Справа № 600/842/24-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2024-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

09 квітня 2024 р. м. Чернівці Справа № 600/842/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до адміністративного суду у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , які полягають у відмові в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 , додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану № 168 від 28.02.2022 р., за період з 14.12.2022 року по 05.04.2023 року в розрахунку 100 000 грн пропорційно дням перебування військовослужбовця на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії у період дії воєнного стану;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану № 168 від 28.02.2022 р., за період з 14.12.2022 року по 05.04.2023 року в розрахунку 100 000 грн пропорційно дням перебування військовослужбовця на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово- лікарської (лікарсько-експертної) комісії у період дії воєнного стану із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44;

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненадання ОСОБА_1 довідки про вартість речового майна, що належало до видачі, та не проведення виплати компенсації за неотримане речове майно, що належало до видачі, станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 видати ОСОБА_1 довідку про вартість речового майна, що належало до видачі, станом на день звільнення з військової служби та виплатити на підставі неї грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.

Ухвалою суду від 20 березня 2024 року клопотання Військової частини НОМЕР_1 про залишення позову без розгляду задоволено частково. Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії залишено без руху. Встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня отримання цієї ухвали шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з цим позовом та доказів поважності причин його пропуску.

На виконання указаної ухвали суду позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, у якій заявник просить суд поновити йому строк для звернення до адміністративного суду з позовом у справі №600/842/24-а.

В обґрунтування поважності причин пропуску строку зазначено, що 14.12.2022 року, беручи участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи на території Донецької області, позивач отримав тяжке поранення, внаслідок якого став інвалідом ІІ групи. Позивачу встановлено ступінь втрати працездатності на рівні 60%, а індивідуальною програмою реабілітації інваліда № 2245 від 21.06.2023 року встановлено, що ОСОБА_1 показані палиці як засоби пересування, що підтверджує значні складнощі у самостійному безперешкодному фізичному пересуванні позивача у просторі. Таким чином, саме у зв`язку із продовженням лікування та безперервної реабілітації позивач не мав реальної фізичної можливості отримати після звільнення інформацію про нараховані йому виплати, отримати кваліфіковану правничу допомогу, дізнатись про порушення своїх прав та звернутись до суду за їх захистом одразу після звільнення.

Також вказано, що 07.11.2023 року до відповідача було направлено адвокатський запит із проханням надати інформацію про те, чи було включено ОСОБА_1 до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 гривень згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 р. у період з грудня 2022 року по квітень 2023 року у зв`язку із перебуванням військовослужбовця на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування після тяжкого поранення за постановою військово-лікарської комісії, відповідь на який отримано представником позивача лише 19.12.2023 року. У цьому листі відповідач повідомив, що для проведення відповідного перерахунку ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди, збільшеної до 100 000 грн, йому необхідно надати на адресу військової частини документи, які підтверджують перебування останнього на стаціонарному лікуванні у вказаний період, а також копію додатку №4 до положення про військово-лікарську експертизу в ЗСУ, затвердженого наказом МОУ від 14.08.2008 р. № 402. Тобто, із відповіді військової частини НОМЕР_1 не вбачалось наявності якого-небудь спору чи факту порушення прав позивача, оскільки військовою частиною не було розглянуто по суті питання щодо виплати додаткової винагороди, а лише зазначено перелік документів, які необхідно додатково надати для проведення такої виплати.

Зазначено, що на виконання таких вимог 20 грудня 2023 року позивачем було направлено заяву про перерахунок та виплату додаткової винагороди, до якої долучено копії документів, що підтверджують стаціонарне лікування, свідоцтво про хворобу, а також копію додатку №4 до положення про військово-лікарську експертизу в ЗСУ, затвердженого наказом МОУ від 14.08.2008 р. № 402, на підставі якого військовослужбовцю було надано відпустку для лікування після тяжкого поранення.

05 лютого 2024 року представником позивача отримано відповідь на заяву №146/53/3648 від 01.01.2024 року, у якій відповідачем зазначено про те, що оскільки у довідці про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 06.05.2023 року №1066, а також довідках ВЛК від 16.01.2023 року №3 та від 25.02.2023 року вказано, що травма військовослужбовця пов`язана з проходженням служби - підстави для перерахунку грошової винагороди, збільшеної до 100 000 грн, відсутні.

Позивач вважає, що строк звернення до суду з позовною вимогою щодо нарахування та виплати додаткової винагороди за період з 14.12.2022 року по 05.04.2023 року в розрахунку 100 000 грн пропорційно дням перебування військовослужбовця на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком військово-лікарської комісії у період воєнного стану слід відраховувати з 5 лютого 2024 року, коли позивачу стало відомо про те, що відповідач відмовив йому у нарахуванні та виплаті грошової винагороди, збільшеної до 100 000 грн.

Щодо пропуску строку звернення до суду з позовними вимогами про нарахування та виплату компенсації за неотримане речове майно, позивач звертає увагу на те, що оскільки закон пов`язує виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно саме з подачею рапорту/заяви, а під час військової служби позивач не мав фізичної можливості подати відповідний рапорт у зв`язку з безперервним лікуванням та реабілітацією внаслідок отриманої травми, 19.01.2024 року позивач звернувся до відповідача із заявою як особливою формою звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів. Листом №352 від 30.01.2024 року, який було отримано 21.02.2024 року, відповідач відмовив ОСОБА_1 у виплаті відповідної грошової компенсації, аргументуючи це тим, що позивач проходив військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, а тому він не має права на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно.

На підставі наведеного, беручи до уваги те, що закінчення строку звернення до суду припало на воєнний стан, позивач є учасником бойових дій, який неодноразово виконував бойові завдання, пов`язані із захистом Батьківщини, внаслідок чого отримав тяжке поранення, яке призвело до інвалідності ІІ групи та потребує постійного лікування й реабілітації до сьогодні, впливаючи на можливість позивача вільно пересуватися та реалізовувати свої базові функції, позивач просив визнати поважними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду та поновити пропущений строк звернення до суду із позовними вимогами до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.

Від відповідача до суду надійшли заперечення на вказану вище заяву, в яких останній зазначив, що отримання позивачем травми, пов`язане з проходженням служби, а не із захистом Батьківщини. Довідка №22470 та паспорт протезування, на думку відповідача, не є належними доказами, що засвідчують факт поважності причин пропуску строку звернення до суду з позовною заявою у встановлений процесуальними нормами строк, оскільки засвідчують факт лікування ще до моменту початку перебігу процесуального строку звернення до суду - 30 квітня 2023 року. Тоді як довідка №089003 засвідчує лише факт проходження медичного огляду протягом 9 днів з 13.06.2023 по 21.06.2023 року. Тобто, після спливу строку звернення до адміністративного суду з позовними вимогами про нарахування та виплату компенсації за неотримане речове майно, який завершився 30 травня 2023 року. Відповідач вважає, що доводи позивача стосуються не обґрунтування поважності причин пропуску строку та підтвердження належними доказами, а спрямовані на те, щоб переконати суд у відсутності факту пропуску строку звернення до суду з цим позовом.

Відтак, відповідач просить суд відмовити в задоволенні заяви позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду та залишити позовну заяву без розгляду.

Розглянувши подану позивачем заяву про поновлення строку звернення до суду та заперечення відповідача на вказану заяву, перевіривши матеріали справи, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини виникли, зокрема, у зв`язку з ненарахуванням та невиплатою відповідачем позивачу, який проходив військову службу, додаткової винагороди за період з 14.12.2022 року по 05.04.2023 року в розрахунку 100000 грн пропорційно дням перебування військовослужбовця на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії у період дії воєнного стану, а також у зв`язку з ненарахуванням та невиплатою відповідачем компенсації вартості за невикористане речове майно.

За характером позовних вимог щодо нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди і їх суб`єктним складом такий спір стосується заробітної плати військовослужбовця.

Строки для звернення до адміністративного суду у правовідносинах, пов`язаних із виплати працівникові усіх сум при звільненні передбачені положеннями статті 233 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Як встановлено судом в ухвалі від 20 березня 2024 року, 29 квітня 2023 року позивачу стало відомо про порушення його прав щодо не нарахування та невиплати йому додаткової винагороди за період з 14.12.2022 року по 05.04.2023 року та щодо не нарахування та невиплати йому компенсації за неотримане речове майно.

За таких обставин перебіг строку звернення до адміністративного суду з позовними вимогами про нарахування та виплату додаткової винагороди за період з 14.12.2022 року по 05.04.2023 року почався з 30 квітня 2023 року, а тому строк, протягом якого позивач мав право звернутися до суду з цими позовними вимогами у межах, установлених Кодексом законів про працю України, тривав з 30 квітня 2023 року по 30 липня 2023 року

Однак з позовними вимогами про оскарження таких дій відповідача позивач звернувся до суду лише 23 лютого 2024 року, тобто з пропуском строку звернення до суду, встановленого до частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України.

Також, судом встановлено, що спеціальним строком звернення до суду з вимогами про нарахування та виплату грошової компенсації за неотримане речове майно є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України, а тому перебіг строку звернення до адміністративного суду з позовними вимогами про нарахування та виплату компенсації за неотримане речове майно почався з 30 квітня 2023 року.

Відтак строк, протягом якого позивач мав право звернутися до суду з цими позовними вимогами у межах, установлених Кодексом адміністративного судочинства України, тривав з 30 квітня 2023 року по 30 травня 2023 року.

Однак з позовними вимогами про оскарження таких дій відповідача позивач звернувся до суду лише 23 лютого 2024 року, тобто з пропуском строку звернення до суду, встановленого до частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Частиною першою статті 118 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Згідно частини першої статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Отже, строк, передбачений у статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, є процесуальним строком, встановленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.

У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2022 року у справі № 500/1912/22 колегія суддів зазначила, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду аналізуючи застосування правового інституту строків звернення до адміністративного суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 9901/405/19 вказала, що закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин пропуску такого строку. Вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки. Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Таким чином, суд приходить до висновку, що Кодекс адміністративного судочинства України передбачає можливість поновлення пропущеного процесуального строку лише у разі його пропуску з поважних причин. Причини пропуску строку є поважними, якщо обставини які зумовили такі причини є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Подібні висновки викладені і Верховним Судом у постанові від 10 січня 2024 року у справі №420/1782/23, де вказано, що при вирішенні питання про поновлення строку, в межах кожної конкретної справи, суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку із: тривалістю строку, який пропущений; поведінкою сторони протягом цього строку; діями, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2024 року у справі №140/9165/23 вказав, що питання поновлення пропущених процесуальних строків вирішується судом в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Найпоширенішими підставами, за яких може бути поновлений пропущений строк звернення до суду, є, зокрема, форс-мажорні обставини або такі, що перебували поза контролем особи (аварії, катастрофи, природні явища) та інші об`єктивні причини, що не залежали від її волі (тяжка хвороба, неправомірні дії інших осіб тощо).

Як встановлено судом в ухвалі від 20 березня 2024 року, останнім днем строку звернення до суду з позовними вимогами щодо нарахування та виплати додаткової винагороди є 30 липня 2023 року, а з позовними вимогами про нарахування та виплату компенсації за неотримане речове майно є 30 травня 2023 року, однак позивач звернувся до суду з такими позовними вимогами лише 23 лютого 2024 року.

Водночас позивач обґрунтовує поважність пропуску такого строку:

- тривалим лікуванням та реабілітацією після отримання тяжкого поранення під час участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України;

- втратою позивачем працездатності на рівні 60% та встановленням позивачу показань для застосування палиці як засобу пересування, що підтверджує значні складнощі у самостійному безперешкодному пересуванні позивача у просторі;

- намаганням позивача врегулювати самостійно питання виплати спірних коштів;

- отримання остаточної відмови відповідача у нарахуванні та здійсненні виплати додаткової грошової винагороди лише 05 лютого 2024 року;

- неможливості безпосередньо звернутися до відповідача із рапортом про виплату компенсації вартості за неотримане речове майно у зв`язку з безперервним лікуванням та реабілітацією позивача.

Враховуючи вказані обставини, беручи до уваги наведені висновки Верховного Суду, зважаючи на дію воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та неодноразово в подальшому продовженому, отримання позивачем під час несення військової служби травми, пов`язаної з проходженням такої військової служби, тривале лікування, здійснення оперативного втручання та реабілітацію позивача, втрату позивачем працездатності на 60% та обмеження безперешкодного пересування, з огляду на намагання позивача врегулювати цей спір в досудовому порядку, суд вважає за можливе визнати поважними причини пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду з цим позовом.

При цьому судом звернута увага на те, що Верховний Суд на сайті Судової влади України оприлюднив інформацію щодо особливостей здійснення правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, зокрема, зауважив, що навіть в умовах воєнного стану конституційне право людини на судовий захист не може бути обмеженим. А в листі Верховного Суду від 04.03.2022 зазначено, що запровадження воєнного стану на певній території є поважною причиною для поновлення процесуальних строків. До того ж, 02 березня 2022 року Рада суддів України видала Рекомендації щодо роботи судів в умовах воєнного стану. Серед основних рекомендацій щодо розгляду судових справ, зокрема, вказано, що суди мають продовжувати процесуальні строки щонайменше до закінчення воєнного стану.

Також, вирішуючи подану заяву, суд враховує, що відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

Згідно практики Європейського Суду з прав людини, у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

Стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Таким чином, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі Белле проти Франції (Bellet v. France), заява N 23805/94).

Отже, заява ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до адміністративного суду підлягає задоволенню.

Твердження відповідача про те, що доводи позивача спрямовані на переконання суду у відсутності факту пропуску строку, суд оцінює критично, адже у поданій заяві наведено причини, що зумовили звернення до суду з цим позовом лише 23 лютого 2024 року, та заявлено прохання до суду поновити пропущений строк звернення до суду із заявленими позовними вимогами.

З огляду на викладене та керуючись статтями 121, 122, 241, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

1. Заяву ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до адміністративного суду задовольнити.

2. Визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду з позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії.

3. Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з цим позовом та продовжити розгляд цієї справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя О.П. Лелюк