Справа № 160/7975/23
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2024-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

09 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 160/7975/23

адміністративне провадження № К/990/10907/24

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду

Мельник-Томенко Ж.М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року у справі №160/7975/23 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, у якому просила:

- визнати протиправними дії Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо відмови позивачці у виплаті належної збільшеної додаткової винагороди поліцейським за період з 26 березня до 24 квітня 2022 року, компенсації за 10 діб невикористаної додаткової відпустки одному з батьків, які мають двох та більше дітей віком до 15 років, за період з 2015 року по 2020 рік та нарахуванні і виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачці збільшену додаткову винагороду поліцейським, установлену постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова №168) та дорученням Національної поліції України від 05 травня 2022 року №2939/01/25-2022, за період з 26 березня до 24 квітня 2022 року в сумі 24640 грн;

- зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити позивачці компенсацію за 10 діб невикористаної додаткової відпустки одному з батьків, які мають двох та більше дітей віком до 15 років, за період з 2015 року по 2020 рік у сумі 25846,61 грн;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачці одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у сумі 178341,66 грн з урахуванням раніше виплачених сум.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року, позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті компенсації за 10 діб невикористаної додаткової відпустки одному з батьків, які мають двох та більше дітей віком до 15 років, за період з 2015 року по 2020 рік.

Зобов`язано Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 10 діб невикористаної додаткової відпустки як одному з батьків, які мають двох та більше дітей віком до 15 років, за період з 2015 року по 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

21 березня 2024 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року у справі №160/7975/23 в частині відмови у задоволенні позову.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, Суд зазначає таке.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень у цій справі скаржниця зазначила, що підставою касаційного оскарження судових рішень у справі №160/7975/23 є пункти 1, 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

Щодо посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України Суд зазначає таке.

Так, у касаційній скарзі ОСОБА_1 указала, що висновки судів в частині вимог щодо нарахування та виплати збільшеної додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, не відповідають правовим позиціям Верховного Суду, викладені у постановах від 31 березня 2020 року у справі №460/17052/21 та від 02 березня 2023 року у справі № 460/14618/21.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

При цьому варто зауважити, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Водночас обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, а так само оцінка судами їх сукупності, не можуть вважатися подібністю правовідносин.

Тобто обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Верховний Суд відхиляє доводи ОСОБА_1 про невідповідність судових рішень правовим позиціям Верховного Суду, викладеним у постановах від 31 березня 2020 року у справі №460/17052/21 та від 02 березня 2023 року у справі № 460/14618/21, оскільки в указаних справах Верховний Суд не вирішував правові питання, пов`язані з виплатою, установленою Постановою №168, а сформовані в указаних справах висновки стосуються надбавки, установленої Указом Президента України від 23 лютого 2002 року №173/2002 «Про посилення соціального захисту військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» при нарахуванні грошового забезпечення військовослужбовцям у період з 01 січня 2003 року по 01 січня 2008 року.

Суд також звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Щодо посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України Суд зазначає таке.

ОСОБА_1 вказала, що питання нарахування і виплати одноразової грошової допомоги жінкам-поліцейським при звільненні потребує вирішенню шляхом формування висновку Верховного Суду щодо застосування приписів частини першої статті 9 Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон №2262-XII), якою передбачено, що у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Верховний Суд наголошує на тому, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник повинен чітко вказати норму права щодо питання застосування якої у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду та яку, на думку скаржника, судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.

Суд указує, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.

Разом із тим, заявниця не навела належного обґрунтування чому саме ця норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин за обставин, установлених судами у цій справі. При цьому Верховний Суд зазначає, що зміст оскаржених судових рішень свідчить про те, що вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову в цій частині вимог, суди виходили з іншого правового регулювання, оскільки позивач звільнилася зі служби в поліції за власним бажанням та на підставі іншого нормативно-правового акта.

Отож у касаційній скарзі скаржник не аргументувала належним чином, як саме висновок Верховного Суду щодо положень частини першої статті 9 Закону №2262-XII вплине на вирішення цього спору, оскільки обставини, встановлені судами, жодним чином не свідчать про звільнення позивачки у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням її продовжувати військову службу через наявність дітей.

З огляду на викладене, Суд вважає безпідставними посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Щодо посилання на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України Суд зазначає таке.

Скаржник, серед іншого, у касаційній скарзі посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанції не дослідили належним чином зібрані у справі докази та встановили обставини, що мають істотне значення на підставі недопустимих доказів.

Верховний Суд відхиляє такі аргументи, оскільки за умовами указаної норми КАС України відкриття касаційного провадження на такій підставі допускається лише у разі належного обґрунтування, заявлених у касаційній скарзі виключних підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 КАС України, проте ОСОБА_1 не виконала належним чином такі умови.

Що стосується посилань на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України то Суд зауважує, що умовою відкриття касаційного провадження за цієї нормою є встановлення обставин на підставі недопустимих доказів. Разом з тим, аргументи позивачки у цій частині обґрунтовані рівністю прав чоловіків та жінок, з посиланням на рівні умови в частині соціальних гарантій. Проте ці питання безпосередньо вирішує суд, виходячи з обставин справи, а заявниця не навела які саме докази ураховані судами, є, на її думку, недопустимими, та не указала вмотивованих підстав, яке значення це має для вирішення спору.

Крім того, справу розглянуто судами за правилами спрощеного позовного провадження.

Суд звертає увагу скаржника, що пункт 2 частини п`ятої статті 328 КАС України містить перелік виключних випадків, які допускають можливість касаційного перегляду судових рішень, ухвалених у справах незначної складності та/або таких, які розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. Посилання на кожен з підпунктів пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України повинно бути належним чином обґрунтовано.

Проте жодної виняткової підстави, визначеної пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, ОСОБА_1 у касаційній скарзі не зазначено.

Верховний Суд зауважує, що на стадії відкриття касаційного провадження касаційний суд не перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подає, вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а також дотримання строків реалізації права на касаційне оскарження.

Ураховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У контексті наведеного слід зауважити, що з урахуванням внесених до КАС України змін, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

При цьому такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

За викладених обставин касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження з обґрунтуванням того, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення (рішень).

Одночасно Суд роз`яснює, що повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо буде усунуто обставини, які зумовили її повернення.

Керуючись статтями 248, 328, 330, 332, 341, 355, 359 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року у справі №160/7975/23 - повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

СуддяЖ.М. Мельник-Томенко