Справа № 460/27947/23
Суддя: Н.О. Дорошенко
Дата ухвалення: 2024-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

10 квітня 2024 року м. РівнеСправа №460/27947/23

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дорошенко Н.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників адміністративної справи за позовом:

ОСОБА_1
доГоловного управління Національної поліції в Рівненській області
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Рівненській області (далі - ГУНП в Рівненській області, відповідач), у якому (з урахуванням уточнення позовних вимог) просить:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за частину щорічної основної оплачуваної відпустки за 2017 рік в кількості 22 доби; частину щорічної основної оплачуваної відпустки за 2018 рік в кількості 21 доби; частину щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019 рік, у кількості 16 діб; додаткову оплачувану відпустку за 2019 рік в кількості 15 діб; щорічну основну оплачувану відпустку за 2020 рік в кількості 30 діб; щорічну основну оплачувану відпустку за 2021 рік в кількості 30 діб та додаткову оплачувану відпустку за 2021 рік в кількості 15 діб; щорічну основну оплачувану відпустку за 2022 рік в кількості 30 діб та додаткову оплачувану відпустку за 2022 рік в кількості 15 діб;

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу:

- грошову компенсацію за частину щорічної основної оплачуваної відпустки за 2017 рік в кількості 22 доби; частину щорічної основної оплачуваної відпустки за 2018 рік в кількості 21 доби; частину щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019 рік, у кількості 16 діб; додаткову оплачувану відпустку за 2019 рік в кількості 15 діб; щорічну основну оплачувану відпустку за 2020 рік в кількості 30 діб; щорічну основну оплачувану відпустку за 2021 рік в кількості 30 діб та додаткову оплачувану відпустку за 2021 рік в кількості 15 діб; щорічну основну оплачувану відпустку за 2022 рік в кількості 30 діб та додаткову оплачувану відпустку за 2022 рік в кількості 15 діб;

- середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 05.10.2023 по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходив службу в Національній поліції України. 04.10.2023 позивача звільнено зі служби в поліції та виплачено компенсацію за 15 діб додаткової оплачуваної відпустки 2023 рік та за 23 календарних доби щорічної основної оплачуваної пропорційно відпрацьованого часу в 2023 році. Однак, на день звільнення позивача зі служби в поліції відповідач не нарахував та не виплатив йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні основної та додаткової відпустки за 2017 - 2022 роки в загальній кількості 194 дні. Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати компенсації за невикористані дні відпустки, адже це порушує його трудові права на отримання такої компенсації. Крім того, позивач просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою від 14.12.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву, а позивачу - відповіді на відзив.

Відповідач подав відзив, у якому заперечив проти позовних вимог. Зазначив, що обов`язковою передумовою для виплати поліцейському компенсації за невикористану відпуску є визначення кількості днів невикористаної відпустки у наказі про звільнення. У наказі про звільнення від 04.10.2023 № 240 о/с відсутні відомості про невикористані дні відпусток та виплату позивачу компенсації за невикористані дні відпусток. Разом з тим, позивач у встановленому порядку наказ про звільнення, який є актом індивідуальної дії та на підставі якого відповідачем проводилась виплата коштів, не оскаржив, відтак, такий наказ є чинним. Також, покликаючись до судової практики у справах №820/5122/17, №818/1276/17, №808/2122/18 та №850/1038/16, зазначає, що ГУНП у Рівненській області не позбавляло позивача права на відпустку, оскільки грошова компенсація за невикористані дні відпустки за попередні роки законом не передбачена, а встановлено правило надання чергової відпустки поліцейському до кінця календарного року. Зауважує, що ГУНП у Рівненській області є бюджетною установою, фінансування якої передбачено лише на поточний календарний рік. Відповідач вважає, що діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

У відповіді на відзив позивач уточнив позовні вимоги та повністю підтримав уточнені позовні вимоги. Просив позов задовольнити. Крім того, заявив клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) учасників справи.

Ухвалою від 10.04.2024 відмовлено у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи з повідомленням (викликом) учасників справи.

З`ясувавши доводи та аргументи сторін, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, перевіривши їх дослідженими доказами, оцінивши їх у сукупності на підставі чинного законодавства, суд встановив та врахував таке.

ОСОБА_1 у 2016 - 2023 роках проходив службу в Національній поліції.

Наказом ГУНП в Рівненській області від 04.10.2023 №240 о/с (по особовому складу) підполковника поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 77 Закон У каїни «Про Національну поліцію» з 04.10.2023. Наказано виплатити компенсацію за 15 діб додаткової оплачуваної відпустки 2023 рік та за 23 календарних доби щорічної основної оплачуваної пропорційно відпрацьованого часу в 2023 році.

В жовтні 2023 року позивач звернувся до ГУНП в Рівненській області із запитом про надання інформації про невикористані дні відпусток та виплати компенсації за них.

Листом від 06.11.2023 №11/Н-1150 ГУНП в Рівненській області повідомило позивача, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільнялися зі служби в поліції, виплачувалася грошова компенсація. ОСОБА_1 згідно з наказом від 04.10.2023 №240 о/с (по особовому складу) було виплачено компенсацію за 15 діб додаткової оплачуваної відпустки за 2023 рік та за 23 календарних доби щорічної основної оплачуваної відпустки пропорційно відпрацьованому часу в 2023 році. Згідно з наявною у відповідача інформацією за час служби в поліції ОСОБА_1 не було використано:

частину щорічної основної оплачуваної відпустки за 2017 рік в кількості 22 доби;

частину щорічної основної оплачуваної відпустки за 2018 рік в кількості 21 доби;

частину щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019 рік в кількості 16 діб;

додаткову оплачувану відпустку за 2019 рік в кількості 15 діб;

щорічну основну оплачувану відпустку за 2020 рік в кількості 30 діб;

щорічну основну оплачувану відпустку за 2021 рік в кількості 30 діб та додаткову оплачувану відпустку за 2021 рік в кількості 15 діб;

щорічну основну оплачувану відпустку за 2022 рік в кількості 30 діб та додаткову оплачувану відпустку за 2022 рік в кількості 15 діб.

Вважаючи поведінку відповідача щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки за 2017 - 2022 роки в кількості 194 дні протиправною бездіяльністю, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи визначено Законом України "Про відпустки" від 15.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР).

Статтею 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток:

1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;

2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону);

3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону);

3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону);

4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); відпустка при народженні дитини (стаття 19-1 цього Закону);

5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватися інші види відпусток.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні положення містяться в ч. 1 ст. 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 №580-VIII, зі змінами та доповненнями, який набув чинності 07.11.2015 (далі - Закон №580-VIII).

Відповідно до положень ст. 1 Закону №580-VIII Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, діяльність якої спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону №580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу в поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень (ч.1 ст.59 Закону №580-VIII).

Статтею 60 Закону №580-VIII визначено, що відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції.

Згідно зі ст. 92 Закону № 580-VIII (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби в поліції) поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом (ч. 1).

Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки (ч. 2).

Частинами першою - четвертою статті 93 Закону № 580-VIII (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби в поліції) передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються.

Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.

За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.

Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Частинами дев`ятою - одинадцятою статті 93 Закону № 580-VIII (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби в поліції) встановлено, що поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення.

При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року.

За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції.

За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Закону № 580-VII (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби в поліції) поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Частиною другою статті 94 Закону № 580-VII (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби в поліції) передбачено, що порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Відповідно до статті 94 Закону № 580-VII та з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення поліцейських та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, Міністерством внутрішніх справ України прийнято наказ від 06.04.2016 № 260, яким затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських (далі - Порядок №260).

Пунктом 3 розділу І Порядку № 260 (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби в поліції) передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з п. 8 розділу ІІІ Порядку № 260 (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби в поліції) за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства (абз.7).

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення (абз.8).

Системний аналіз наведеного правового регулювання дає підстави для висновку, що право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особа не може бути позбавлена такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, наведені у статті 92 Закону № 580-VIII, із аналізу якої слідує, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої та одинадцятої статті 93 Закону № 580-VIII, відповідно до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Таким чином, беручи до уваги наведені вище норми, суд вважає, що чинним законодавством не виключені випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Також, законодавством не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас, надано право працівнику використати відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Відтак, із наведеного слідує, що у наступному календарному році, у тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що реалізується, у тому числі, шляхом отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними у році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень ч. 3 ст. 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на відсутність на час звільнення позивача зі служби в поліції правового врегулювання положеннями Закону № 580-VIII і Порядку № 260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суд дійшов висновку, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП та Закону № 504/96-ВР, яким передбачено право працівника у разі звільнення на виплату грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки.

З урахуванням викладеного суд відхиляє позицію відповідача, викладену у відзиві, відповідно до якої виплата грошової компенсації передбачена виключно за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції.

Слід зазначити, що Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 19.01.2021 у справі № 160/10875/19 відступив від правового висновку, сформованого в судових рішеннях у справах №818/1276/17, №820/5122/17, №808/2122/18, №825/1038/16 (на які покликався відповідач у цій судовій справі) та підтримав позицію, що у випадку звільнення поліцейських з Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки, за всі роки служби.

Аналогічні висновки висловлені судовою палатою Верховного Суду також у постановах від 04.02.2021 у справі № 160/5393/19, від 31.03.2021 у справі № 320/3843/20, від 26.05.2021 у справі № 360/1362/20.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що такий правовий підхід знайшов своє відображення в частині десятій статті 93 Закону № 580-VII в редакції Закону України № 3379-IX від 06.09.2023, згідно з якою поліцейським, які звільняються зі служби в поліції, виплачується грошова компенсація за всі невикористані під час проходження служби дні:

щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток поліцейського;

щорічної додаткової відпустки особам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Вказана норма в цій редакції розпочала свою дію з 05.10.2023, тобто з наступного дня після звільнення позивача зі служби в поліції (04.10.2023).

Тому твердження відповідача у відзиві, що грошова компенсація поліцейським за невикористані дні відпустки за попередні роки не передбачена чинним законодавством України, є безпідставним та необґрунтованим.

Також суд критично оцінює доводи відповідача про те, що обов`язковою передумовою для виплати поліцейському компенсації за невикористану відпуску є визначення кількості днів невикористаної відпустки в наказі про звільнення, а наказ про звільнення позивача від 04.10.2023 № 240 о/с не містить цих відомостей, оскільки така поведінка відповідача свідчить про порушення ним вимог чинного законодавства, зокрема, положень Порядку № 260 та містить ознаки протиправної бездіяльності відповідача. Крім того, відповідач наділений повноваженнями на самостійне внесення змін до наказу про звільнення позивача щодо зазначення кількості діб невикористаної відпустки.

Таким чином, при звільненні зі служби в поліції позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової та основної відпустки період 2017-2022 роки в загальній кількості 194 доби, а саме:

частину щорічної основної оплачуваної відпустки за 2017 рік в кількості 22 доби;

частину щорічної основної оплачуваної відпустки за 2018 рік в кількості 21 доби;

частину щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019 рік в кількості 16 діб;

додаткову оплачувану відпустку за 2019 рік в кількості 15 діб;

щорічну основну оплачувану відпустку за 2020 рік в кількості 30 діб;

щорічну основну оплачувану відпустку за 2021 рік в кількості 30 діб та додаткову оплачувану відпустку за 2021 рік в кількості 15 діб;

щорічну основну оплачувану відпустку за 2022 рік в кількості 30 діб та додаткову оплачувану відпустку за 2022 рік в кількості 15 діб.

Наявність у позивача такої кількості днів невикористаної відпустки відповідач визнав в листі від 06.11.2023 №11/Н-1150, проте, протиправно не виплатив позивачу відповідну компенсацію при звільненні, що є порушенням трудових прав позивача.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач, не здійснивши виплату позивачу при звільненні грошової компенсації за невикористані дні додаткової та основної відпустки за 2017-2022 роки в загальній кількості 194 доби, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а відтак позов в цій частині підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 05.10.2023 по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, суд зазначає таке.

В ході судового розгляду справи встановлено факт непроведення повного розрахунку відповідача із позивачем в день його звільнення 04.10.2023, а саме: встановлено невиплату в повному обсязі грошової компенсації за невикористані дні додаткової та основної відпустки період 2017-2022 роки в загальній кількості 194 доби.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Конституційний Суд України в рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив:

«Згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку».

Суд також враховує правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 30.04.2020 у справі №805/4458/17-а, відповідно до якої частина перша статті 117 КЗпП передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає. Тобто тут істотними є факт невиплати належних працівникові сум при звільненні та факт остаточного розрахунку з ним.

Інша правова ситуація виникає, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплати працівникові при звільненні. У цьому випадку працівник, за змістом частини другої статті 117 КЗпП, має право на відшкодування, передбаченого в цій статті, якщо спір буде вирішено на його користь. Якщо ж вимоги працівника буде задоволено частково, то розмір відшкодування встановлює орган, який вирішує спір, у цьому випадку - суд. В останньому випадку суму заборгованості із заробітної плати, а також суму відшкодування за час затримки її виплати визначає суд, враховуючи, з-поміж іншого, такі чинники для його (відшкодування) визначення, як розмір спірної суми, яка підлягає стягненню, істотності цієї частки порівняно з середнім заробітком, інших обставин, які у кожній конкретній ситуації мають значення для визначення розміру відшкодування.

Така правова позиція також була висловлена Верховним Судом у постанові від 08.11.2018 у справі №821/2148/16.

У постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Отже, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Відтак, Велика Палата Верховного Суду підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Також зазначено про те, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.

Оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні зі служби в поліції остаточний розрахунок, то позивач має право на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Як встановлено із матеріалів справи, остаточний розрахунок з позивачем не було проведено ні на час звільнення позивача зі служби в поліції (04.10.2023), ні на час ухвалення цього судового рішення, а тому відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за період затримки, обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

При цьому, суд враховує, що з 19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-IX від 01.07.2022 (далі - Закон № 2352-ІХ), яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, а саме встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку у разі вирішення спору на користь працівника частково, здійснюються не більш, як за шість місяців.

Відтак, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 05.10.2023 (наступного після звільнення), проте не більш як за шість місяців, що становить 183 календарні дні (з 05.10.2023 по 04.04.2024).

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підтверджені належними й допустимими доказами, а тому позов підлягає задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", то розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Рівненській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні частини щорічної основної оплачуваної відпустки за 2017 рік в кількості 22 доби; частини щорічної основної оплачуваної відпустки за 2018 рік в кількості 21 доба; частини щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019 рік в кількості 16 діб; додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік в кількості 15 діб; щорічної основної оплачуваної відпустки за 2020 рік в кількості 30 діб; щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік в кількості 30 діб та додаткової оплачуваної відпустки за 2021 рік в кількості 15 діб; щорічної основної оплачуваної відпустки за 2022 рік в кількості 30 діб та додаткової оплачуваної відпустки за 2022 рік в кількості 15 діб.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Рівненській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні частини щорічної основної оплачуваної відпустки за 2017 рік в кількості 22 доби; частини щорічної основної оплачуваної відпустки за 2018 рік в кількості 21 доба; частини щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019 рік в кількості 16 діб; додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік в кількості 15 діб; щорічної основної оплачуваної відпустки за 2020 рік в кількості 30 діб; щорічної основної оплачуваної відпустки за 2021 рік в кількості 30 діб та додаткової оплачуваної відпустки за 2021 рік в кількості 15 діб; щорічної основної оплачуваної відпустки за 2022 рік в кількості 30 діб та додаткової оплачуваної відпустки за 2022 рік в кількості 15 діб.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Рівненській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 05.10.2023 по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Головне управління Національної поліції в Рівненській області (вул. Миколи Хвильового, 2, м. Рівне, 33028. ЄДРПОУ/РНОКПП 40108761)

Повний текст рішення складений 10 квітня 2024 року.

Суддя Н.О. Дорошенко