Справа № 160/18997/23
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2024-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

05 квітня 2024 року м. Дніпросправа № 160/18997/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Суховарова А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2023 року в адміністративній справі №160/18997/23 (головуючий суддя першої інстанції Бухтіярова М.М.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В

Позивач 28.07.2023 року звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ України в місті Києві від 08.05.2023 року №24 про відмову у призначенні їй пенсії;

- зобов`язати відповідача зарахувати до загального страхового стажу періоди з 01.09.1980 по 26.10.1987; з 27.10.1987 по 26.01.1989; з 30.01.1989 по 07.05.1996; з 08.05.1996 по 11.04.2014, з 21.04.2014 по 15.01.2015 та з 08.11.2019 по 31.12.2022;

- зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 01.05.2023 року про призначення пенсії за віком.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві №24 від 08.05.2023 року про відмову у призначенні пенсії за віком.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 наступні періоди її трудової діяльності згідно із трудовою книжкою: з 01.09.1980 по 07.10.1986, з 08.10.1986 по 26.10.1987, з 27.10.1987 по 26.01.1989, з 30.01.1989 по 07.05.1996, з 08.05.1996 по 04.05.1997, з 05.05.1997 по 31.12.1998.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.05.2023 року про призначення пенсії за віком із урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з не повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що заява позивача була розглянута за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві. Рішення від 08.05.2023 року №24, прийняте за результатами розгляду заяви, винесено правомірно, в межах повноважень визначених чинним законодавством. Посилається на дискреційність повноважень.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне.

Позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (відділ обслуговування громадян №10 (сервісний центр) із заявою від 01.05.2023 року про призначення пенсії за віком (а.с. 59).

До заяви долучено: довідку про відкритий рахунок в банку, довідку про заробітну плату за період страхового стажу до 01.07.2000 року - 4.Б-936/0/217-23, довідку про прийняття на роботу (навчання) - Б-935/0/217-23, довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, паспорт НОМЕР_1 , свідоцтво про народження НОМЕР_2 , свідоцтво про шлюб НОМЕР_3 , трудову книжку НОМЕР_4 .

За принципом екстериторіальності органом призначення визначено Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Рішенням ГУ ПФУ в м.Києві від 08.05.2023 року № 24 відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за відсутності необхідного страхового стажу. В рішенні зазначено, що відповідно до наданих до заяви документів про стаж (довідка про присвоєння ідентифікаційного номера, трудова книжка, довідка про стаж), загальний страховий стаж складає 19 років 2 місяці 8 днів, що є недостатнім для призначення пенсії. До загального страхового стажу не враховано періоди роботи згідно з трудової книжки НОМЕР_4 , оскільки на титульній сторінці відсутня дата заповнення, а у довідці №Б-935/0/217-23 від 21.04.2023 року ПІБ працівника зазначено неповністю.

Відповідно до роздруківки розрахунку стажу з урахуванням особливостей трудової діяльності та перетину періодів (форма РС-право) номер ПС: 24 на дату звернення 01.05.2023 року страховий стаж позивача становить 19 років 2 місяці 08 днів, до якого зараховано наступні періоди:

з 01.01.1999 по 31.12.2003 5 років 0 місяців 0 днів;

з 01.01.2004 по 11.04.2014 10 років 4 місяці 0 днів;

з 21.04.2014 по 15.01.2015 безробіття - 0 років 9 місяців 15 днів;

з 08.11.2019 по 31.05.2021 1 рік 6 місяців 23 дні;

з 01.06.2021 по 31.12.2022 1 рік 7 місяців 0 днів (а.с.75).

Не погодившись з відмовою у призначенні пенсії та не зарахуванням до страхового стажу періодів роботи з 01.09.1980 по 26.10.1987; з 27.10.1987 по 26.01.1989; з 30.01.1989 по 07.05.1996; з 08.05.1996 по 11.04.2014, з 21.04.2014 по 15.01.2015 та з 08.11.2019 по 31.12.2022, позивач звернулась з позовом до суду.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі по тексту - Закон №1058).

Відповідно до частини першої статті 8 Закону №1058 право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Частиною першою статті 24 Закону №1058 встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (частина друга статті 24 Закону №1058).

При цьому, згідно з частиною четвертою статті 24 Закону №1058 періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

За приписами статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначеної норми Закону, постановою Кабінету міністрів України №637 від 12.08.1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки чи відповідних записів в ній (далі по тексту - Порядок).

У пунктах 1 та 2 Порядку зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

У межах спірних правовідносинах позивачем заявлено позовні вимоги щодо відмови відповідачем у призначенні пенсії за віком та щодо не зарахування до страхового стажу періодів трудової діяльності з 01.09.1980 по 26.10.1987; з 27.10.1987 по 26.01.1989; з 30.01.1989 по 07.05.1996; з 08.05.1996 по 11.04.2014, з 21.04.2014 по 15.01.2015 та з 08.11.2019 по 31.12.2022..

За розрахунком стажу з урахуванням особливостей трудової діяльності та перетину періодів (форма РС-право) номер ПС: 24, страховий стаж позивача станом на дату звернення 01.05.2023 року становить 19 років 2 місяці 8 днів, до якого зараховано такі періоди: з 01.01.1999 по 31.12.2003; з 01.01.2004 по 11.04.2014; з 21.04.2014 по 15.01.2015; з 08.11.2019 по 31.05.2021; з 01.06.2021 по 31.12.2022.

Отже, матеріалами справи підтверджено зарахування до страхового стажу позивача періодів її трудової діяльності з 01.01.1999 по 11.04.2014, з 21.04.2014 по 15.01.2015; з 08.11.2019 по 31.05.2021 та з 01.06.2021 по 31.12.2022, тож спір між сторонами щодо вказаних періодів відсутній, тому в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Щодо решти спірних періодів, а саме: з 01.09.1980 року по 26.10.1987 року; з 27.10.1987 року по 26.01.1989 року; з 30.01.1989 року по 07.05.1996 року; з 08.05.1996 року по 31.12.1998 року, суд зазначає наступне.

Як вбачається з трудової книжки серії НОМЕР_4 у вказані спірні періоди позивач працювала на наступних посадах та у таких підприємствах:

- з 01.09.1980 року по 07.10.1986 року - друкарка-діловод у Верхньодніпровському РК ЛКСМ (запис 1-2);

- з 08.10.1986 року по 26.10.1987 року - статистик у Верхньодніпровському РК ЛКСМ (записи 2-3);

- з 27.10.1987 року по 26.01.1989 року - старший інструктор Верхньодніпровської райради колективів фізкультури і спортивних клубів (записи 4-5);

- з 30.01.1989 року по 07.05.1996 року - друкарка у Верхньодніпровському заводі потужного радіобудування (записи 6-8);

- з 08.05.1996 року по 04.05.1997 року - друкарка у Верхньодніпровській райдержадміністрації (записи 9-10);

- з 05.05.1997 року по 03.11.2002 року - секретар голови райдержадміністрації (записи 10-11).

Колегія суддів звертає увагу, що трудова книжка позивача містить усі необхідні записи та підтверджує роботу позивача у спірні періоди. Тобто, позивач має належним чином оформлену трудову книжку, в якій містяться всі записи, які відповідають вимогам законодавства.

Отже, записами трудової книжки позивача підтверджено її трудову діяльність з у вказані вище періоди.

В якості підстави для відмови у зарахуванні спірних періодів до стажу роботи, що враховується у призначення пенсії, відповідачем в оскаржуваному рішенні та в апеляційній скарзі зазначено, що періоди трудової діяльності по трудовій книжці не зараховано до стажу, оскільки на титульній сторінці трудової книжки відсутня дата її заповнення.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що обов`язок щодо заповнення трудових книжок покладено саме на роботодавця.

Так, на момент заповнення трудової книжки позивача (01.09.1980 року) була чинна Інструкція «Про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях», що затверджена постановою Держкомпраці СРСР по праці і соціальних питаннях від 20.06.1974 року № 162 (далі - Інструкція № 162).

Відповідно до п.2.2 розділу 2 Інструкції №162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності робітника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу.

В трудову книжку вносяться: дані про робітника: прізвище, ім`я та по-батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність.

Пунктом п. 2.3. розділу 2 Інструкції №162 передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу чи звільнення, а також про нагороди і заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні в день звільнення і повинні повністю відповідати тесту наказу (розпорядження).

З кожним записом, що вноситься на підставі наказу (розпорядження) в трудову книжку про прийом на роботу, переводах на іншу постійну роботу і звільнення, адміністрація зобов`язана ознайомити власника цієї книжки під підпис в особовій картці (п.2.4. розділу 2 Інструкції).

Згідно із п.2.11. розділу 2 Інструкції передбачено, що першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (чи печатка відділу кадрів), яким вперше заповнювалась трудова книжка.

Відповідно до пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

З наведених норм права слідує, що працівник не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто таким працівником. Обов`язок ведення трудових книжок (заповнення, внесення відповідних записів та їх засвідчення з проставленням печатки підприємства або відділу кадрів, внесення виправлень та/або змін до записів) законодавцем покладено на адміністрацію підприємств (власника або уповноважений ним орган). Крім того, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі №677/277/17.

За таких обставин, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист.

При цьому, суд звертає увагу, що законодавець пов`язує необхідність підтвердження трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки, відповідних записів у ній, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи за певні періоди роботи.

Трудова книжка позивача в частині спірного періоду не містить неправдивих або недостовірних відомостей, та жодних виправлень, підчисток та/або наведень, протилежного відповідачем не доведено. Тому зазначені відповідачем зауваження, як-то титульна сторінка трудової книжки не містить дату її заповнення, не може бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні спірного періоду трудової діяльності позивача до стажу роботи, що враховується у призначенні пенсії.

Крім того, вказаний недолік не завадив відповідачу зарахувати інші періоди до трудового стажу позивача, що зазначені в трудовій книжці.

Підставою для призначення пенсії є наявність необхідного страхового стажу, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Пенсійний орган не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність заповнення титульної сторінки трудової книжки.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відмовляючи позивачу у зарахуванні до страхового стажу періодів її трудової діяльності з 01.09.1980 по 07.10.1986, з 08.10.1986 по 26.10.1987, з 27.10.1987 по 26.01.1989, з 30.01.1989 по 07.05.1996, з 08.05.1996 по 04.05.1997, з 05.05.1997 по 31.12.1998, відповідач діяв протиправно.

Суд зазначає, обрахунок стажу, що враховується у призначенні пенсії, є дискреційним повноваженням пенсійного органу. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

З огляду на викладене, з урахуванням наведених судом законодавчих норм та встановлених обставин, враховуючи часткове зарахування відповідачем до страхового стажу періодів, що є спірними у справі, а також дискреції пенсійного органу в питаннях обрахунку стажу, необхідного для призначення пенсії, суд першої інстанції обгрунтовано визначив та зобов`язав відповідача повторно розглянути заяву позивача від 01.05.2023 року про призначення їй пенсії за віком із зарахуванням до страхового стажу наступних періодів трудової діяльності згідно із трудовою книжкою з 01.09.1980 по 07.10.1986, з 08.10.1986 по 26.10.1987, з 27.10.1987 по 26.01.1989, з 30.01.1989 по 07.05.1996, з 08.05.1996 по 04.05.1997, з 05.05.1997 по 31.12.1998.

Апеляційний суд та суд першої інстанції наголошують, що при повторному розгляді заяви позивача відповідач не може прийняти рішення, яке по суті повторює рішення, що визнане судом протиправним, і повинен вирішити заяву позивача з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цій справі.

Висновки суду, викладені в мотивувальній частині його рішення є в однаковій мірі обов`язковими для врахування суб`єктом владних повноважень при здійсненні своїх повноважень на виконання рішення суду, як і висновки, визначені в резолютивній частині рішення. Суд зауважує, що при визначенні меж встановлених зобов`язань необхідно враховувати як резолютивну, так і мотивувальну частини судового рішення.

Приписами статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відтак, Головним управлінням Пенсійного фонду України в м.Києві, як суб`єктом владних повноважень, не доведено належними доказами правомірність прийнятого ним рішення.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, зазначені вимоги в апеляційній скарзі є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Приписи статті 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують.

Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 КАС України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 КАС України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 12, 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2023 року в адміністративній справі №160/18997/23 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2023 року в адміністративній справі №160/18997/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя А.В. Суховаров