Справа № 460/16325/23
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2024-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/16325/23 пров. № А/857/19217/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Рівненській області про стягнення допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ,

суддя у І інстанції Гресько О.Р.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складення повного тексту рішення 06 жовтня 2023 року,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила стягнути з Головного управління Національної поліції в Рівненській області (далі ГУ НП) на її користь недоплачену допомогу при звільненні з розрахунку 50% місячного грошового забезпечення за два повних календарних роки служби в сумі 17653,57 грн, а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку з дня звільнення, тобто із 05 листопада 2021 року по день вирішення спору.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2023 року у справі № 460/16325/23, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, вказаний позов було задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ГУ НП, яка полягає у нездійснені доплати допомоги при звільненні з розрахунку 50% місячного грошового забезпечення за два повних календарних роки служби в сумі 17653,57грн та стягнуто з відповідача таку допомогу.

Визнано протиправною бездіяльність ГУ НП, яка полягає у нездійснені нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільнені з 06 листопада 2021 року по 05 травня 2022 року та стягнуто з відповідача на користь позивачки середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 9376,72 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що станом на момент звернення до суду із цим позовом відповідачем не було проведено виплату позивачці недоплаченої частини одноразової грошової допомоги при звільненні з розрахунку 50% місячного грошового забезпечення за два повних календарних років вислуги. Оскільки середньомісячне грошове забезпечення позивачки становить 17653,57 грн, то розмір недоплаченої одноразової грошової допомоги, яка підлягає стягненню на користь позивача, складає 17653,57 грн.

Окрім того, оскільки відповідач не провів з позивачкою при звільненні з військової служби остаточного розрахунку, вона має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за шість місяців.

Виходячи з принципу пропорційності, зважаючи на практику Верховного Суду, суд вважав належним і достатнім способом захисту порушених прав позивачки зобов`язанням відповідача нарахувати та виплатити на її користь 9376,72 грн середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено відповідачем, який у своїй скарзі просив скасувати рішення суду та прийняти нове про відмову в задоволенні позову. На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що на момент звільнення позивачки спору про розмір належних до виплати сум між сторонами не було. Тому вважає, що вини відповідача у затримці розрахунку при звільненні немає і обов`язок з виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутній.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 01 вересня 1990 року по 23 червня 1995 року навчалася в Рівненському державному педагогічному інституті на педагогічному факультеті за спеціальністю "Педагогіка і методика початкового навчання, музика". Вказані обставини підтверджуються архівною довідкою Рівненського державного гуманітарного університету від 28 липня 2021 року №129-01/1-17 та дипломом з відзнакою.

Відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 позивачка у період з 31 серпня 1994 року по 31 липня 2000 року, з 25 жовтня 2006 року по 06 листопада 2015 року проходила службу в УМВС в Рівненській області, з 07 листопада 2015 року по 05 листопада 2021 року в ГУ НП в Рівненській області.

Наказом ГУ НП в Рівненській області від 05 листопада 2021 року №214о/с "По особовому складу" підполковника поліції ОСОБА_1 звільнено із служби в поліції з 05 листопада 2021 року.

У цьому наказі зазначено, що вислуга років ОСОБА_1 на день звільнення в календарному обчисленні для виплати одноразової грошової допомоги становить 20 років 10 місяців 25 днів, страховий стаж 25 років 03 місяці 25 днів.

Листом від 13 січня 2022 року №11/Б-214 ГУ НП повідомило ОСОБА_1 , що підстави для зарахування часу навчання в цивільному вищому навчальному закладі до стажу служби в поліції відсутні, оскільки визначальною умовою для зарахування часу навчання до стажу служби для призначення пенсії є присвоєння офіцерського звання за наслідками закінчення такого навчання до вступу на військову службу або призначення на відповідну посаду.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивачка звернулася до суду з відповідним позовом.

За результатом розгляду позовних вимог ОСОБА_1 12 грудня 2022 року Рівненський окружний адміністративний суд у справі № 460/16597/21 прийняв рішення, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2023 року залишене без змін, яким зобов`язав ГУ НП внести зміни в наказ від 05 листопада 2021 року №214о/с "По особовому складу", додатково зарахувавши до календарної вислуги років для виплати одноразової грошової допомоги час навчання ОСОБА_1 у цивільному вищому закладі освіти у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

16 травня 2023 року позивачем було подано заяву до відповідача із вимогами:

внести зміни до наказу ГУ НП в Рівненській області від 05 листопада 2021 року № 214о/с "По особовому складу", додатково зарахувавши до календарної вислуги років для виплати одноразової грошової допомоги час навчання у цивільному вищому закладі освіти, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а саме у кількості 2 роки і 13 днів;

нарахувати та виплатити недоплачену частину одноразової грошової допомоги при звільненні з розрахунку 50% місячного грошового забезпечення за 2 повних календарних років вислуги;

нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 листопада 2021 року по день фактичного розрахунку.

Наказом ГУ НП від 25 травня 2023 року №118 о/с внесено зміни до наказу ГУ НП від 05 листопада 2023 року №214 о/с, а саме: в абзаці другому цифри та слова 20 років 10 місяців 16 днів замінити цифрами та словами 22 роки 10 місяців 29 днів.

Листом від 16 червня 2023 року №11/Б-505 відповідач відмовив позивачці у здійсненні зазначених виплат, посилаючись на відсутність коштів на зазначені цілі.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

У даній справі право ОСОБА_1 на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні відповідачем не заперечується. Спір виник у зв`язку з недоплатою ГУ НП позивачці такої допомоги за вислугу додаткових двох років на підставі рішення суду.

Як слідує з матеріалів справи, наказом ГУ НП від 05 листопада 2021 року №214о/с "По особовому складу" підполковника поліції ОСОБА_1 звільнено із служби в поліції з 05 листопада 2021 року.

У цьому наказі зазначено, що вислуга років ОСОБА_1 на день звільнення в календарному обчисленні для виплати одноразової грошової допомоги становить 20 років 10 місяців 25 днів, страховий стаж 25 років 03 місяці 25 днів.

При звільненні ОСОБА_1 було виплачено одноразову грошову допомогу з розрахунку 50 % місячного грошового забезпечення за 20 повних років вислуги.

Наказом ГУ НП від 25 травня 2023 року №118 о/с на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2022 року у справі № 460/16597/21 внесено зміни до наказу ГУ НП від 05 листопада 2023 року №214 о/с, а саме: в абзаці другому цифри та слова 20 років 10 місяців 16 днів замінити цифрами та словами 22 роки 10 місяців 29 днів.

При цьому не було проведено виплату недоплаченої частини одноразової грошової допомоги при звільненні з розрахунку 50% місячного грошового забезпечення за 2 повних календарних років вислуги.

Як встановлено судом першої інстанції, середньомісячне грошове забезпечення позивачки на момент звільнення зі служби становило 17653,57 грн.

Таким чином, розмір недоплаченої одноразової грошової допомоги, яка підлягає стягненню на користь позивачки складає 17653,57 грн (50% місячного грошового забезпечення за 2 повних календарних років служби), як вірно визначено судом першої інстанції.

Відтак, вимога про виплату позивачці недоплаченої частини одноразової грошової допомоги при звільненні у сумі 17653,57 грн є підставною та правомірно задоволена судом першої інстанції.

Щодо позовної вимоги про нарахування та виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд зазначає таке.

Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Відповідно до приписів статті 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Певні намагання віднайти такий баланс простежуються у судових рішеннях Верховного Суду України(зокрема, у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16), постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Оскільки одноразову грошову допомогу при звільненні позивачці не виплачено у день її звільнення, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку. Тому відповідно до статті 117 КЗпП позивачка має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Судом першої інстанції з огляду на приписи статті 117 КЗпП (в редакції від 01 липня 2022 року) зазначений період обмежено шістьма місяцями.

Висновки суду першої інстанції в цій частині відповідачем під сумнів не ставляться, а позивачем відповідної апеляційної скарги не подано. Отже у зазначеній частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядається.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 13 травня 2020 року Справа № 810/451/17 Провадження № 11-1210апп19 зазначила, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, серед іншого, зазначено таке: 86. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. 87. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП. 88. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. 89. Велика Палата Верховного Суду погоджується з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. 90. Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований. 91. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 91.1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 91.2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 91.3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. 91.4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 92. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. 93. У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц).

За текстом постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, , виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

За текстом постанови Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 823/1823/18: 67. Водночас чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП.

З огляду на наведені мотиви, апеляційний суд приходить до переконання, що відшкодування за час затримки розрахунку, передбачене частиною 2 статті 117 КЗпП, необхідно розраховувати із принципів розумності, справедливості та пропорційності.

Апеляційний суд застосовує принцип пропорційності враховуючи:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Згідно зі статтею 27 Закону України Про оплату праці порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року по справі № 825/325/16 вказав, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Щодо визначення середнього заробітку з урахуванням критеріїв зменшення його розміру, то у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, покликання на яку є у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 823/1823/18, то на прикладі обставин справи № 480/3105/19 його суть виглядає так: 72. У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 303772,85 гривень, з яких: грошове забезпечення 246115,38 гривень (81,02%) та компенсація за неотримане речове майно 57657,47 гривень (18,98%). 73. Обрахована судом першої інстанції відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації за невикористане речове майно, становить 59255,90 гривень. 74. Судова палата, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 11246,77 гривень як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (18,98% від 59255,90 гривень).

Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати № 100 від 08.02.1995, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Як слідує з довідки про розмір нарахованого грошового забезпечення за два повні календарні місяці перед звільненням, розмір середньоденного грошового забезпечення позивачки на час звільнення зі служби становив 578,81 грн (всього нараховано 35307,14 грн/61 день).

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку (180 днів) становить 104185,80 грн (578,81 х 180).

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні даного питання апеляційний суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30 жовтня 2019 року.

За приписами частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Апеляційний суд звертає увагу, що для розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який був би прямо пропорційний розміру невиплачених працівникові, який звільняється (в цій справі зі служби з поліції), сум, які належало виплатити при звільненні, важливо з`ясувати розмір усіх сум (складових грошового забезпечення), які особа, яка звільняється, мала отримати при звільненні. На цьому акцентується у згаданій постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 194189,27 грн (одноразова грошова допомога при звільненні із розрахунку за 22 повних календарних роки вислуги), з яких виплачено: одноразову грошову допомогу при звільненні за 20 повних календарних років вислуги 176535,70 грн (91%) та недоплачена одноразова грошова допомога при звільнені за 2 повних календарних роки вислуги 17653,57 грн (9%).

Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 9376,72 грн (9% від 104185,80 грн).

Таким чином, виходячи з принципів розумності та справедливості, пропорційності, враховуючи співмірність, справедливий та розумний баланс інтересів між інтересами працівника і роботодавця, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, те, що відповідач є державним органом, відсутність спору на день звільнення, тривалості періоду з моменту порушення прав працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, а також зважаючи на введення воєнного стану в Україні та загальновідомі обставини значного дефіциту Державного бюджету України і переорієнтування спрямованості основного масиву бюджетних асигнувань на забезпечення ефективного покриття потреб Сил Оборони України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що у межах чинного правового регулювання та стану суспільних відносин належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь 9376,72 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2023 року у справі № 460/16325/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк