Справа № 320/41925/23
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2024-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2024 року Cправа №320/41925/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтович І.І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язння вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі відповідач, ГУ ПФУ в м. Києві), у якому просить суд:

1. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, щодо відмови ОСОБА_1 в переведенні з пенсії по вислузі років на пенсію по інвалідності у відповідності до частини 1, пункту « а », статті 20 Закону (2262-XII), призначення пенсії у розмірі 80 % грошового забезпечення, відповідно до пункту «а», частини 1, статті 21 та статті 25 Закону (2262-XII), призначення додаткової пенсії згідно статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (3551-XII), збільшення розміру пенсії на 25 % у відповідності до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 року № 1381 та цільової грошової допомоги до пенсії інваліду війни 2 групи.

2. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві перевести з 16.09.2022 року перерахунок та виплату з пенсії по вислузі років на пенсію по інвалідності у відповідності до частини 1, пункту « а», статті 20 Закону (2262-XII), призначити пенсію у розмірі 80 % грошового забезпечення, відповідно до пункту « а », частини 1, статті 21, та статті 25 Закону (2262-XІІ), призначення додаткової пенсії згідно статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (3551-XII), збільшення розміру пенсії на 25 % у відповідності до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 року № 1381 та цільової грошової допомоги до пенсії інваліду війни 2 групи ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), без обмеження пенсії максимальним розміром, з урахуванням виплачених сум.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказує, що він є пенсіонером органів внутрішніх справ з 2002 року, пенсія призначена по вислузі років за пунктом « а » статті 13 Закону №2262-XII, у розмірі 73 % від суми грошового забезпечення згідно рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.06.2022 у справі №640/26116/21.

Позивач в період проходження служби отримав інвалідність 2 групи, від захворювання пов`язаного з проходженням служби, має свідоцтво про хворобу 197/3В від 04.10.2002 ВЛК ГУ МВС України в Київській області. 27.07.2022 УСЗН Деснянської в м. Києві районної державної адміністрації на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.06.2022 у справі № 640/14979/21, видало посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни серії НОМЕР_2 .

Покликаючись на положення п. а) ст. 20, п. а) ст. 21 Закону №2262-XII, Порядок №3-1 від 30.01.2007, Закони України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (3551-ХІІ), "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (796- ХІІ), щодо права на пенсію особи з інвалідністю внаслідок війни, розміру пенсії особи ІІ групи інвалідності, що становить 80 %, право на переведення з одного виду пенсії на інший, перерахунок та призначення пенсії по інвалідності, документального підтвердження права на спірний вид пенсії, наполягає на наявності в нього права на призначення пенсії по інвалідності.

Позивач 16.09.2022 звернувся до ГУ ПФУ в м. Києві із заявою та доданими до неї документами: копії довідки МСЕК серія КИО № 18188, копія свідоцтва про хворобу 197/3В ВЛК ГУ МВС України в Київській області від 4.10.2002 року, копія посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни серії НОМЕР_2 / з вимогою про переведення з пенсії по вислузі років на пенсію по інвалідності та призначення пенсії у відповідності до частини 1, пункту «а», статті 20 Закону №2262-ХІІ » у розмірі 80% грошового забезпечення, відповідно до пункту «а», частини 1, статті 21 Закону 2262-XII. 20.10.2022 листом за № 22762-21/000/III-02/8-2600/22 позивачу запропоновано звернутись із заявою до сервісного центру відділу обслуговування військовослужбовців та деяких інших категорій громадян. Відповідно, 23.12.2022 позивачем повторно подано заяву та документи до сервісного центру.

Станом на 09.02.2023 після звернення до сервісного центру, особи, що приймала заяву та документи, ОСОБА_1 стало відомо, що в порушення положень Порядку №3-1 порушено його право на отримання рішення пенсійного органу щодо поданої ним заяви у відповідній формі та у належні строки. Як наслідок, 14.02.2023, позивач подав заяву до пенсійного органу із вимогою прийняти рішення по отриманій заяві 23.12.2022 та повідомити письмового.

16.03.2023 ГУ ПФУ в м. Києві повідомило про рішення від 30.12.2022 про відмову в призначенні пенсії по інвалідності за заявою від 23.12.2022.

ОСОБА_1 вважає такі дії ГУ ПФУ в м. Києві протиправними, та застосовуючи висновки Верховного Суду викладені у постанові від 30.11.2020 у справі № 363/420/17, вказує на Конституційному, Конвенційному праві забезпечення від держави гідної пенсії, що також гарантоване нормами діючого законодавства.

21.11.2023, ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі, справу визначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

25.01.2024 від відповідача отримано відзив, в якому останній, посилаючись на ст. 19, 20, 21 Закону №2262-ХІІ, ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (3551-ХІІ), зазначає, що згідно матеріалів пенсійної справи та довідки МСЕК №181959 від 11.12.2002. ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи внаслідок Чорнобильської катастрофи з проходженням служби в органах внутрішніх справ та враховуючи положення ст. 20, 21 Закону України №2262 розміри пенсій по інвалідності військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються в таких розмірах: б) іншим особам з інвалідністю І групи 70 процентів, ІІ групи 60 процентів ІІ групи 40 процентів відповідних сум грошового забезпечення (заробітку). Розмір пенсії позивача за вислугу років становить 73% грошового забезпечення. Враховуючи вищенаведене позивачу було відмовлено, у зв`язку з недоцільністю переходу на пенсію по інвалідності.

Відповідач, в задоволенні позову просить суд відмовити.

Від ГУ ПФУ в м. Києві отримано копії матеріалів пенсійної справи позивача, на виконання вимог ухвали суду від 21.11.2023.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оглянувши письмові докази, які були надані сторонами по справі, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01.10.1983 року по 18.11.2002 року проходив службу в органах Міністерства внутрішніх справ України, міліції, на посадах оперативно- начальницького складу.

Позивач є пенсіонером органів внутрішніх справ з 2002 року.

Пенсійна справа № 01.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.06.2022 у справі № 640/26116/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії задоволено; визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у перерахунку пенсії ОСОБА_1 на підставі оновленої довідки; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити з 01.12.2019 перерахунок пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по місту Києву» № 44351-70 від 07.05.2021, виходячи з основного розміру пенсії у 73 % сум грошового забезпечення, з урахуванням складових грошового забезпечення: посадовий оклад (3200,00 грн), оклад за військовим званням «полковник поліції» (2400,00 грн), надбавка за стаж служби в поліції 40 % (2240,00 грн), надбавка за специфічні умови проходження служби 65,40 % (5127,36 грн), надбавка за службу в умовах режимних обмежень 15 % (480,00 грн), премія 60,96 % (8197,51 грн), відповідно до вимог статей 43 і 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», положень постанов Кабінету Міністрів України № 988 від 11.11.2015 без обмеження максимальним розміром та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві виплатити неотримані за минулий час суми пенсії ОСОБА_1 , з урахуванням проведених виплат.

Рішення суду від 06.06.2022 у справі № 640/26116/21 набрало законної сили 02.11.2022 враховуючи ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.11.2022 про відмову у відкритті апеляційного провадження у справі № 640/26116/21 за апеляційною скаргою ГУ ПФУ в м. Києві.

Пенсія призначена ОСОБА_1 відповідно до частини 1 пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» (Закон №2262-ХІІ) по вислузі років у розмірі 73% від суми грошового забезпечення, відповідно до рішення Окружного суду міста Києва у справі №640/26116/21 від 06.06.2022 року.

Під час проходження служби отримав інвалідність від захворювання пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Свідоцтвом про хворобу 197/38 від 04.10.2002 ВЛК ГУ МВС України в Київській області, встановлено причинний зв`язок захворювання проходженням служби в ОВС.

Відповідно до пункту 12 Свідоцтва про хворобу 197/3В ВЛК ГУ МВС України в Київській області від 4.10.2002 року постановлено: «Захворювання, Так, Пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ».

За пунктом 13 Свідоцтва про хворобу 197/3В ВЛК ГУ МВС України в Київській області від 4.10.2002 постановлено «Непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатний в воєнний час».

5 грудня 2002 року Київською обласною спеціалізованою МСЕК, при первинному огляді встановлено 2 групу інвалідності, видано довідку сер. КИО № 181884/, у зв`язку з захворюванням пов`язаним з проходженням служби в OBC.

21.05.2019 Київською міською державною адміністрацією видано посвідчення потерпілого Чорнобильської катастрофи Категорії 1, Серії НОМЕР_3 , зі строком дії «Довічно», група інвалідності - 2.

Згідно Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.06.2022 у справі № 640/14979/21 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено; визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації щодо відмови ОСОБА_1 видати посвідчення особи з інвалідністю в наслідок війни на підставі п.2 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни і гарантії їх соціального захисту» у відповідності до положень п.10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 р. №302 та зобов`язано Управління соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації видати ОСОБА_1 посвідчення особи з інвалідністю в наслідок війни на підставі п.2 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни і гарантії їх соціального захисту», як особі начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ, яка отримала інвалідність в наслідок захворювання в період виконання службових обов`язків у відповідності до положень п.10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 р. №302.

Рішення суду від 02.06.2022 у справі № 640/14979/21 набрало законної сили 04.07.2022.

27.07.2022 УСЗН Деснянської в м. Києві районної державної адміністрації, на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.06.2022 у справі № 640/14979/21 видано ОСОБА_1 посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни серії НОМЕР_2 .

16.09.2022 позивач звернувся до ГУ ПФУ в м. Києві із письмовою заявою та доданими до неї документами, у відповідності до вимог Порядку 3-1:

копія довідки МСЕК серія КИО № 18188,

копія свідоцтва про хворобу 197/3В ВЛК ГУ МВС України в Київській області від 4.10.2002 року,

копія посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни серії НОМЕР_2 /

з вимогою про переведення з пенсії по вислузі років на пенсію по інвалідності та призначення пенсії у відповідності до частини 1, пункту «а», статті 20 Закону №2262-ХІІ » у розмірі 80% грошового забезпечення, відповідно до пункту «а», частини 1, статті 21 Закону (2262-XII).

20.10.2022 листом за № 22762-21/000/Ш-02/8-2600/22 позивачу було запропоновано звернутись із заявою до відділу обслуговування військовослужбовців та деяких інших категорій громадян (сервісний центр) за адресою: м. Київ, вул. Парково-Сирецька, буд. 19, каб. 111.

23.12.2022 позивач подав заяву до сервісного центру із доданими до неї документами.

Номер реєстрації заяви 164.

Не отримавши рішення пенсійного органу, позивач 09.02.2023 звернувся до сервісного центру та, за відсутності належного рішення, 14.02.2023 подав заяву із проханням прийняти рішення відповідно до вимог Порядку №3-1 по заяві від 23.12.2022 №164 та повідомити його письмово.

16.03.2023 отримав повідомлення про прийняте 30.12.2022 рішення ГУ ПФУ в м. Києві про відмову у переведенні на пенсію по інвалідності.

Зокрема, з наданого до справи рішення ГУ ПФУ в м. Києві О/Р від 30.12.2022 вбачається, що пенсійний орган вважає недоцільним переведення ОСОБА_1 на пенсію по інвалідності за пунктом «а» статті 20 Закону №2262-ХІІ, враховуючи умови призначення пенсії по інвалідності, визначені п. «б» статті 20, 21 Закону №2262-ХІІ для ІІ групи - 60 процентів від заробітку, та оскільки в матеріалах пенсійної справи наявний витяг із акту огляду МСЕК № 181959 від 11.12.2002 р. Причина інвалідності-захворювання пов`язане наслідками чорнобильської катастрофи з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Термін довічно. Станом на день написання заяви розмір пенсії за вислугу років становить 73% грошового забезпечення.

Не погоджуючись із такими діями пенсійного органу, позивач звернувся до суду за захистом порушених прав та інтересів.

Відповідно, судом встановлено позицію позивача, яка ґрунтується на протиправності дій відповідача щодо винесеного рішення про відмову у переведенні на пенсію по інвалідності за п. «а» статті 20 Закону №2262-ХІІ, оскільки усі необхідні документи позивач надав та має визначене законодавством право для переведення його на спірний вид пенсії.

Відповідач, в свою чергу, вважає відсутніми в своїх діях порушень пенсійного законодавства, вважає недоцільним переведення позивача на інший вид пенсії враховуючи наявну у справі довідку МСЕК за 2002 рік та умови призначення спірної пенсії, які визначені п. «б» ст.20, 21 Закону №2262-ХІІ для ІІ групи інвалідності.

Відтак, предметом спору є дії ГУ ПФУ в м. Києві щодо відмови позивачу у переведенні з пенсії за вислугу років на пенсію по інвалідності за пунктом «а» статті 20 Закону №2262-ХІІ за недоцільності, про що викладено в листі від 16.03.2023 № 2600-0202-8/49171 та в рішенні відповідача О/Р від 30.12.2022, у зв`язку з чим, суд вважає необхідним встановити відповідність таких дій та прийнятого рішення положенням ч. 2 ст. 2 КАС України, наявність чи відсутність у позивача права на переведення на пенсію по інвалідності за пунктом «а» статті 20 Закону №2262-ХІІ, з дотримання принципів адміністративного судочинства, визначених ч. 3 ст. 2 КАС України.

Відповідно до п. 2 та п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень та зобов`язання вчинити певні дії.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 5 КАС України).

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

За ч. 3 ст. 2 КАС України основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 9 КАС України).

Порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч. 1, ч. 3 ст. 3 КАС України).

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості та інших випадках, передбачених законом.

Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-XII (Закон № 2262-XII) визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Закон має на меті реалізацію особами, які мають право на пенсію за цим Законом, свого конституційного права на державне пенсійне забезпечення у випадках, передбачених Конституцією України та цим Законом, і спрямований на встановлення єдності умов та норм пенсійного забезпечення зазначеної категорії громадян України.

Держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

Відповідно до ст. 1 Закону № 2262-XII особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції та на службі на посадах начальницького складу в Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Військовослужбовці, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, які стали особами з інвалідністю за умов, передбачених цим Законом, набувають право на пенсію по інвалідності.

Військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором. У разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до цього Закону та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", призначається одна пенсія за її вибором. При цьому різниця між розміром пенсії, на який особа має право відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", і розміром пенсії із солідарної системи відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", яка визначається в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, фінансується за рахунок коштів державного бюджету (ст. 7 Закону № 2262-XII).

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" і цим Законом (ст. 11 Закону № 2262-XII).

Відповідно до положень статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" пенсії за вислугу років призначаються в таких розмірах: особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають вислугу 20 років і більше (пункт "а" статті 12): за вислугу 20 років 50 процентів, а звільненим у відставку за віком або за станом здоров`я 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43); за кожний рік вислуги понад 20 років 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення; тим же особам, які мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ (пункт "б" статті 12): за загальний трудовий стаж 25 років 50 процентів і за кожний рік стажу понад 25 років один процент відповідних сум грошового забезпечення.

Статтями 18, 19 Закону № 2262-XII передбачено, що пенсії по інвалідності особам, які мають право на пенсію за цим Законом, призначаються в разі, якщо інвалідність настала в період проходження ними служби або не пізніше трьох місяців після звільнення зі служби, або якщо інвалідність настала пізніше тримісячного терміну після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва тощо), яке виникло в період проходження військової служби чи під час перебування в полоні або заручником, якщо полонення чи захоплення заручником не було добровільним і особа, яка має право на пенсію за цим Законом, перебуваючи в полоні або заручником, не вчинила злочину проти миру і людства. Групи і причини інвалідності, а також час її настання встановлюються медико-соціальними експертними комісіями, які діють на підставі положення про них, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Залежно від ступеня втрати працездатності особи з інвалідністю поділяються на три групи.

Відповідно до ст. 20 Закону № 2262-XII залежно від причини інвалідності особи з інвалідністю з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом поділяються на такі категорії:

а) особи з інвалідністю внаслідок війни - при настанні інвалідності внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової війни або з участю у бойових діях у мирний час, а також інші особи, зазначені у статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

б) інші особи з інвалідністю з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - при настанні інвалідності внаслідок каліцтва, одержаного в результаті нещасного випадку, не пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби.

Згідно ст. 21 Закону № 2262-XII пенсії по інвалідності військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються в таких розмірах:

а) особам з інвалідністю внаслідок війни I групи - 100 процентів, II групи - 80 процентів, III групи - 60 процентів відповідних сум грошового забезпечення (заробітку);

б) іншим особам з інвалідністю I групи - 70 процентів, II групи - 60 процентів, III групи - 40 процентів відповідних сум грошового забезпечення (заробітку).

Згідно зі статтею 10 Закон України від 9 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 має 2 групу інвалідності, що підтверджується копіями довідки МСЕК серія КИО № 18188, свідоцтва про хворобу 197/3В ВЛК ГУ МВС України в Київській області від 4.10.2002 року, копія посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни серії НОМЕР_2 / та відповідно, 27.07.2022 УСЗН Деснянської в м. Києві районної державної адміністрації, на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.06.2022 у справі № 640/14979/21 видано ОСОБА_1 посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни серії НОМЕР_2 .

Пенсію призначено ОСОБА_1 за вислугою років згідно п. «а» ст. 13 Закону № 2262-XII у розмірі 73% від суми грошового забезпечення.

16.09.2022 позивач звертався до пенсійного органу із заявою та доданими документами із проханням перевести на спірний вид пенсії, 23.12.2022 звернувся за направленням до сервісного центру та лише 16.03.2023 отримав повідомлення/лист (№2600-0202-8/49171) про прийняте 30.12.2022 рішення ГУ ПФУ в м. Києві про відмову у переведенні на пенсію по інвалідності.

Суд зазнає про те, що за ст. 4 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 №3551-XII (далі - Закон №3551-XII) передбачено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 7 Закону №3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи наявність у позивача досліджених та зазначених вище судом довідки МСЕК, серія КИО № 18188, свідоцтва про хворобу 197/3В ВЛК ГУ МВС України в Київській області від 4.10.2002 року, копія посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни серії НОМЕР_2 /, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №640/14979/21 від 02.06.2022, враховуючи положення ч. 4 ст. 78 КАС України, суд вказує, що особи із числа начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ, які набули інвалідність внаслідок захворювань, одержаного під час виконання службових обов`язків в період проходження служби належать до інвалідів війни.

Відтак, суд враховує у даній справі, що документи ОСОБА_1 безперечно підтверджують факт отримання ним інвалідності другої групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в ОВС та пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи в період проходження служби, у зв`язку з чим, матеріалами справи підтверджено, що позивач отримав інвалідність внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи під час проходженням служби в ОВС.

Як наслідок, позивач отримав статус інваліда війни та видано йому посвідчення інваліда війни 27.07.2022 УСЗН Деснянською в м. Києві РДА, серії НОМЕР_2 .

За висновками суду, позицію відповідача, суд оцінює критично, оскільки право позивача на переведення на пенсію по інвалідності відповідно до Закону №2262-ХІІ передбачене положеннями пункту 13 розділу XV Закону № 1058-IV та статті 7 Закону №2262-ХІІ та не залежить від доцільності/недоцільності переведення на пенсію по інвалідності відповідно до Закону №2262-ХІІ. Таке право у особи виникає за наявності належних на те документів, наданих останньою до пенсійного органу. Особа має право на перехід на інший вид пенсії і може ним скористатись.

Вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 12 травня 2021 року у справі №520/1972/19.

Щодо тверджень відповідача про умови призначення пенсії по інвалідності визначені п. «б» ст. 20, 21 Закону №2262-ХІІ, суд вважає такі необґрунтованими та спростованими вище встановленими документами та висновками суду, оскільки відносно позивача ОСОБА_1 які інваліда війни, з інвалідністю ІІ групи застосуванню підлягає п. «а» ст. 20 та п. «а» ст. 21 Закону №2262-ХІІ щодо осіб з інвалідністю ІІ групи.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про протиправність дій ГУ ПФУ в м. Києві щодо відмови у переведенні ОСОБА_1 на пенсію по інвалідності за п. «а» ст. 20, п. «а» 21 Закону №2262-ХІІ в розмірі 80% грошового забезпечення, згідно листа від 16.03.2023 №2600-0202-8/49171.

Абзацом першим частини 3 статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV передбачено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Пунктом 4 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 № 3-1 (далі Порядок №3-1) визначено, що заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії подається до органу, що призначає пенсію, заявником за місцем проживання, а при необхідності його законним представником за місцем його проживання.

За п. 14 Порядку 3-1 орган, що призначає пенсії, розглядає питання, зокрема, про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою. Заяви про переведення з одного виду пенсії на інший і поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсії, при поданні заявником всіх необхідних документів.

Суд враховує у справі, що позивач звернувся до ГУ ПФУ в м.Києві по вул. Бульварно-Кудрявська, 16, м. Київ, із заявою про переведення на спірний вид пенсії 16.09.2022 та отримав листа від 20.12.2022, в якому вказано про необхідність звернення до сервісного центру в м. Києві вул. Парково-Сирецька, буд. 19, каб. 111 до відділу обслуговування військовослужбовців та деяких інших категорій громадян.

23.12.2022 позивач подав заяву та документи до вказаного сервісного центру, зареєстрована за №164.

Згідно з приписами пунктів 17-18 Порядку №3-1 не пізніше 10 днів після надходження заяви з необхідними для призначення, переведення з одного виду пенсії на інший та відновлення раніше призначеної пенсії документами орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, переведення з одного виду пенсії на інший та відновлення раніше призначеної пенсії або про відмову в призначенні, переведенні з одного виду пенсії на інший та відновленні раніше призначеної пенсії. Рішення щодо призначення, переведення з одного виду пенсії на інший та відновлення раніше призначеної пенсії оформляється розпорядженням органу, що призначає пенсії.

Як встановлено судом, про рішення від 30.12.2022 О/Р, ОСОБА_1 дізнався лише 16.03.2023, з отриманого повідомлення пенсійного органу.

Враховуючи встановлені судом обставини по справі, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Рішенням Конституційного Суду України від 11.10.2005 року №№8-pn/2005 звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу права і свобод це зменшення, зокрема, розміру або кількості благ чи будь- яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У пунктах 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року, Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S.A. v. Belgium, Рішення від 20.11.1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31). Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стретч проти Сполучного Королівства (Stretch - United Kingdom, №44277/98, Рішення від 24.04.2003 року).

Згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», №40450/04, пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), №21987/93, пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі «Джорджевич проти Хорватії» (Djordjevic v Croatia), № 41526/10, пункт 101; рішення у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» (Van Oosterwijck v Belgium), №7654/76 пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29.08.2012 № 16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 02.11.2011 № 13-рп/2011).

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 9 КАС України).

Зважаючи, що позивач із заявою про переведення з пенсії за вислугою років на пенсію по інвалідності звертався до пенсійного органу із належно поданою заявою та доданими до неї документами 16.09.2022, очікував на рішення пенсійного органу, та встановлені судом обставини спонукали позивача на повторне подання заяви та документів, враховуючи порушені права позивача на переведення на спірний вид пенсії, визнання судом таких дій відповідача протиправними, суд приходить до висновку, задля належного захисту порушених прав позивача на спірну пенсію, захист порушених конституційних та конвенційних прав на її призначення та отримання пенсійних виплат за наслідками такого звернення, переведення на спірну пенсію має бути вчинено з 16.09.2022.

Відповідно, суд вважає необхідним визнати також протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в м. Києві від 30.12.2022 О/Р задля забезпечення повного захисту встановлених судом порушених відповідачем прав позивача на переведення на спірну пенсію.

Щодо позовних вимог позивача про перерахунок та виплату пенсії з 16.09.2022 та без обмеження пенсії максимальним розміром, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Водночас, згідно з пунктом 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

З урахуванням тієї обставини, що дії відповідача у розглядуваній ситуації не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях відповідача як суб`єкта владних повноважень, оскільки алгоритм їх дій чітко зазначений законодавчо, у даному випадку задоволення позову в частині дій зобов`язального характеру не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Отже, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача здійснити з 16.09.2022 перерахунок та виплату позивачу спірної пенсії.

Щодо забезпечення перерахунку та виплати пенсії без обмеження її максимальним розміром, наразі, матеріали справи не містять доказів порушення згаданого права, водночас, за результатом даного рішення пенсія позивачу має бути перерахована з 16.09.2022, та зважаючи на намір відповідача здійснювати подальші перерахунки та виплати спірної пенсії, гарантією захисту прав позивача та остаточного вирішення даного спору є зобов`язання здійснити такий перерахунок зі збереженням 80 % основного розміру пенсії.

Згідно з ч. 7 ст. 43 згаданого Закону №2262-ХІІ максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.

Згадана норма викладена в редакції Закону № 3668-VI від 08.07.2011; зі змінами, внесеними згідно із Законами № 911-VIII від 24.12.2015, № 1774-VIII від 06.12.2016.

За змістом ст. 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» (Закон № 3668-VI) максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України "Про державну службу", «Про прокуратуру", «Про статус народного депутата України", «Про Національний банк України", «Про Кабінет Міністрів України", «Про дипломатичну службу", «Про службу в органах місцевого самоврядування", «Про судову експертизу", «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів", «Про наукову і науково-технічну діяльність", «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", «Про пенсійне забезпечення", «Про судоустрій і статус суддів", Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року "Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України", не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Правовий механізм реалізації Закону № 3668-VI передбачає внесення змін до кожного зі згаданих спеціальних нормативно-правових актів, шляхом запровадження задекларованого у ст. 2 механізму забезпечення реформування пенсійної системи.

Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 3668-VI статтю 43 Закону № 2262-ХІІ доповнено частиною наступного змісту: «Максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність».

Застосування подібного механізму покликано виключити розбіжності між однопредметною загальною нормою ст. 2 Закону № 3668-VI, яка діє на широке коло осіб, та, поміж інших, спеціальною для військовослужбовців та інших осіб ст. 43 Закону № 2262-ХІІ.

Законом України № 911-VIII від 24.12.2015 частину п`яту статті 43 Закону №262-ХІІ доповнено реченням такого змісту: «Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень».

Водночас, згідно з п. 2 прикінцевих положень Закону України № 911-VIII від 24.12.2015 дія положень цього Закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 1 січня 2016 року.

Відповідно до Закону України № 1080-VIII від 12.04.2016 статтю 43 Закону №2262-ХІІ доповнено двома частинами, з огляду на що, попередня частина 5 ст. 43 отримала порядковий номер 7.

Законом України № 1774-VIII від 06.12.2016 регламентовано у частині сьомій статті 43 Закону №2262-ХІІ слова і цифри "у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року" замінити словами і цифрами "по 31 грудня 2017 року".

Таким чином, редакція ч. 7 ст. 43 Закону № 2262-ХІІ сформована низкою Законів України: «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» (набрання чинності у відповідній частині - 01.10.2011), № 911-VIII від 24.12.2015 та № 1774-VIII від 06.12.2016. При цьому, система обмеження пенсій максимальним розміром залишається незмінною з дати викладення такої норми в редакції Закону № 3668-VI.

Пунктом другим резолютивної частини рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20.12.2016, зокрема, ч. 7 ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» Закону №2262-ХІІ втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Мотивувальна частина згаданого рішення Конституційного Суду України підсумовується висновком про те, що обмеження максимального розміру пенсії та призупинення виплати призначеної пенсії особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом № 2262-ХІІ, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України.

Таким чином, виникла ситуація, за якої Законом України № 1774-VIII від 06.12.2016 внесено зміни до ч. 7 ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», яку, в свою чергу, визнано неконституційною в редакції Закону України № 911-VIII від 24.12.2015.

При цьому, зміна періоду дії тимчасових заходів обмеження пенсії максимальним розміром у ч. 7 ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», не спростовує висновків Конституційного Суду України щодо їх невідповідності Конституції України та не змінює їх релевантність.

Верховний Суд в постанові від 12.03.2019 у справі № 522/3049/17, надаючи оцінку подібним правовідносинам, дійшов до наступних висновків.

Буквальне розуміння змін внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII, з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20.12.2016, дозволяє стверджувати, що в Законі України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» відсутня частина сьома статті 43, а внесені до неї зміни, що полягають у зміні слів і цифр є нереалізованими.

Це означає, що протягом 2017 року стаття 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не передбачала положення про те, що максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів.

Отже, внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774 до частини сьомої зазначеної статті, яка визнана неконституційною і втратила чинність, зміни (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії), самі по собі не створюють підстав для такого обмеження.

Даний висновок також узгоджується з позицією, що викладена в постановах Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 522/16882/17 та від 31.01.2019 у справі № 638/6363/17.

У контексті наведеного, справедливо стверджувати, що ч. 7 ст. 43 Закону № 2262-ХІІ у поточній редакції також порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених ч. 5 ст. 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України.

Послідовно-логічним є висновок про те, що ст. 2 Закону № 3668-VI, оскільки є однопредметною з ч. 7 ст. 43 Закону № 2262-ХІІ, порушує суть конституційних гарантій ч. 5 ст. 17 Конституції України в частині її дії на осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб.

За змістом ч. 3 ст. 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Підсумовуючи викладене, застосуванню підлягає ч. 7 ст. 43 Закону № 2262-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20.12.2016, з огляду на що, суд дійшов до висновку про недопустимість обмеження пенсії максимальним розміром категорії осіб, до яких віднесено позивача.

Матеріали справи не містять доказів порушення відповідачем наведеного вище тлумачення спеціальних норм, водночас, на виконання вимог, останній буде зобов`язаний здійснити відповідний перерахунок пенсії, що призведе, за попередньою оцінкою суду, до перевищення десяти прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність, враховуючи також висновки рішення Окружного адміністративного суду від 06.06.2022 у справі №640/26116/21, в якому вирішувалось питання ймовірного застосування відповідачем обмеження пенсії максимальним розміром на виконання рішення суду та було зобов`язано здійснити перерахунок та виплату пенсії без обмеження її максимальним розміром.

Таким чином, задля повного захисту порушеного права позивача, суд вважає необхідним задовольнити вимоги ОСОБА_1 щодо перерахунку та виплати пенсії по інвалідності без обмеження пенсії максимальним розміром.

Щодо заявлених позивачем вимог призначення додаткової пенсії згідно статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (3551-XII), збільшення розміру пенсії на 25 % у відповідності до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 року № 1381 та цільової грошової допомоги до пенсії інваліду війни 2 групи, суд зазначає наступне.

Позивач з 16.09.2022 звертався до пенсійного органу із заявою та доданими документами із проханням перевести на спірну пенсію.

Та, суд зазначає, що вказана заява по перше не передбачала заявлення щодо призначення додаткової пенсії згідно статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (3551-XII), збільшення розміру пенсії на 25 % у відповідності до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 року № 1381 та цільової грошової допомоги до пенсії інваліду війни 2 групи.

Також, суд зазначає, що в даній справі судом встановлено порушене право позивача щодо не переведення його на спірну пенсію із призначенням 80 відсотків від грошового забезпечення та без обмеження її максимальним розміром, та відповідно задоволено вказані вимоги позивача.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішеннями, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Отже, судовому захисту підлягає лише дійсне порушене право. Задоволення позовних вимог на майбутнє не допускається.

Відтак, питання щодо призначення додаткової пенсії згідно статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (3551-XII), збільшення розміру пенсії на 25 % у відповідності до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 року № 1381 та цільової грошової допомоги до пенсії інваліду війни 2 групи, за наслідками задоволення вказаних вище вимог позивача за даною справою ще не є спірним між сторонами, як наслідок не підлягає вирішенню та задоволенню судом.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 КАС України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 КАС України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч. 1 ст. 90 КАС України).

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 КАС України).

При цьому, суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На думку cуду, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування не виконано та не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваних дій та прийнятого рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Вирішуючи питання стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає, що позивач звільнений від сплати судового збору за ст. 5 Закону України «Про судовий збір». До розподілу інших витрат по справі сторонами не заявлено.

Таким чином у суду відсутні процесуальні підстави для розподілу витрат у справі за ст. ст. 139, 143 КАС України.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 134, 139, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 в переведенні з пенсії по вислузі років на пенсію по інвалідності у відповідності до частини 1 пункту «а» статті 20 Закону № 2262-XII, призначення пенсії у розмірі 80 % грошового забезпечення, відповідно до пункту «а» частини 1 статті 21 Закону №2262-XII, згідно листа від 16.03.2023 №2600-0202-8/49171.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 30.12.2022 О/Р про відмову в переведенні на пенсію по інвалідності.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04053, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, м. Київ, ) з 16.09.2022 перевести ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з пенсії по вислузі років на пенсію по інвалідності у відповідності до частини 1 пункту «а» статті 20 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-XII, призначити пенсію у розмірі 80 % грошового забезпечення, відповідно до пункту «а» частини 1 статті 21 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-XII, здійснити перерахунок та виплату пенсії, без обмеження пенсії максимальним розміром, з урахуванням виплачених сум.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І.І.