Справа № 480/1741/24
Суддя: І.Г. Шевченко
Дата ухвалення: 2024-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

"10" квітня 2024 р. Справа № 480/1741/24

Сумський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Шевченко І.Г., розглянувши у приміщенні суду в м. Суми клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без руху та про залишення позовної заяви без розгляду у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 через представника 06.03.2024 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просить:

1) визнати протиправною відмову командування в/ч НОМЕР_1 у врахуванні щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 4657 грн. при розрахунку та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 ;

2) зобов`язати командування військової частини НОМЕР_1 зробити розрахунок та доплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням щомісячної додаткової винагороди в розмірі 4657 грн.

Ухвалою суду від 11.03.2024 позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому, крім заперечень проти позовних вимог, відповідач заявив клопотання про залишення позовної заяви без руху та про залишення позовної заяви без розгляду.

Клопотання про залишення позову без руху вмотивоване тим, що позивач просить звільнити його від сплати судового збору як учасника бойових дій, натомість частиною 8 статті 160 КАС України визначено, що якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору.

Зазначення самого факту, що позивач є учасником бойових дій, на думку військової частини НОМЕР_1 , не є обґрунтуванням підстави для звільнення його від сплати судового збору, обґрунтуванням є посилання на конкретні положення нормативно-правових актів, в котрих визначено, що учасники бойових дій звільняються від сплати судового збору.

Наведене свідчить про недотримання позивачем вимог статті 160 та 161 КАС України при поданні позовної заяви, що у свою чергу, відповідно до частини 13 статті 171 КАС України, є підставою для залишення позовної заяви без руху.

Клопотання про залишення позову без розгляду вмотивоване пропуском строку звернення позивача до суду з цим позовом. Зокрема, в наказі командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 31.05.2017 № 124, котрим було виключено позивача зі списків військової частини НОМЕР_1 , вказано про всі нараховані виплати на які мав право позивач при звільненні, також при виключенні зі списків військової частини НОМЕР_1 позивач крім витягу з вищезазначеного наказу отримав грошовий атестат, де вказані більш детальні відомості щодо грошового забезпечення позивача, тому про можливе порушення своїх прав щодо неврахування щомісячної додаткової грошової винагороди при розрахунку та виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні, позивач дізнався 31.05.2017 так як витяг із зазначеного вище наказу та грошовий атестат надано позивачу в цей же день.

Крім того, про те, що позивачу було відомо про можливе порушення своїх прав ще 31.05.2017, свідчить ще те, що у своїй заяві від 11.01.2024 позивач вже наголошував на тому, що діями військової частини НОМЕР_1 у вигляді неврахування щомісячної додаткової грошової винагороди при розрахунку та виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні порушено його права.

Представник позивача подала відповідь на відзив, в якому щодо заявлених відповідачем клопотань вказала, що одночасно залишити без руху та без розгляду і відмовити в задоволенні позову нормами КАСУ не передбачено. Якщо будуть виявлені недоліки, позивач не усуне їх, то суд, залишить позов без розгляду, а якщо недоліки будуть усунені то суд буде вирішувати питання задовольнити позов чи відмовити.

Перевіривши матеріали справи та доводи заявлених відповідачем клопотань і пояснень представника позивача щодо них, суд щодо строку звернення позивача до суду зазначає наступне.

Відповідно до ч.6 ст.161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

При цьому, відповідно до п.8 ч.1 ст.240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Предметом цього спору є правомірність не врахування відповідачем щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 4657 грн. при розрахунку та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги при його звільненні наказом Командувача Сухопутних військ ЗСУ від 10.04.2017 №98.

Втім, положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

Поряд з цим, згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20 грудня 1991 року № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Отож, до усіх виплат, право на отримання яких має працівник відповідно до умов трудового договору та державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (посадовий оклад, оклад за військовим званням, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати), також належить і виплата надбавки та премії, які, відповідно, є складовою заробітної плати.

Виникнення правовідносин у разі порушення законодавства про оплату праці з вимогами про стягнення заробітної плати відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року) не обмежене будь-яким строком.

Такі висновки викладені Верховним Судом у постановах від 19 січня 2023 року (справа № 460/17052/21), від 02 березня 2023 року (справа № 460/14618/21), від 27 квітня 2023 року (справа № 300/4201/22) та від 25 квітня 2023 року (справа № 380/15245/22), які суд враховує відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Відтак, звільнення позивача відбулося до 19.07.2022, в період коли частина друга статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком, а Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022, яким внесено зміни до ст.233 Кодексу законів про працю України та який набрав чинності 19.07.2022, не передбачено положень які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Тому суд вважає, що позивачем не пропущено строк звернення до суду та відсутні підстави для задоволення клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.

Щодо клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без руху, суд вказує, що за приписами ч.13 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 160, 161 цього Кодексу, постановляє відповідну ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали. При цьому відповідно до ч.3 ст.161 Кодексу адміністративного судочинства України до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону, а згідно ч.8 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору.

Відповідно до ч.2 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Вичерпний перелік категорій осіб, що звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, передбачений статтею 5 Закону України Про судовий збір.

Відповідно до пунктів 1, 9 частини першої ст. 5 Закону України Про судовий збір від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі (п.1), особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю (п.9).

Відтак, враховуючи, що предметом спору є стягнення грошового забезпечення, а також те, що позивач є особою з інвалідністю II групи відповідно до посвідчення інваліда II групи серії НОМЕР_3 (а.с.4), то відповідно до пунктів 1, 9 частини першої ст. 5 Закону України Про судовий збір позивач звільнений від сплати судового збору за подання цього позову до суду.

При цьому, слід відмітити, що у постановах від 16.02.2023 у справі №580/5209/22 та від 28.03.2023 у справі №260/1322/21 Верховний Суд вказує, що застосовуючи процесуальні норми суди мають керуватися принципом розумності, відповідно до якого застосування цих норм має бути спрямованим на досягнення легітимної мети, уникаючи надмірного формалізму, що може порушувати право особи на доступ до суду.

Також у постанові від 29.09.2022 у справі № 500/1912/22 Верховний Суду звернув увагу на те, що при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні від 13.01.2000 у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та в рішенні від 28.10.98 у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» ЄСПЛ указав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням §1 ст. 6 Конвенції.

З огляду на звільнення позивача від сплати судового збору за подання цього позову відповідно до закону та уникаючи надмірного формалізму, враховуючи принцип змагальності сторін та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, суд дійшов висновку про відсутність підстав для залишення позовної заяви без руху, а тому клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без руху не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.160, 171, 240, 248, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду та клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без руху у адміністративній справі №480/1741/24 - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та окремо не оскаржується. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду, прийняте за результатами розгляду справи.

Суддя І.Г. Шевченко