Справа № 420/9292/24
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2024-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/9292/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.

за участі секретаря Загрійчук О.В.

сторін:

позивача не з`явився

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача не з`явився

розглянувши в порядку ст. 287 КАС України (у відкритому судовому засіданні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Чорноморського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_2 до Чорноморського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в якому позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність Чорноморського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_3 від 14.02.2022 року щодо стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору;

- зобов`язати Чорноморський відділ державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) закінчити виконавче провадження № НОМЕР_3 від 14.02.2022 року щодо стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору шляхом винесення відповідної постанови та скасування усіх накладених обтяжень.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 4 жовтня 2011 року у справі № 2-356/11 задоволено позовні вимоги ПАТ «ОТП БАНК» та стягнуто на його користь солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 1061796 гривень 55 копійок. З метою примусового виконання вказаного судового рішення АТ «ОТП БАНК» звернулось до органів державної виконавчої служби.

Чорноморським відділом державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було відкрито виконавче провадження про стягнення заборгованості з позивача на підставі виконавчого листа № 2-356/11 від 30.04.2015 року.

ВП № НОМЕР_4 закінчене на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу без подальшого виконання.

Надалі, виконавчий лист № 2-356/11 стягувачем пред`явлено до виконання до приватного виконавця Колечко Д. М. та, відповідно, відкрито ВП № НОМЕР_5 від 22 грудня 2021 року.

У зв`язку з фактичним виконанням позивачем рішення Іллічівського міського суду Одеської області, ВП № НОМЕР_5 від 22.12.2021 р. закінчено постановою приватного виконавця від 04 грудня 2023 року.

Разом з тим, в рамках ВП № НОМЕР_5 на теперішній час відбувається стягнення основної винагороди приватного виконавця у розмірі 104018 гривень 59 копійок.

Водночас, у межах ВП НОМЕР_6, одночасно з закінченням виконавчого провадження, державним виконавцем винесено постанову від 16.12.2021 р. про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 104066,50 грн. У подальшому, на підставі зазначеної постанови, державним виконавцем постановою від 14.02.2022 відкрито виконавче провадження НОМЕР_7 про стягнення виконавчого збору в рамках ВП НОМЕР_6 в розмірі 104066,54 грн, яке наразі є відкритим та наявний запис у реєстрі боржників. Окрім того, постановами від 18.02.2022 р. та від 27.06.2023 р. накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, а також на кошти позивача.

Тобто, державним виконавцем вчинено дії щодо стягнення виконавчого збору, за відсутності фактичного стягнення заборгованості з позивача та після відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем з виконання одного і того ж самого виконавчого документа. Таким чином, вказані обставини призвели до виникнення ситуації, коли відносно позивача здійснюється подвійне стягнення однієї і тієї ж суми, яка в одному виконавчому провадженні визначається як виконавчий збір, а в іншому як основна винагорода приватного виконавця.

З огляду на викладене, на думку позивача, наявні підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Процесуальні дії

Ухвалою суду від 01.04.2024 року відкрито провадження по справі з урахуванням особливостей, визначених приписами ст. 287 КАС України для вказаної категорії справ.

Судове засідання призначено на 08.04.2024 року.

05.04.2024 року за вхід. №ЕС/14126/24 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що на виконанні у Відділі перебувало виконавче провадження НОМЕР_6 з примусового виконання виконавчого листа № 2-356/11

13.12.2021 року до Відділу надійшла заява представника стягувача про повернення виконавчого документу на підставі п.1 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».

Згідно частини 3 статті 40 ЗУ «Про виконавче провадження» (далі-Закону), у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Виконавцем відкрито виконавче провадження з примусового виконання про стягнення виконавчого збору у розмірі 104 066,50 грн.

Представник відповідача щодо посилання Позивача на ч. 8 ст. 27 Закону про відсутність підстав для стягнення судового збору, оскільки у даному випадку виконавче провадження НОМЕР_6 повернуто стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону, на момент повернення виконавчого документу, виконавчий збір по виконавчому провадженню НОМЕР_6 не був стягнутий у повному обсязі, у зв`язку з цим, у виконавця був обов`язок керуючись ч.3 ст. 40 Закону, вивести постанову про стягнення виконавчого збору в окреме виконавче провадження, не залежно від фактично стягнутої суми на користь стягувача за виконавчим провадженням.

За виконавчим провадженням НОМЕР_7 залишок нестягнутого виконавчого збору складає 103551,83 грн.

На підставі вищевикладеного, станом на сьогоднішній день, відсутні підстави для завершення виконавчого провадження передбачені ч. 1 статті 39 Закону.

Також представник зазначив, що твердження позивача є хибними, оскільки згідно наданої позивачем постанови про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_8 від 04.12.2023, встановлено, що в описовій частині цієї постанови зазначено, що основана винагорода приватного виконавця не стягнута.

Здійснивши моніторинг Автоматизованої системи виконавчого провадження, представником встановлено, що постанова про стягнення основної винагороди приватного виконавця не перебуває ні в кого на виконані.

Позивачем не надано доказів сплати основної винагороди приватного виконавця або виконавчого збору.

Як наслідок, до державного бюджету не надійшов виконавчий збір або податки сплачені приватним виконавцем за отримання основної винагороди приватного виконавця.

Крім того, у Законі України «Про виконавче провадження» визначено порядок стягнення виконавчого збору, а саме: виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів, не залежно від фактичного стягнення заборгованості з позивача, а не як зазначає позивач «…Тобто, державним виконавцем вчинено дії щодо стягнення виконавчого збору, за відсутності фактичного стягнення заборгованості з позивача …».

08.04.2024 року за вхід. №ЕС/14246/24 надійшла відповідь на відзив, в якій представник з посиланням на практику Верховного Суду зазначає, що у даному випадку не може бути застосована редакція закону, яка погіршує становище боржника. У даному випадку, відповідно до позиції ВС, треба застосовувати редакцію закону, яка діяла на момент відкриття провадження і передбачала, що виконавчий збір стягується у частці від фактично стягнутої суми.

Мало того, що ДВС не здійснив жодного стягнення заборгованості, так і ЗУ «Про виконавче провадження» (ч. 2 ст. 27) у редакції, що підлягає застосуванню не передбачає стягнення виконавчого збору за саме лише існування ВП.

Разом з тим, відповідач у відзиві свідомо ігнорує цей факт і численні позиції ВС з цього приводу.

Згідно ч.1-3 ст. 268 КАС України, у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.

Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб - порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.

Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Представник Відповідача до суду не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позовних відмовити повністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 4 жовтня 2011 року у справі №2-356/11 задоволено позовні вимоги ПАТ «ОТП БАНК» та стягнуто на його користь солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 1061796 гривень 55 копійок.

Постановою від 11.11.2016 року Чорноморським відділом державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відкрито виконавче провадження НОМЕР_6 про стягнення заборгованості з позивача на підставі виконавчого листа №2-356/11 від 30.04.2015 року виданого Іллічівським міським судом Одеської області.

13.12.2021 року до Чорноморського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшла заява представника стягувача про повернення виконавчого документу на підставі п.1 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».

Постановою державного виконавця від 16.12.2021 року ВП № НОМЕР_4 закінчене на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу без подальшого виконання, а також виконавцем було виведено в окреме виконавче провадження постанову про стягнення виконавчого збору НОМЕР_6 від 16.12.2021 у розмірі 104066,50 грн.

Виконавчий лист № 2-356/11 від 30 травня 2015 року стягувачем пред`явлено до виконання до приватного виконавця Колечко Д. М. та Постановою від 22 грудня 2021 року відкрито ВП № НОМЕР_5.

14.02.2022 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження НОМЕР_7 з примусового виконання постанови НОМЕР_6 виданої 16.12.2021 року документ видав: Чорноморський ВДВС в Одеському районі Одеської області ПМУ МЮ (м. Одеса) про: стягнення виконавчого збору у розмірі 104066,50 грн.

15.02.2022 року державним виконавцем в рамках ВП НОМЕР_7 винесені постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, а також про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 269,00 грн.

18.02.2022 року державним виконавцем в рамках ВП НОМЕР_7 винесена постанова про арешт майна боржника.

27.06.2023 року державним виконавцем в рамках ВП НОМЕР_7 винесена постанова про арешт коштів боржника.

22.02.2022 року приватним виконавцем винесені постанови про стягнення з боржника основної винагороди в розмірі 104018,59 грн та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 2000,00 грн.

Постановою приватного виконавця від 04 грудня 2023 року ВП № НОМЕР_5 від 22.12.2021 року закінчено у зв`язку з фактичним виконанням позивачем рішення Іллічівського міського суду Одеської області.

04.03.2024 року представник позивача звернувся до відповідача з заявою про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_7 від 14.02.2022 року.

19 березня 2024 року представником позивача отримано відповідь на адвокатський запит від 14.03.2024 року з відмовою у вчинення дій щодо закінчення виконавчого провадження НОМЕР_7 від 14.02.2022 за відсутності підстав для завершення виконавчого провадження передбачених ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ВИСНОВКИ СУДУ

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VІІІ (далі - Закон №1404-VІІІ), який вступив у силу 05 жовтня 2016 року, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до ст.1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Судом встановлено, що у ВП №5286551 державним виконавцем здійснювалось примусове виконання виконавчого листа Іллічівського міського суду Одеської області, виданого 30.04.2015 року на виконання рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 4 жовтня 2011 року, відкрито виконавче провадження 16 листопада 2016 року, постановою від 16.12.2021 року виведено в окреме виконавче провадження постанову про стягнення виконавчого збору та 14.02.2022 року відкрито виконавче провадження про стягнення виконавчого збору у розмірі 104066,50 грн.

Тобто, на момент виникнення заборгованості та відкриття державним виконавцем виконавчого провадження НОМЕР_6 діяв Закон №1404-VIII в первинній його редакції.

Згідно з частиною першою статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

До 28 серпня 2018 року частиною другою статі 27 Закону №1404-VIII визначалось, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Законом України від 03 липня 2018 року №2475-VIII, який вступив у силу з 28 серпня 2018 року, до частини другої статті 27 Закону №1404-VIII внесено зміни, відповідно до яких виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Тобто, з моменту виникнення заборгованості ОСОБА_2 та до прийняття постанови про стягнення виконавчого збору змінювалось законодавство щодо здійснення обрахунку виконавчого збору, а саме: з 10% від фактично стягненої суми або вартості майна боржника, яке передане стягувачу за виконавчим документом до 10 % від суми, що підлягає примусовому стягненню.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в Рішенні від 09 лютого 1999 року у справі №1-7/99 (про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої ст. 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Отже, положення ст. 27 Закону №1404-VІІІ в редакції, яка була чинною на момент виникнення заборгованості, зменшували відповідальність позивача, як боржника, у порівнянні із нормами в редакції, яка була чинною на момент винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору.

Таким чином, оскільки внесені Законом України від 03 липня 2018 року №2475-VIII зміни до статті 27 Закону №1404-VIII погіршили становище боржника (позивача), а державний виконавець фактично не стягнув з нього коштів за виконавчим документом, то суди приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення виконавчого збору у визначеному виконавцем розмірі, з огляду на таке.

Суд зазначає, що статтею 27 Закону №1404-VIII урегульовано стягнення виконавчого збору, а статтею 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено право приватного виконавця на отримання винагороди.

Згідно зі статтею 31 вказаного закону за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода (частина перша).

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової (частина друга).

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). (частина четверта).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (частина п`ята).

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення. (частина шоста).

У справі, яка розглядається, судом встановлено, що у ВП НОМЕР_6 державним виконавцем фактичного виконання рішення суду досягнуто не було, виконавчий документ був повернутий стягувачу. В подальшому виконавчий лист Іллічівського міського суду Одеської області, виданий судом 30.04.2015 року, переданий приватному виконавцю, який здійснив його виконання здійснює стягнення винагороди.

Тобто, прийняття у даному випадку спірної постанови про стягнення виконавчого збору та виділення її виконання в окреме виконавче провадження, створило умови для подвійного стягнення із боржника виконавчого збору і винагороди приватному виконавцю за виконання одного виконавчого документу.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в Постанові від 13.04.2023 року по справі № 160/695/22 наголошує, що Закон №1404-VIII містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа.

З одного боку, Закон №1404-VIII не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям.

З іншого боку, норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий лист попередньо перебував на виконанні у державного виконавця.

Вирішення цієї проблеми зачіпає конвенційні та конституційні права особи, її інтереси, а також стосується забезпечення верховенства права під час здійснення виконавчого провадження.

Так, виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду і завершальною стадією судового провадження. Виконавче провадження, серед іншого, здійснюється з дотриманням такої засади як справедливість (пункт 5 частини першої статті 2 Закону №1404-VIII).

Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.

Вказана ситуація здатна підважити засади виконавчого провадження та порушити такі стрижневі елементи верховенства права як правова визначеність і повага до людських прав (частина перша статті 6 КАС України).

При цьому, згідно із пунктом 8 частини другої статті 2 КАС України суб`єкт владних повноважень під час прийняття рішень, вчинення дій серед іншого повинен керуватися принципом пропорційності, зокрема дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Суд розділяє позицію Верховного Суду викладену в Постанові по справі №160/695/22, що з-поміж учасників виконавчого провадження в рамках спірних правовідносин у зв`язку з неповнотою законодавчого регулювання саме боржник перебуває у найбільш уразливому становищі, якого зобов`язано сплатити двічі за виконання одного й того ж виконавчого документа.

Вказана проблематика зумовлена неповнотою законодавства і стосується також й аспекту дієвого юридичного захисту індивідуальних людських прав від їх порушення суб`єктами владних повноважень та питання ефективного способу захисту (частина перша статті 2 КАС України), який повинен забезпечити поновлення порушеного права й бути адекватним наявним обставинам.

У цьому контексті суд зауважує, що питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа є несправедливим з огляду на те, що стягнення виконавчого збору чи основної винагороди одночасно як таких, є неприпустимим. Тобто у контексті вирішення адміністративного спору суд дійшов висновку, що з точки зору дотримання засад виконавчого провадження, передбачених зокрема пунктом 5 частини першої статті 2 Закону №1404-VIII, справедливим може бути лише стягнення однієї з указаних сум.

Розв`язуючи це питання, Верховний Суд повторно зазначає, що законодавство про виконавче провадження не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Зрештою, як уже зазначалося, це право залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

Водночас, виконавче законодавство містить норму, у якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватися у зв`язку із участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа.

Так, частиною восьмою статті 27 Закону №1404-VIII встановлено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Поняття й процедура, що згадані у цій нормі, стосується правовідносин, що не є подібними до спірних, оскільки в останніх не було передачі виконавчого документа.

Однак, на відміну від решти положень виконавчого законодавства, тільки ця норма Закону №1404-VIII регулює подібні суспільні правовідносини.

Так, вона містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець.

Логічний і цільовий способи уяснення частини восьмої статті 27 Закону №1404-VIII свідчать, що у вказаному випадку її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (перший абзац) або продовжувати стягнення виконавчого збору (другий абзац).

Указана норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагород. Ця норма унеможливлює подвійну плату боржником зазначених коштів, а тому її застосування дозволяє розв`язати спір про подвійне стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа в умовах неповноти законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Враховуючи викладене та висновки Верховного Суду, суд вважає, що для розв`язання означеної проблеми та з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України), до спірних правовідносин слід застосувати за аналогією закону частину восьму статті 27 Закону №1404-VIII, яка дає суду підстави зробити висновок, що у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається.

Щодо належного способу захисту.

Правовою основою для закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору у подібному випадку слід розглядати як загальні підстави, перелік яких наведений у частині першій статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», так і частину восьму статті 27 цього Закону, яка у таких обставинах має характер спеціальної підстави для закінчення виконавчого провадження.

Зважаючи на вжиті у частині восьмій статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» часові маркери для її застосування: «… під час передачі виконавчого документа…» , «… на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю…», то застосування аналогії закону до правовідносин дозволяє дійти висновку, що право на захист виникає з дня відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання того самого документа, який раніше був на виконанні у державного виконавця.

Водночас строк на оскарження у такому випадку пов`язується не з винесенням постанови про стягнення виконавчого збору, а з діями державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору, вчиненими після відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання того ж самого виконавчого листа.

Зрештою, враховуючи положення частини восьмої статті 27, частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», до способів судового захисту у подібних ситуаціях можна віднести, серед іншого, визнання дій, бездіяльності протиправними; зобов`язання закінчити виконавче провадження зі стягнення виконавчого збору. Способи такого роду не суперечать закону, є адекватними обставинам і здатні забезпечити ефективний захист права боржника на припинення стягнення з нього виконавчого збору.

Указаний підхід до правозастосування дає змогу подолати невизначеність законодавчого регулювання, не атакувавши конвенційні й конституційні права особи та знайшовши справедливий баланс прав й інтересів учасників виконавчого провадження на основі волі законодавця, закладеної у нормі, що регулює подібні суспільні правовідносини.

Застосовуючи ці висновки Верховного Суду до справи №420/9292/24, суд вважає необхідним зауважити таке.

Статтею 13 Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод. (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Водночас під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Окрім цього, адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин і задоволеними в адміністративному судочинстві можуть бути лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище і захистити порушене, на його думку, право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних відносин (предмет і підстави позову), характер порушеного права позивача і можливість його захисту в обраний ним спосіб, зокрема, встановити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У свою чергу, відсутність порушеного права або неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову у задоволенні позову.

Застосування аналогії закону, а також характер і зміст спірних правовідносин дозволяє суду зробити висновок, що у даному випадку належним та ефективним способом захисту, здатним відновити й захистити права боржника, буде саме визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання закінчити виконавче провадження зі стягнення виконавчого збору.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 липня 2022 у справі №320/6215/19 та від 13.04.2023 року у справі № 160/695/22.

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Щодо судових витрат.

Відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем за подання до суду даного позову сплачено 968,96 грн. судового збору згідно квитанції №9327-7219-6046-1180 від 24.03.2024 року.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про стягнення з Чорноморського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 судового збору у розмірі 968,96 грн.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 14000,00 грн.

Частинами 1, 2 ст.132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 11 ст. 139 КАС України судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь зі сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того, заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

Згідно ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Частиною 1 ст. 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно із п.3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частинами 4, 5 ст. 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно із ч.ч. 6, 7 ст. 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Зазначене відповідає алгоритму дій викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі № 9901/350/18

Положеннями ч.3-5 ст.143 КАС України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

Представником позивача на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу разом з заявою надано наступні документи: копія договору про надання правової допомоги №08/24 від 27.02.2024 року, копія додаткової угоди №1 від 19.03.2024 року, копія акту виконаних робіт №1 від 04.04.2024 року, копія рахунку на оплату №01 від 04.04.2024 року.

В свою чергу, суд зазначає, що вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд має враховувати складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, про що зазначено в постанові Верховного Суду від 23.05.2018 року по справі №61-3416св18.

В постанові від 24.01.2019 року по справі №910/15944/17 Верховний Суд зауважив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

З урахуванням зазначеного, суд вважає, що розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 6000,00 грн є обґрунтованим та пропорційною до предмета спору, об`єму та складності справи.

Керуючись ст. ст. 2-9, 242, 246, 250, 251, 255, 287 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Чорноморського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Чорноморського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_3 від 14.02.2022 року щодо стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору.

Зобов`язати Чорноморський відділ державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) закінчити виконавче провадження НОМЕР_7 від 14.02.2022 року щодо стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору шляхом винесення відповідної постанови та скасування усіх накладених обтяжень.

Стягнути з Чорноморського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (адреса: 68004, Одеська обл., м. Чорноморськ, вул. Віталія Шума, буд. 21, , ел. пошта , тел. 9) за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , тел. НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 968,96 грн. (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн. (шість тисяч гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених статтею 287 КАС України, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , тел. НОМЕР_2 )

Чорноморський відділ державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (адреса: 68004, Одеська обл., м. Чорноморськ, вул. Віталія Шума, буд. 21, , ел. пошта , тел. 9)

Головуючий суддя Нінель ПОТОЦЬКА