений інтерес.

При цьому з огляду на вимоги статей 2, 5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

Для визначення інтересу як об`єкту судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.

Згідно з частиною 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах, про що неодноразово було зазначено Верховним Судом, зокрема у постановах від 03.03.2020 у справі №331/5314/16-а (2- а/331/148/2016), від 15.04.2020 у справі №712/11800/17, від 11.11.2021 у справі №640/13941/20. 38.

У спірних правовідносинах, позивач не обґрунтовує свій особистий, безпосередній, індивідуальний інтерес, а вказує лише на ніби-то недотримання відповідачем процедури прийняття спірного рішення, норм чинного законодавства і врахування рішення Донецького окружного адміністративного суду рішення від 15.10.2021 року у справі №200/11436/21, яке на думку позивача без жодних обґрунтувань не повинно застосовуватися. Тому у даній справі у позивача відсутній порушений інтерес, в тому числі також і з огляду на те, що він звернувся не за захистом своїх інтересів, безпосередньо йому не належить законний інтерес.

Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 у справі №522/3665/17 зазначив, що у разі встановлення обставин, що свідчать про очевидну відсутність законного інтересу (матеріально-правової заінтересованості), адміністративний суд не має юрисдикції для розгляду справи.

За змістом статті 19 КАС України до адміністративного суду за зверненням суб`єкта владних повноважень може бути подано позов лише у випадку спору між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень, а також коли право звернення до суду з позовом до іншого суб`єкта владних повноважень надано такому суб`єкту законом. Варто зазначити, що відповідно до п.4 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. № 1317 органи МСЕК належать до сфери управління МОЗ України. Відповідно до Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 р. № 280 органи Пенсійного фонду України підпорядковуються Мінсоцполітики.

За загальним правилом один орган державної влади не може звертатися з позовом до іншого органу, тому що це означатиме позов держави до неї самої, за винятком передбачених процесуальним законодавством "компетенційних спорів".

Фактично Головне управління Пенсійного фонду в Донецькій області є суб`єктом владних повноважень, який звернувся до суду з позовом про оскарження рішення іншого суб`єкта владних повноважень, однак не в межах спору про компетенцію. У рамках цих спірних правовідносин між сторонами відсутні публічно-владні управлінські відносини, жодна із сторін не надає адміністративні послуги іншій стороні, а тому не можна вважати, що позивач у справі виступає як юридична особа без статусу суб`єкта владних повноважень (органу місцевого самоврядування), щодо якої відповідачем допущено протиправну бездіяльність.

Відповідно до положень КАС України обов`язковою умовою щодо віднесення конкретної справи до юрисдикції адміністративних судів є те, що однією зі сторін у такій справі виступає суб`єкт владних повноважень, який здійснює владні управлінські функції відносно особи, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною публічно-владних управлінських функцій

Така правова позиція зазначена зокрема у Постанові ВП ВС від 16.09.2020 № 821/1524/17.

Також, відповідно до п.11, 12, 13, 24 Положення про медико- соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. № 1317, п.2.14 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України 05.06.2012 №420, оскаржити рішення МСЕК можуть особи, які звертаються з метою встановлення інвалідності чи ступеня втрати професійної працездатності.

Отже, медико-соціальна експертна комісія є суб`єктом владних повноважень лише у вертикальних відносинах з особами, стосовно яких прийнято відповідне рішення.

При цьому відповідно до п.3 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 р. № 280 основним завдання Пенсійного фонду України серед інших є здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг відповідно до Законів України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до п.3, 4 цього Положення, де зазначені функції та завдання Пенсійного фонду України та його органів, Пенсійний фонд України та його органи не наділені правом на оскарження рішення органів МСЕК, зокрема і Обласного центру медико-соціальної експертизи м. Краматорськ.

Також скаржник зазначає, що акт огляду Обласного центру медико-соціальної експертизи м. Краматорськ від 21.01.2022 № 50 є актом індивідуальної дії.

Відповідно до правового висновку, викладеного ВП ВС в постанові від 16.10.2018 року у справі № 9901/415/18 право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується. Законодавчі обмеження стосовно можливості оскарження актів індивідуальної дії не шкодять самій суті права на доступ до суду, оскільки ці акти можуть бути оскаржені у суді їхніми адресатами, тобто суб`єктами, для яких відповідні акти створюють права та/чи обов`язки.

Зазначене додатково свідчить про те, що належним позивачем щодо оскарження рішень органів МСЕК є особа, якої дане рішення стосується, тобто третя особа.

Тому належним позивачем щодо оскарження рішень органів МСЕК є особа, якої дане рішення стосується.

З огляду на вищезазначене, даний спір не має ознак адміністративного і крім цього, Головне управління Пенсійного фонду в Донецькій області взагалі не могло звертатися з даним позовом до Обласного центру медико-соціальної експертизи м. Краматорськ.

Крім того, Головне управління Пенсійного фонду в Донецькій області обрало неналежний спосіб захисту, оскільки відповідно до п. 19 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. № 1317 відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акта огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою. Тобто акт огляду є лише одним із документів, який складається на підставі рішення МСЕК. Іншим документом є протокол засідання комісії. Таким чином, визнання протиправним і скасування акту огляду Обласного центру медико- соціальної експертизи м. Краматорськ від 21.01.2022 року № 50 не скасовує рішення Обласного центру медико-соціальної експертизи м. Краматорськ.

Відповідно до п.11, 12, 13, 24 Положення про медико- соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. № 1317, п.2.14 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України 05.06.2012 №420 оскарженню підлягає саме рішення МСЕК, а не акт огляду.

Тому позовні вимоги щодо визнання протиправним і скасування акту огляду МСЕК є неналежним способом захисту.

Натомість належним способом захисту є визнання протиправним та скасування рішення МСЕК.

Також ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Відповідну позицію Велика Палата Верховного Суду висловила у справі №912/2797/21 (постанова від 5 липня 2023 року).

Крім цього, відповідно до довідки МСЕК серії 12 ААА № 087722 позивачу за результатом огляду 19.12.2019 встановлено 20 % втрати працездатності (по 10 % під час кожної травми 20.08.2004 та 17.01.2008) з 16.12.2019 безстроково.

Разом з цим відповідно до п. 3.2.4. Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого Постановою правління Фонду соціального страхування України від 19.07.2018 № 11, якщо строк повторного огляду МСЕК потерпілим пропущено і МСЕК підтвердила стійку втрату професійної працездатності, щомісячна страхова виплата відновлюється з дати, установленої МСЕК, але не більш як за три роки з дня припинення виплати щомісячної страхової виплати.

Тобто відповідно до цієї норми рішення Обласного центру медико-соціальної експертизи м. Краматорськ встановити стійку втрату працездатності з 19.12.2016 року є законним і таким, що ґрунтується на нормах законодавства.

Крім цього, відповідно до п.2.14 Порядку №420, строки повторного проведення медико- соціальної експертизи МСЕК потерпілих та порядок оскарження їх рішень визначаються відповідно до Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317.

Тобто посилання позивача та суду в оскаржуваному рішенні на те, що Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 не поширюється на правовідносини у даній справі і не може бути застосоване до порядку і строків встановлення третій особі ступеня стійкої втрати працездатності є такими, що прямо суперечить п. 2.14 Порядку №420.

Суд помилково посилався на норми Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом МОЗ від 05.09.2022 року № 561, оскільки у рішенні Донецького окружного адміністративного суду від 05.10.2021 року у справі № 200/11436/21, яке набрало законної сили, зазначено, що при ухваленні рішення він керується Основами законодавства України про охорону здоров`я, Законами України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», «Про реабілітацію інвалідів в Україні», Положенням про медико-соціальну експертизу та Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 «Питання медико-соціальної експертизи», Інструкцією про встановлення груп інвалідності, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 вересня 2011 року № 561, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 року за № 1295/20033, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 30 липня 2012 року № 577 «Про затвердження форм первинної облікової документації, що використовується в медико-соціальних експертних комісіях», який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05 вересня 2012 року за № 1504/21816.

Суд помилково зазначає, що Порядком № 420 не передбачений механізм (порядок) поновлення МСЕК відсотків стійкої втрати працездатності у разі, якщо строк переогляду особи пропущений, в тому числі з поважних причин і як наслідок Третій особі стійка втрата працездатності з 19.12.2016 встановлена незаконно, оскільки, норми п.3.2.4. Порядку № 11 відповідно до якої третій особі стійка втрата працездатності з 19.12.2016 встановлена законно і із дотриманням цієї норми.

Позивач помилково посилався на пропуск третьою особою строків перегляду, як неповажним і такий пропуск Третя особа допустила свідомо та навмисно, оскільки у справах №200/10726/20-а, № 200/11436/21 судами вже було встановлено, що пропуск строків перегляду є поважним і виник поза волею третьої особи з об`єктивних причин.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На підставі рішення у справі № 200/11436/21 Обласній центр медико-соціальної експертизи м. Краматорськ здійснив зарахування строку з 19.12.2016 р. по 16.12.2019 р., що оформлено за допомогою акту огляду Обласного центру медико-соціальної експертизи м. Краматорськ від 21.01.2022 року № 50 та виписці до цього акта огляду (до довідки серія 12 ААА №106361 від 21.01.2022 року).

Обласний центр медико-соціальної експертизи м. Краматорськ не міг видати акт про ступінь втрати професійної працездатності потерпілому безстроково з 19.12.2016 р., оскільки у відповідності до п. 2.10 Порядку № 420 відповідач станом на 19.12.2016 р. мав би встановити анатомічні дефекти, стійкі необоротні морфологічних змін та розладу функцій органів і систем організму, неефективності реабілітаційних заходів, несприятливого прогнозу відновлення працездатності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання зі стійким порушенням професійних здібностей, але огляд 19.12.2016 не відбувався, тому встановити підстави можливості надання безстрокової довідки було можливо лише 16.12.2019 про що і видано довідку МСЕК серії 12 ААА № 087722.

У випадку якщо акт видається не безстроково, то строки його поновлення визначаються у відповідності до Положення № 1317, а саме п. 22 де зазначено, що повторний огляд осіб з інвалідністю з нестійкими, оборотними змінами та порушеннями функцій організму з метою визначення ефективності реабілітаційних заходів, стану здоров`я і ступеня соціальної адаптації проводиться раз на один - три роки.

Скаржник просить стягнути з позивача судові витрати на загальну суму 21 721,50 грн, яка включає: витрати на оплату судового збору - 3721,50 грн, витрати на професійну правничу допомогу - 18 000 грн.

Від позивача надійшов відзив на скаргу в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

В обгартування зазначено зокрема, що обґрунтовуючи рішення по справі № 200/11436/21, Донецький окружний адміністративний суд посилався на норми Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом МОЗ України 05.09.2011 № 561, зокрема, на п.1.15, яким передбачено, що якщо строк переогляду особи пропущено з поважних причин, інвалідність поновлюється МСЕК з дня її зупинення, але не більше ніж за три роки.

Проте, зазначена Інструкція № 561 регулює механізм встановлення груп інвалідності.

ОСОБА_1 не було встановлено групу інвалідності, а було встановлено лише відсотки стійкої втрати професійної працездатності.

Отже, п. 1.15 Інструкції 561 не регулює правовідносини, що виникають у зв`язку із повторним оглядом ОСОБА_1 з метою встановлення ступеня стійкої втрати професійної працездатності.

Механізм встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, визначено Порядком № 420.

Зазначений нормативно - правовий акт не передбачає механізму (порядку) поновлення МСЕК відсотків стійкої втрати працездатності у разі якщо строк переогляду особи було пропущено, в т. ч. з поважних причин.

Тобто, на виконання рішення суду, Обласним центром медико-соціальної експертизи прийняте помилкове рішення, яким встановлена ступінь втрати професійної працездатності потерпілому у відсотках не безстроково, а обмежено до 16.12.2019.

Отже, рішення, прийняте Обласним центром медико-соціальної експертизи, щодо встановлено ОСОБА_1 20% стійкої втрати професійної працездатності з 19.12.2016 по 16.12.2019 не ґрунтується на нормах діючого законодавства.

Крім того, відповідачем не було звернуто увагу на те, що з 01.12.2014 по 31.03.2015 ОСОБА_1 перебував на обліку як внутрішньо переміщена особа та отримував страхові виплати у Ірпінському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київської області.

У березні-квітні 2016 року, за даними трудової книжки, ОСОБА_1 працював на ВП «Шахта Південнодонбаська № 3 ім. М. С. Сургая» ДП ДВЕК, яке розташовано на території підконтрольній українській владі.

З липня 2018 року потерпілий постійно працює на ВСП «Шахтоуправління «Добропільське» ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля», яке також розташовано на території підконтрольній українській владі.

Отже, потерпілий перебував на території підконтрольній українській владі та свідомо не реалізовував своє право на повторний огляд МСЕК.

Також позивач не погоджується з витратами на професійну правничу допомогу, а саме доказами підтвердження заявленого розміру витрат на оплату послуг адвоката є: договір про надання правової допомоги, акт прийому-передачі документів, акт здачі- приймання виконаних робіт, протокол наданих послуг, рахунки на оплату, банківські документи про оплату послуг.

Позивач повинен деталізувати відповідний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Позивач вважає, що розмір правової допомоги за договором про надання правової (правничої) допомоги від №071223/1 від 07.12.2023, зважаючи на складність справи, час необхідний для аналізу судової практики, документів, підготовки та подання апеляційної скарги на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23.11.2023 не є співмірним, а різні за ступенем складності послуги (аналізу судової практики, документів, підготовки та подання апеляційної скарги) фактично оцінені за однаковою погодинною вартістю 4 тис. грн. за годину роботи, що є необґрунтованим та надмірно завищеним показником.

Від скаржника надійшла відповідь на відзив в якому просив скаргу задовольнити.

В обгартування зазначено зокрема, що позивач у відзиві на апеляційну скаргу не надав жодних заперечень щодо доводів апеляційної скарги.

Так, позивач не зазначив у своїй позовній заяві та у ході розгляду справи, у чому полягає його порушений інтерес, про те що порушений інтерес позивача відсутній в тому числі також і з огляду на те, що він звернувся не за захистом своїх інтересів, безпосередньо йому не належить законний інтерес. Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 у справі №522/3665/17 зазначив, що у разі встановлення обставин, що свідчать про очевидну відсутність законного інтересу (матеріально- правової заінтересованості), адміністративний суд не має юрисдикції для розгляду справи.

Головне управління Пенсійного фонду в Донецькій області є суб`єктом владних повноважень, який звернувся до суду з позовом про оскарження рішення іншого суб`єкта владних повноважень, однак не в межах спору про компетенцію. Тому зважаючи на правову позицію, викладену у Постанові ВП ВС від 16.09.2020 № 821/1524/17 даний спір не має ознак адміністративного і крім цього, Головне управління Пенсійного фонду в Донецькій області взагалі не могло звертатися з даним позовом до Обласного центру медико-соціальної експертизи м. Краматорськ.

Головне управління Пенсійного фонду в Донецькій області є неналежним позивачем у цій справі з огляду на п.3, 4 Положення № 1317, де зазначені функції та завдання Пенсійного фонду України та його органів, відповідно до яких Пенсійний фонд України та його органи не наділені правом на оскарження рішення органів МСЕК, зокрема і Обласного центру медико-соціальної експертизи м. Краматорськ. Також в контексті цього було зауважено, що якщо суб`єкт владних повноважень звернувся до суду без передбачених законом підстав, і це з`ясовано судом на стадії відкриття провадження, то суд відмовляє у відкритті провадження, оскільки спір не може розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо ці обставини були з`ясовані судом після відкриття провадження, суд закриває провадження у справі. Розгляд таких спорів перебуває поза межами не лише адміністративних судів, а й не належить до юрисдикції жодного іншого суду. Такий правовий висновок викладений у Постанові ВП ВС від 16.09.2020 № 821/1524/17, який не була врахована судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення.

Акт огляду Обласного центру медико-соціальної експертизи м. Краматорськ від 21.01.2022 року № 50 є актом індивідуальної дії, а відтак враховуючи правовий висновок, викладений ВП ВС в постанові від 16.10.2018 року у справі № 9901/415/18 належним позивачем щодо оскарження рішень органів МСЕК є особа, якої дане рішення стосується, тобто Третя особа.

Головне управління Пенсійного фонду в Донецькій області обрало неналежний спосіб захисту, оскільки відповідно до п.11, 12, 13, 24 Положення № 1317, п.2.14 Порядку №420 оскарженню підлягає саме рішення МСЕК, а не акт огляду. Враховуючи п. 19 Положення № 1317, акт огляду є лише одним із документів, який складається на підставі рішення МСЕК. Тому належним способом захисту є визнання протиправним та скасування рішення МСЕК, а не визнання протиправним і скасування акту огляду Обласного центру медико-соціальної експертизи м. Краматорськ від 21.01.2022 № 50 не скасовує рішення Обласного центру медико-соціальної експертизи м. Краматорськ.

Визнання протиправним і скасування акту огляду Обласного центру медико- соціальної експертизи м. Краматорськ від 21.01.2022 року № 50 також суперечить принципу правової визначеності та принципу законних очікувань, який є наслідком принципу правової визначеності.

Щодо витрат на правову допомогу скаржник зазначає, що позивач зазначає, що представник належним чином не обґрунтував суму компенсації витрат на правову допомогу, а розмір витрат є необґрунтованим та надмірно завищеним.

Проте представник обґрунтував суму компенсації витрат на правову допомогу і їх реальність, оскільки такі суми зазначені у наданих копіях Договору про надання правової (правничої) допомоги, специфікації до нього, рахунку на оплату, акту приймання-передачі наданих послуг, квитанції про оплату. Крім цього, зазначені у специфікації витрати є неминучими, оскільки для належного захисту прав позивача відповідно до вимог КАСУ є вивчення документації та інших матеріалів, аналіз судової практики для подання апеляційної скарги, складання апеляційної скарги, інших процесуальних документів. У специфікації не включені жодні послуги, надання яких не передбачено і не вимагається КАСУ. Зазначені витрати є максимально реальним та в жодному разі не виходять за межі розумності та є співмірним з обсягом наданих послуг. При цьому зазначені у специфікації до Договору послуги були фактично надані, оскільки знайшли своє відображення у відповідних процесуальних документах тощо.

У запереченні позивача відсутні обґрунтовані доводи про неспівмірність заявлених до відшкодування витрат. Натомість, у запереченні містяться загальні посилання на те, що сума витрат на професійну правничу допомогу є завищеною, враховуючи категорію складності справи та обсяг наданих послуг, а також містяться посилання на правові висновки Верховного Суду, які жодним чином не спростовують завищення чи неспівмірність витрат на правову допомогу. Водночас позивач не зазначає, який розмір витрат на правничу допомогу, на його переконання, є співмірним зі складністю справи та обсягом виконаних послуг, а просить у стягненні витрат на правничу допомогу відмовити повністю, що, однак, суперечить вимогам КАС України.

З огляду на вищезазначене, а також враховуючи, що Позивач жодним чином не довів необхідність зменшення розміру відшкодування судових витрат, понесених третьою особою на професійну правничу допомогу, а представник третьої особи навів детальне обґрунтування та подав належні докази на підтвердження розміру понесених витрат на таку допомогу, а також їх пов`язаність із розглядом справи у суді, можна зробити висновок, що розмір судових витрат є співмірними із часом, затраченим адвокатом на надання відповідних послуг, обсягом наданих адвокатом послуг, значенням справи для учасників. Такі висновки суду містяться зокрема у додатковій постанові Верховного Суду від 27.04.2023 у справі №120/15979/21-а щодо аналогічних обставин справи.

Так, адвокатом надано послуги правничої допомоги на загальну вартість 18 000 грн., які включають: аналіз судової практики аналіз документів клієнта підготовка та подання до суду апеляційної скарги.

Загальна кількість витрачених годин роботи адвоката на надання послуг правничої допомоги - 4,5 години. Вартість однієї години роботи адвоката - 4000 грн. Докази понесених витрат надано разом з апеляційною скаргою.

Також скаржник зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про наявність у ОСОБА_2 повноважень представляти інтереси в порядку самопредставництва у розумінні положень статей 55 КАС України, а також відсутня належним чином оформлена довіреність від юридичної особи, яка б відповідала загальним положенням про форму довіреності (ст. 245 ЦК України) та її обов`язкові реквізити (ст. 247 ЦК України) з урахуванням того, що довіреність юридичної особи має бути скріплена її печаткою. Отже, скаржник просить не брати до уваги при розгляді справи відзив на апеляційну скаргу як такий, що складений із порушенням ст. 59, 304 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

20.08.2004 під час виконання трудових обов`язків на шахті ім. Н.П. Боракова ВАТ Краснодонвугілля ОСОБА_1 отримана травма лівого ока.

За результатом розслідування зазначеного нещасного випадку складений акт проведення розслідування нещасного випадку від 24.08.2004 року № 38 за формою Н-5 та акт про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом від 24.02.2004 року № 38 від 24.08.2004.

17.01.2008 року під час виконання трудових обов`язків на СП Шахта Горіхівська ВАТ Краснодонвугілля ОСОБА_1 отримана рублена рана 2-го пальця лівої кисті з розривом сухожилля.

За результатом розслідування зазначеного нещасного випадку складений акт проведення розслідування нещасного випадку від 31.01.2008 року за формою Н-5 та акт про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, від 31.01.2008 року № 1 за формою Н-1.

Внаслідок отриманих травм ОСОБА_1 втрачено 20% професійної працездатності (по 10% під час кожної травми 20.08.2004 року та 17.01.2008 року), про що МСЕК видана довіда серії 2-20СУ № 0044869 за результатом огляду 25.02.2010 року.

Відповідно до довідки МСЕК серії 12 ААА № 087722 ОСОБА_1 за результатом огляду 19.12.2019 року встановлено 20% втрати професійної працездатності (по 10% під час кожної травми 20.08.2004 року та 17.01.2008 року) з 16.12.2019 року безстроково.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 05.10.2021 року у справі № 200/11436/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Обласного центру медико-соціальної експертизи м. Краматорськ задоволений, Обласний центр медико-соціальної експертизи м. Краматорськ зобов`язаний повторно розглянути заяву про внесення змін до висновку від 19.12.2019 року з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

Суд звертав увага на те, що експертна комісія не дослідила правову норму, яка міститься в положенні п. 1.15 Інструкції № 561, а також не проаналізувала обставини, на які посилається позивач, щодо поважності пропуску строку подання документів до МСЕК, тобто, чи з поважних причин позивачем не проходився огляд МСЕК у період з грудня 2016 року по грудень 2019 року.

На виконання вищезазначеного рішення Обласним центром медико - соціальної експертизи м. Краматорськ 21.01.2022 року ОСОБА_1 встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 20% за сукупністю (10% виробнича травма 17.01.2008 року, 10% виробнича травма 20.08.2004 року) з 19.12.2016 року по 16.12.2019 року згідно акту огляду медико - соціальною експертною комісією м. Краматорськ ОСОБА_1 від 21.01.2022 № 50 та виписки з акту огляду медико - соціальної експертної комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги до довідки серії 12 ААА № 106361.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За визначенням пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Пункт 7 частини першої статті 4 КАС України визначає, що суб`єкт владних повноважень це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Згідно з частиною четвертою статті 5 КАС України суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Зазначене положення кореспондується також з пунктами 3, 5 частини першої статті 19 КАС України, відповідно до якої юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.

Положення про медико-соціальну експертизу», затвердженим Постановою КМУ від 03.12.2009 № 1317 визначає процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації. (п.1)

Відповідно до п.4 Положення № 1317 Медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії (далі - комісії), з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.

Центр (бюро) очолює головний лікар, який призначається Міністром охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, керівником управління охорони здоров`я обласної (міської) держадміністрації.

Комісії перебувають у віданні МОЗ і утворюються за таким територіальним принципом: Кримська республіканська; обласні; центральні міські у мм. Києві та Севастополі (далі - центральні міські); міські, міжрайонні, районні.

За приписами п. 5 Положення № 1317 Комісії у своїй роботі керуються Конституцією і законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами відповідних державних замовників, інших центральних органів виконавчої влади, що регулюють відносини державних замовників, інших центральних органів виконавчої влади, що регулюють відносини у зазначеній сфері, та цим Положенням, іншими нормативно-правовими актами з питань медико-соціальної експертизи.

За пунктом 12 Положення, кримська республіканська, обласні, центральні міські комісії зокрема: здійснюють організаційно-методичне керівництво та контроль за діяльністю відповідно районних, міжрайонних, міських комісій, перевіряють правомірність прийнятих ними рішень і в разі визнання їх безпідставними змінюють їх; повторно оглядають осіб, що звертаються для встановлення інвалідності і оскаржили рішення районних, міжрайонних, міських комісій, перевіряють якість розроблення індивідуальних програм реабілітації, здійснюють контроль за повнотою і якістю їх виконання.

За положенням п.1.1 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України 05.06.2012 № 420, він регулює механізм встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків.

За п.1.3 Порядку, обов`язки медико-соціальних експертних комісій (далі - МСЕК) визначені Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317.

При цьому, строки повторного проведення медико-соціальної експертизи МСЕК потерпілих та порядок оскарження їх рішень визначаються відповідно до Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317.

Згідно з пунктом 23 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 «Питання медико-соціальної експертизи», у разі незгоди з рішенням районної, міжрайонної, міської комісії хворий, потерпілий від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання або інвалід має право подати протягом місяця після одержання висновку комісії письмову заяву до Кримської республіканської, обласної, Київської та Севастопольської центральних міських комісій або до комісії, у якій він проходив огляд, чи до відповідного управління охорони здоров`я. Комісія, що проводила огляд, або управління охорони здоров`я надсилає у триденний строк після надходження відповідного запиту всі наявні документи на розгляд Кримської республіканської, обласної, центральної міської комісії, яка протягом місяця з дня подання зазначених документів проводить повторний огляд заявника і приймає відповідне рішення.

Рішення Кримської республіканської, обласної, центральної міської комісії може бути оскаржене до МОЗ, яке за наявності фактів порушення законодавства про медико-соціальну експертизу доручає Центральній медико-соціальній експертній комісії МОЗ або Кримській республіканській, Київській та Севастопольській міським або обласній комісії іншої області повторно розглянути з урахуванням усіх наявних обставин питання, з якого оскаржується рішення, а також вживає інших заходів впливу для забезпечення дотримання законодавства під час проведення медико-соціальної експертизи. В особливо складних випадках Центральна медико-соціальна експертна комісія МОЗ, Кримська республіканська, обласна, центральна міська комісія та МОЗ можуть направляти осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, для проведення медико-соціального експертного обстеження до клініки Українського державного науково-дослідного інституту медико-соціальних проблем інвалідності (м. Дніпропетровськ) та Науково-дослідного інституту реабілітації інвалідів (м. Вінниця). Після обстеження зазначені науково-дослідні установи складають консультативні висновки, які для комісії мають рекомендаційний характер (пункт 24 зазначеного Положення).

Відповідно до п.25 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, рішення комісії може бути оскаржене до суду в установленому законодавством порядку.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначає Закон України від 23 вересня 1999 року №1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон №1105-XIV у редакції, чинній на момент звернення з позовом).

Відповідно до частини першої статті 4 Закону №1105-XIV фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом.

Робочими органами виконавчої дирекції Фонду є її управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що створюються за рішенням правління Фонду на підставі затвердженої ним структури органів Фонду (частина третя статті 8 Закону №1105-XIV).

Згідно з частиною першою статті 9 Закону №1105-XIV основними завданнями Фонду та його робочих органів є: 1) реалізація державної політики у сферах соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, медичного страхування; 2) надання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг відповідно до цього Закону; 3) профілактика нещасних випадків; 6) здійснення перевірки обґрунтованості видачі та продовження листків непрацездатності застрахованим особам, у тому числі на підставі інформації з електронного реєстру листків непрацездатності; 7) здійснення контролю за використанням роботодавцями та застрахованими особами коштів Фонду; 8) аналіз та прогнозування надходження коштів від сплати єдиного внеску.

Частиною першою статті 10 Закону №1105-XIV встановлено, що фонд має право: 1) отримувати інформацію шляхом електронної інформаційної взаємодії з реєстру застрахованих осіб та реєстру страхувальників Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, Державного реєстру актів цивільного стану громадян, електронної системи охорони здоров`я (крім інформації про стан здоров`я особи), Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, інформаційно-аналітичної платформи електронної верифікації та моніторингу, централізованого банку даних з проблем інвалідності з метою забезпечення виконання Фондом покладених на нього завдань відповідно до законодавства. Доступ до інформації здійснюється з дотриманням вимог законів України "Про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах", "Про захист персональних даних"; 2) одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій (у тому числі від податкових органів, банківських, інших фінансово-кредитних установ) та громадян - суб`єктів підприємницької діяльності відомості щодо використання страхових коштів; 3) перевіряти достовірність відомостей, поданих роботодавцем для отримання коштів Фонду, дотримання порядку використання роботодавцем виділених йому коштів Фонду та зупиняти виплати з Фонду в разі відмови або перешкоджання з боку роботодавця у проведенні перевірки, виявлення фактів подання ним Фонду недостовірних відомостей або порушення порядку використання роботодавцем коштів Фонду; 4) отримувати необхідні пояснення (у тому числі в письмовій формі) з питань, що виникають під час перевірки; 5) накладати і стягувати фінансові санкції та адміністративні штрафи, передбачені законом за порушення вимог цього Закону; 6) вимагати від керівників та інших посадових осіб підприємств, установ і організацій, а також від фізичних осіб усунення виявлених фактів порушення законодавства про соціальне страхування; 7) порушувати відповідно до законодавства питання про притягнення посадових осіб до відповідальності за порушення законодавства у сфері соціального страхування, вимагати надання інформації про вжиті заходи; 8) утворювати підприємства, установи, організації для виконання своїх статутних завдань.

Фонд зобов`язаний: 1) забезпечувати фінансування та виплачувати матеріальне забезпечення, страхові виплати і надавати соціальні послуги, передбачені цим Законом; 2) здійснювати контроль за дотриманням порядку використання страхувальником страхових коштів; 3) вживати заходів щодо раціонального використання коштів і забезпечення фінансової стабільності Фонду; 4) контролювати правильність витрат за соціальним страхуванням, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань соціального страхування; 5) стягувати надміру виплачені кошти з юридичних і фізичних осіб у встановленому законом порядку; 6) вести облік і звітність щодо страхових коштів; 7) надавати безоплатно застрахованим особам і страхувальникам консультації з питань застосування законодавства про соціальне страхування; 8) вести облік показників для визначення класу професійного ризику виробництва; 9) щорічно складати звіт про результати своєї діяльності та після його затвердження правлінням Фонду подавати Кабінету Міністрів України і оприлюднювати; 10) інформувати страхувальників та застрахованих осіб про результати своєї роботи через засоби масової інформації; 11) укладати угоди з лікувально-профілактичними закладами та окремими лікарями на обслуговування потерпілих на виробництві, а також угоди із санаторно-курортними закладами для обслуговування застрахованих осіб, що направляються безпосередньо із стаціонару лікувального закладу до реабілітаційних відділень (частина друга статті 10 Закону №1105-XIV).

Відповідно до частини третьої статті 42 Закону №1105-XIV фонд фінансує витрати на медичну та соціальну допомогу, у тому числі на додаткове харчування, придбання ліків, спеціальний медичний, постійний сторонній догляд, побутове обслуговування, протезування, реабілітацію у сфері охорони здоров`я, санаторно-курортне лікування, придбання спеціальних засобів пересування тощо, якщо потребу в них визначено висновками МСЕК та індивідуальною програмою реабілітації особи з інвалідністю (у разі її складення). Фонд організовує цілеспрямоване та ефективне лікування потерпілого у власних спеціалізованих лікувально-профілактичних закладах або на договірній основі в інших лікувально-профілактичних закладах з метою якнайшвидшого відновлення здоров`я застрахованого.

З матеріалів справи убачається, що предметом спору у справі, яка розглядається, є скасування акту огляду медико-соціальної експертної комісії.

Відповідно до чинного законодавства на час звернення до суду з цим позовом, Фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами страхування.

Основними завданнями Фонду соціального страхування України та його робочих органів є, зокрема, надання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг відповідно до цього Закону, здійснення контролю за використанням роботодавцями та застрахованими особами коштів Фонду.

Фонд зобов`язаний, зокрема, забезпечувати фінансування та виплачувати матеріальне забезпечення, страхові виплати і надавати соціальні послуги, передбачені цим Законом; здійснювати контроль за дотриманням порядку використання страхувальником страхових коштів; контролювати правильність витрат за соціальним страхуванням, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань соціального страхування.

Отож позивач звернувся з цим позовом саме на реалізацію повноважень щодо контролю використання страхових коштів і правильності витрат за соціальним страхуванням, тобто на виконання владно-управлінських функцій.

За змістом наведених норм до адміністративного суду за зверненням суб`єкта владних повноважень може бути подано позов лише у випадку спору між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень, а також коли право звернення до суду з позовом до іншого суб`єкту владних повноважень надано такому суб`єкту законом.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 04 грудня 2019 року (справа №826/6233/17) та від 13 листопада 2019 року (справа №826/3115/17) зазначала, що за загальним правилом один орган державної влади не може звертатися з позовом до іншого органу, бо це означатиме позов держави до неї самої. Винятком є компетенційний спір. Однак хоча формально цей спір вирішується у позовному провадженні, по суті це не є спором про право. Натомість у такому судовому процесі суд дає тлумачення законодавства, роз`яснюючи межі компетенції органів.

При цьому під компетенційним спором слід розуміти спір між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі делегованих повноважень. Особливість судового розгляду компетенційних спорів зумовлена необхідністю вирішення питання про те, чи належним чином реалізована компетенція відповідача та чи не порушена при реалізації повноважень відповідача компетенція позивача.

Також для звернення до адміністративного суду суб`єкт владних повноважень як позивач повинен відповідати основним умовам, а саме: такий суб`єкт має бути наділений повноваженнями для звернення до суду.

Зважаючи на те, що право Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України на час звернення до адміністративного суду з позовними вимогами про скасування результатів огляду осіб не закріплене у жодному нормативно-правовому акті, суд дійшов висновку, що позивач у цій справі не мав права на звернення до суду.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року справа № 812/326/18.

Проте, неможливо залишити поза увагою те, що на час розгляду справи в суді першої інстанції та на час прийняття оскаржуваного рішення , те що 01.01.2023 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 21 вересня 2022 р. № 2620- ІХ.

Відповідно до пункту 2 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в редакції Закону від 21 вересня 2022 р. № 2620-ІХ припинено Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.

З 01.01.2023 відбулося публічне правонаступництво, тобто перехід прав та обов`язків управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, до Головного управління Пенсійного Фонду України.

Так за пунктом 1 статті 4 Закону №1105-XIV в редакції Закону № 2620-ІХ, уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку (далі - уповноважений орган управління) є Пенсійний фонд України.

Правовий статус, порядок утворення та діяльності уповноваженого органу управління визначаються відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

За положенням статті 5 Закону №1105-XIV в редакції Закону № 2620-ІХ,, основними завданнями уповноваженого органу управління та його територіальних органів є: 1) реалізація державної політики у сферах соціального страхування; 2) здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг відповідно до цього Закону; 3) профілактика нещасних випадків; 4) проведення перевірки обґрунтованості видачі, продовження листків непрацездатності і документів, що є підставою для їх формування, на базі інформації з електронних систем та реєстрів; 5) здійснення контролю за використанням страхувальниками та застрахованими особами страхових коштів.

Уповноважений орган управління та його територіальні органи відповідно до покладених на них завдань: 1) здійснюють управління та оперативне розпорядження фінансовими ресурсами в межах коштів соціального страхування, затверджених Кабінетом Міністрів України, управління майном; 2) проводять розслідування страхових випадків, перевірку обґрунтованості видачі, продовження листків непрацездатності та документів, що є підставою для їх формування, на базі інформації з електронних систем та реєстрів; 3) здійснюють заходи з профілактики страхових випадків; 4) забезпечують функціонування інформаційно-аналітичної системи соціального страхування; 5) забезпечують електронну інформаційну взаємодію інформаційно-комунікаційної системи соціального страхування з інформаційно-комунікаційними системами центральних органів виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізацію державної політики у сфері соціальної політики, загальнообов`язкового державного соціального та пенсійного страхування, охорони здоров`я, реалізацію державної податкової політики та з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, формування та реалізацію державної фінансової політики, державної політики з питань державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців, державної політики у сферах освіти і науки, формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, для виконання покладених на них функцій і завдань, визначених законодавством; 6) здійснюють контроль за використанням страхових коштів, перевірку правильності їх використання страхувальниками із застосуванням ризик-орієнтованих підходів, контроль за веденням і достовірністю обліку та звітності щодо їх надходження та використання, застосовують у встановленому законодавством порядку фінансові санкції та накладають адміністративні штрафи; 7) беруть участь у проведенні наукових досліджень з питань соціального страхування, вивчають міжнародний досвід з метою запровадження інноваційних форм соціального страхування, виступають замовником проведення наукових досліджень, розроблення методичного забезпечення; 8) беруть участь у здійсненні міжнародного співробітництва для розв`язання проблем та обміну досвідом у сфері соціального страхування; 9) здійснюють інші функції, передбачені цим Законом.

Відповідно до положень частини 1 та 2 статті 6 Закону №1105-XIV в редакції Закону № 2620-ІХ, уповноважений орган управління та його територіальні органи мають право: 1) отримувати інформацію шляхом електронної інформаційної взаємодії з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, електронної системи охорони здоров`я, Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, Єдиної державної електронної бази з питань освіти, Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, інформаційно-аналітичної платформи електронної верифікації та моніторингу, централізованого банку даних з проблем інвалідності з метою забезпечення виконання покладених на нього завдань відповідно до законодавства України. Отримання інформації шляхом електронної інформаційної взаємодії з Єдиного державного демографічного реєстру та інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, здійснюється з використанням єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України. Доступ до інформації здійснюється з дотриманням вимог законів України "Про захист інформації в інформаційно-комунікаційних системах", "Про захист персональних даних"; 2) перевіряти обґрунтованість видачі, продовження листків непрацездатності і документів, що є підставою для їх формування, на базі інформації з електронних систем та реєстрів; 3) одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій (у тому числі від органів доходів і зборів, банківських, інших фінансово-кредитних установ) та громадян - суб`єктів підприємницької діяльності відомості щодо використання страхових коштів; 4) перевіряти достовірність відомостей, поданих страхувальником для отримання страхових коштів, дотримання порядку використання страхувальником наданих йому страхових коштів, відмовляти у фінансуванні виплат у разі відмови або перешкоджання страхувальником проведенню перевірки, виявлення фактів подання страхувальником до уповноваженого органу управління недостовірних відомостей або порушення порядку використання страхових коштів; 5) отримувати необхідні пояснення (у тому числі в письмовій формі) з питань, що виникають під час перевірки; 6) накладати і стягувати фінансові санкції та адміністративні штрафи, передбачені законом за порушення вимог цього Закону; 7) вимагати від керівників та інших посадових осіб підприємств, установ і організацій, а також від фізичних осіб усунення виявлених фактів порушення законодавства про соціальне страхування; 8) порушувати відповідно до законодавства питання про притягнення посадових осіб до відповідальності за порушення законодавства про соціальне страхування, вимагати надання інформації про вжиті заходи; 9) утворювати підприємства, установи, організації для виконання завдань, передбачених цим Законом.

Уповноважений орган управління та його територіальні органи зобов`язані: 1) забезпечувати фінансування та здійснення страхових виплат, надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; 2) здійснювати контроль за дотриманням порядку використання страхувальником страхових коштів; 3) вживати заходів для раціонального використання страхових коштів; 4) контролювати правильність витрат за соціальним страхуванням, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань соціального страхування; 5) стягувати надміру сплачені страхові кошти з юридичних і фізичних осіб у встановленому законом порядку; 6) вести облік і звітність щодо страхових коштів; 7) надавати безоплатно застрахованим особам і страхувальникам консультації з питань застосування законодавства про соціальне страхування; 8) інформувати страхувальників та застрахованих осіб про результати своєї роботи через медіа.

Колегія суддів зазначає, що Пенсійний фонд України як уповноважений орган управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку вказаним Законом з урахуванням змін також не наділений повноваженнями на звернення до адміністративного суду з позовними вимогами про скасування акту МСЄК, результатів огляду осіб.

При цьому, за положенням ч.1 статті 3 Закону №1105-XIV в редакції Закону № 2620-ІХ, законодавство про соціальне страхування складається із Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Кодексу законів про працю України, Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", цього Закону, інших законодавчих актів та прийнятих відповідно до них інших нормативно-правових актів.

За положенням ч.2 статті 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", органи Пенсійного фонду та застрахована особа мають право в установленому законом порядку оскаржити рішення органів медико-соціальної експертизи.

Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом. Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

За статтею 23 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", спори, що виникають із правовідносин за цим Законом, вирішуються органами Пенсійного фонду та в судовому порядку.

При цьому, за положенням статті 5 зазначеного Закону, Цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного та соціального страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом та Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Закон №1105-XIV як зазначалось, відповідно до Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючим громадянам щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, у разі нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, охорони їхнього життя та здоров`я.

За положенням ч.1 ст. 10 Закону №1105-XIV в редакції Закону № 2620-ІХ, спори, що виникають із правовідносин, передбачених цим Законом, вирішуються в судовому порядку.

Системний аналіз наведених норм права в контексті конкретних обставин справи дає підстави для висновку, що у межах спірних правовідносин звернення позивача з позовом зумовлено саме положеннями Закону №1105-XIV, оскільки, як зазначалось Головне управління Пенсійного Фонду України у даному випадку виступає правонаступником управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, як уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку.

Також, колегія суддів зазначає, що стаття 31 Розділ IV «Пенсії по інвалідності в солідарній системі» Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", регулює питання визначення групи інвалідності. Отже вказана норма застосовується до правовідносин з питання призначення пенсії по інвалідності в солідарній системі, та визначає порядок підтвердження у такої особи групи інвалідності та оскарження такого рішення у разі незгоди. При цьому, вказана норма також має відсильний характер, а саме містить посилання на те, що орган Пенсійного фонду має право оскаржити рішення органів медико-соціальної експертизи в установленому законом порядку. Проте, як зазначалось Закон №1105-XIV на час звернення з позовом такого права у позивача не визначав.

Крім того в цій справі спір стосується обґрунтованості визначення МСЄК ступеня втрати особою професійної працездатності.

Як вже зазначалось, Медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії, з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при МОЗ Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій. Рішення медико-соціальних експертних комісій є обов`язковими для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями, реабілітаційними установами незалежно від типу і форми власності та можуть бути оскаржені до суду в установленому законодавством порядку.

Можливість оскарження в судовому порядку рішень медико-соціальних експертних комісій передбачена й у пункті 9 частини першої статті 19 КАС України. Цією ж статтею передбачено, що такі справи розглядаються в порядку адміністративного судочинства.

Водночас відповідно до положень КАС України обов`язковою умовою щодо віднесення конкретної справи до юрисдикції адміністративних судів є те, що однією зі сторін у такій справі виступає суб`єкт владних повноважень, який здійснює владні управлінські функції відносно особи, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною публічно-владних управлінських функцій.

Рішення медико-соціальних експертних комісій спрямовані на забезпечення реалізації державної політики у сфері реабілітації інвалідів, створення правових, економічних, політичних, соціально-побутових і соціально-психологічних умов для задоволення їхніх потреб у відновленні здоров`я, матеріальному забезпеченні, посильній трудовій та громадській діяльності і стосуються виключно зазначених у таких рішеннях осіб.

Отже, медико-соціальна експертна комісія є суб`єктом владних повноважень лише у вертикальних відносинах з особами, стосовно яких прийнято відповідне рішення.

Таку правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №821/1524/17, постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року справа № 821/264/17, від 22 жовтня 2020 року справа № 821/265/17.

Як зазначалось, за загальним правилом один орган державної влади не може звертатися з позовом до іншого органу, тому що це означатиме позов держави до неї самої, за винятком передбачених процесуальним законодавством «компетенційних спорів».

Фактично ГУПФУ є суб`єктом владних повноважень, який звернувся до суду з позовом про оскарження рішення іншого суб`єкта владних повноважень (підпорядкованого підрозділу), однак не в межах спору про компетенцію. У рамках цих спірних правовідносин між сторонами відсутні публічно-владні управлінські відносини, жодна із сторін не надає адміністративні послуги іншій стороні, а тому не можна вважати, що позивач у справі виступає як юридична особа без статусу суб`єкта владних повноважень (органу місцевого самоврядування), щодо якої відповідачем допущено протиправну бездіяльність.

З огляду на вказане, управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та його правонаступник Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області не наділене правом на оскарження акт огляду медико-соціальною експертною комісією Обласного центру медико-соціальної експертизи м. Краматорськ.

Відповідно, якщо суб`єкт владних повноважень звернувся до суду без передбачених законом підстав, і це з`ясовано судом на стадії відкриття провадження, то суд відмовляє у відкритті провадження, оскільки спір не може розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо ці обставини були з`ясовані судом після відкриття провадження, суд закриває провадження у справі. Розгляд таких спорів перебуває поза межами не лише адміністративних судів, а й не належить до юрисдикції жодного іншого суду.

Здійснюючи тлумачення положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Великої Британії» (Ashingdane v. the. UnitedKingdom). Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання в її права (рішення від 4 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France).

Згідно п.1 ч.1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до ч.1 статті 319 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до ч.1 ст. 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги ухвалює судові рішення у формі постанов згідно з вимогами, встановленими статтею 34 та главою 9 розділу II цього Кодексу, з урахуванням особливостей, зазначених у цій главі.

Щодо стягнення судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 та 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Загальний порядок розподілу судових витрат урегульовано статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

За частиною 11 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь зі сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того, заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

Частина 1, 4, 5 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

У разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Стаття 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Положення частин 1 та 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України , кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

На підтвердження складу та розміру витрат суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (постанова Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).

При цьому, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто законодавець визначив, що обов`язок доведення не співмірності витрат покладається саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами та при наявності зазначеного положення суд розглядає питання співмірності витрат.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Так, суд вирішуючи питання про розподіл судових витрат, має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Скаржник просив стягнути з відповідача суму витрат зі сплати судового збору 3721,50 грн. та на правничу допомогу у розмірі 18 000 гривень.

Як зазначалось, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто законодавець визначив, що обов`язок доведення не співмірності витрат покладається саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами та при наявності зазначеного положення суд розглядає питання співмірності витрат.

Аналогічний правовий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 9901/350/18 (Провадження № 11-1465заі18).

Суд зазначає, що позивач не спростовує надання правничої допомоги, незгода не містить вимоги щодо зменшення судових витрат, а фактично наполягає на відмові у стягненні судових витрат, що за наявністю підтвердження надання правничої допомоги, не передбачено чинним процесуальним законодавством.

Щодо посилання позивача на те, що відсутність належного документального підтвердження витрат на правову допомогу, що на його думку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат у повному обсязі, суд зазначає, що законодавство вимагає документального підтвердження та доведення витрат, при цьому не встановлює вичерпного чи обов`язкового переліку документів які необхідні надати, вказані відповідачем докази не є обов`язковим для підтвердження понесених судових витрат.

Також, судом враховано зазначені позивачем обставини, у тому числі щодо обсягу наданих послуг.

Вирішуючи спір щодо розміру витрат правничої допомоги, суд виходить з критеріїв реальності адвокатських витрат та розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи, дійшов до висновку щодо зменшення їх розміру. Позивач не довів не співмірність витрат заявлених до відшкодування, не надав будь-яких доказів того, що ціни на послуги адвоката є явно завищеними на ринку юридичних послуг.

Проаналізувавши зроблений розрахунок, враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених скаржником витрат, суд дійшов висновку, що підлягають стягненню з відповідача витрати зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції, та витрати на правову допомогу у сумі 5000 грн.

Керуючись ст. 139, 238, 308, 311, 315, 319, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2023 р. у справі № 200/2477/22 - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2023 р. у справі № 200/2477/22 - скасувати.

Закрити провадження у справі 200/2477/22 за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області до Обласного центру медико-соціальної експертизи м. Краматорськ, третя особа ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування акту огляду медико-соціальною експертною комісією ОСОБА_1 від 21.01.2022 року № 50.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області () судові витрати пов`язані зі сплати судового збору у сумі 3721,50 грн та з правничою допомогою в розмірі 5000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст складений та підписаний 10 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді А.А. Блохін

І.В. Геращенко