Справа № 200/7322/23
Суддя: Голуб В.А.
Дата ухвалення: 2024-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2024 року Справа№200/7322/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голуб В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування наказу № 4748 від 14.06.2023, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування наказу № 4748 від 14.06.2023, зобов`язання вчинити певні дії.

Так, в обґрунтування позовних вимог зазначив, що у вересні 2022 року він отримав поранення, у зв`язку з яким тривалий час перебував на лікуванні. 20.10.2022 ОСОБА_1 пройшов огляд ВЛК у військовій частині НОМЕР_2 , згідно з яким було встановлено, що солдат отримав численні поранення та його травма є тяжкою. На підставі цього висновку ВЛК ОСОБА_1 було надано відпустку за станом здоров`я із 31.10.2022 строком на 30 діб. Але з невідомих причин згідно з наказом командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 був вимушений повернутися до військової частини, що він і зробив 23.11.2022. На переконання позивача, після відпустки він мав бути направлений на огляд до ВЛК за станом здоров`я, проте заступник командира мотопіхотного батальйону з морально-психологічного забезпечення в/ч НОМЕР_1 всупереч вказаним нормам наказав солдату ОСОБА_1 одразу приступати до виконання бойових завдань. Для запобігання подальших ускладнень та маючи бажання лише отримати медичну допомогу, солдат ОСОБА_1 написав пояснення щодо неможливості виконувати бойові накази по причині проблем зі здоров`ям. Однак представник військової частини НОМЕР_1 відмовився його прийняти на наказав позивачу покинути розташування. Позивач наголошує, що попри погрозу насильством з боку свого командира та не зважаючи на завідомо злочинний наказ він не покинув розташування в/ч НОМЕР_1 , хоча йому прийшлося спати фактично на вулиці. Через три дні після цього інциденту солдата ОСОБА_1 відвезли до м. Новотроїцьке, де він перебував тривалий термін, аж до моменту проходження ВЛК 01.04.2023 року, після численних прохань та рапортів зі своєї сторони. На переконання позивача, в даному випадку має місце саме протиправна бездіяльність відповідача, яка виразилась у не наданні йому направлення на лікування.

Поряд з цим, позивач зазначає, що наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 4748 від 14.06.2023 про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_1 є необґрунтованим, адже на думку останнього неможливо самовільно залишити частини, а потім проходити огляд ВЛК за направленням командира. Крім того, позивач звертає увагу, що відповідачем було пропущено строк проведення службового розслідування. Зазначеним наказом позивача також знято із всіх видів забезпечення, а тому йому не виплачується грошове забезпечення та додаткова винагорода, що на думку ОСОБА_1 , також є протиправним.

З огляду на зазначене, позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка виразилась у не наданні солдату ОСОБА_1 направлення на лікування до військової частини НОМЕР_3 всупереч вимогам постанови військово-лікарської комісії, оформленої довідкою № 471 від 01.04.2023;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 видати солдату ОСОБА_1 направлення на лікування до військової частини НОМЕР_3 на підставі постанови військово-лікарської комісії, оформленої довідкою № 471 від 01.04.2023;

визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 4748 від 14.06.2023 про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_1 ;

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не нарахуванні та у не виплаті грошового забезпечення та додаткової винагороди ОСОБА_1 ;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошове забезпечення та додаткову винагороду ОСОБА_1 за період з січня 2023 року.

Відповідач позов не визнав. В обґрунтування незгоди з позовними вимогами зазначив, що відповідно до рапорту майора ОСОБА_2 № 32586 від 05.12.2022 стало відомо про самовільне залишення розташування підрозділу та не виконання службових обов`язків солдатом ОСОБА_1 , позивачем по справі. У зв`язку із вказаним та виконання вимог діючого законодавства України з метою не допущення нанесення збитків державі, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.12.2022 № 344 позивач знятий з грошового забезпечення з 05 грудня 2022 року. Крім того, у зв`язку із самовільним залишенням військової частини, відповідачем проведено службове розслідування. Відповідач зауважує, що на даний момент позивач ОСОБА_1 не рахується в списках військової частини НОМЕР_1 та не повернувся в розташування свого підрозділу. З огляду на зазначене, відповідач просив відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою від 25 грудня 2023 року Донецький окружний адміністративний суд залишив позовну заяву ОСОБА_1 без руху. На виконання вимог зазначеної ухвали представником позивача до суду надано клопотання про поновлення позивачу пропущеного строку звернення до суду.

03 січня 2024 року суд виніс ухвалу, якою задовольнив клопотання представника позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду. Визнав поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду та поновив пропущений строк. Прийняв до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування наказу № 4748 від 14.06.2023, зобов`язання вчинити певні дії, та відкрив провадження по справі № 200/7322/23. Розгляд адміністративної справи суд вирішив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою від 04 березня 2024 року суд витребував у військової частини НОМЕР_1 додаткові докази по справі, а саме всі матеріали, що стосувались службового розслідування відносно позивача. Витребував у Територіального управління ДБР, розташованого у місті Краматорську, інформацію щодо наявності або відсутності кримінального провадження відносно позивача за фактом самовільного залишення військової частини.

Також суд ухвалою від 03 квітня 2024 року задовольнив клопотання представника військової частини НОМЕР_1 про продовження строку для подання відзиву. Прийняв до розгляду відзив військової частини НОМЕР_1 на позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування наказу № 4748 від 14.06.2023, зобов`язання вчинити певні дії.

За приписами частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні, справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення сторін.

Разом з тим, суд зазначає, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації в Україні введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Станом на день винесення рішення у справі воєнний стан продовжено.

З огляду на введення на території України воєнного стану, справа розглянута судом протягом розумного строку.

Розглянувши наявні заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується вимоги, дослідивши докази, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23 серпня 2022 року № 237 ОСОБА_1 зараховано до списків військової частини НОМЕР_1 на посаду стрільця 1 відділення взводу охорони роти забезпечення боєприпасами батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 .

Суд зазначає, що 01 вересня 2022 року позивач вибув до лікувального закладу у зв`язку із пораненням, контузією, травмуванням, отриманих під час ведення бойових дій, про що свідчить витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 246 від 01.09.2022.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 246 від 01.09.2022 згідно з підпунктом 15 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (якщо військовослужбовці перебувають на тривалому лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням або хворобою, отриманою в особливий період, чи у полоні, як заручники або інтерновані особи, - до їх повернення) позивача увільнено від займаної посади та зараховано в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 та вирішено утримувати у списках особового складу військової частини НОМЕР_1 та залишено на усіх видах забезпечення.

За інформацією довідки від 20.10.2022 № 560 Військово-лікарською комісією визначено, що у зв`язку із отриманою травмою позивач потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів.

31.10.2022 позивач прибув до військової частини НОМЕР_1 з лікувального закладу і приступив до виконання службових обов`язків, що підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 309 від 31.10.2022. Також відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 309 від 31.10.2022 ОСОБА_1 надано відпустку для лікування у зв`язку з хворобою на 30 діб з 31 жовтня по 29 листопада 2022 року.

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 332 від 23.11.2022, позивач прибув до військової частини та приступив до виконання службових обов`язків 23.11.2022.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) № 6649 від 10.12.2022 призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини зі зброєю солдатом ОСОБА_3 .

Як вбачається з акту службового розслідування, 05 грудня 2022 року до штабу мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 надійшла інформація від заступника командира 2 мотопіхотної роти з морально-психологічного забезпечення мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_4 про те, що під час перевірки особового складу в місці розташування підрозділу мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) було виявлено відсутність стрільця 1 відділення взводу охорони роти забезпечення боєприпасами батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 . На телефонні дзвінки не відповідає, місце знаходження його не відомо.

За даним фактом командиром мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_5 було надано рапорт від 05.12.2022 року № 32586.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 344 від 05.12.2022 позивача знято з усіх видів забезпечення в зв`язку з самовільним залишенням частини.

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 348 від 09.12.2022 з 08.12.2022 позивач вважається таким, що знаходиться у розпорядженні командира у зв`язку самовільним залишенням частини, якщо військовослужбовці відсутні більше десяти днів, до повернення військовослужбовців у військову частину, відповідно до підпункту 14 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

За інформацією довідки ВЛК, яка видана військовою частиною НОМЕР_4 від 01 квітня 2023 року № 471, позивач отримав поранення, яке пов`язано з проходженням служби та потребує лікування в умовах стаціонару.

Поряд з цим, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 14 червня 2023 року № 4748 «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_1 » завершено службове розслідування, підтверджено факт самовільного залишення військової частини або місця служби, а також не з`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинені в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці, здійснених номером обслуги 3 гранатометного відділення стрільцем 1 відділення взводу охорони роти забезпечення боєприпасами батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_1 з 05 грудня 2022 року по теперішній час у м. Бахмут Донецької області. Позивач позбавлений премії та додаткової винагороди.

На запит адвоката позивача, представник Військової частини НОМЕР_1 повідомив, що для направлення на лікування позивача потрібна консультація фахового лікаря в медичній роті військової частини та відповідний рапорт військовослужбовця.

Суд зазначає, що відповідно до листа Територіального управління військової служби правопорядку від 19 січня 2023 року № 683/ппс доповіді від командира військової частини НОМЕР_1 про самовільне залишення розташування військової частини військовослужбовцем ОСОБА_1 не надходило.

Крім того, на запит суду представник Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Краматорську листом від 13.03.2024 № 13-03-4754/24-кр повідомив, що за фактом самовільного залишення позивачем військової частини НОМЕР_1 досудове розслідування не здійснюється.

Вважаючи протиправним припинення виплати грошового забезпечення, а також проведення службового розслідування та винесення спірних наказів, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

В першу чергу, суд вважає за необхідне дослідити правомірність винесення наказу № 4748 від 14.06.2023 про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_1 .

Статтею 17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до частин 1, 2 статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Згідно з частиною 4 статті 2 Закону № 2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV (далі - Статут).

Статтею 9 Статуту встановлено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.

Відповідно до статей 11-13 Статуту необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно. Про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо). Військовослужбовець зобов`язаний додержуватися вимог безпеки, вживати заходів до запобігання захворюванню, травматизму, повсякденно підвищувати фізичну загартованість і тренованість, утримуватися від шкідливих для здоров`я звичок.

Статтею 16 Статуту встановлено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Відповідно до статей 26, 27 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України» дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.

В свою чергу, сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV (далі - Дисциплінарний статут).

Згідно зі статтею 1 Дисциплінарного статуту (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця, зокрема, додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів (абзац 2 статті 4 Дисциплінарного статуту).

Статтею 5 Дисциплінарного статуту встановлено, що за стан дисципліни у військовому з`єднанні, частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення. Стан військової дисципліни у військовій частині (підрозділі), закладі, установі та організації визначається здатністю особового складу виконувати в повному обсязі та в строк поставлені завдання, морально-психологічним станом особового складу, спроможністю командирів (начальників) підтримувати на належному рівні військову дисципліну. Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України». Діяльність командира щодо підтримання військової дисципліни оцінюється не кількістю накладених ним дисциплінарних стягнень, а виконанням обов`язків з додержанням вимог законів і статутів Збройних Сил України, повним використанням дисциплінарної влади для наведення порядку і запобігання порушенням військової дисципліни. Кожний військовослужбовець зобов`язаний сприяти командирові у відновленні та постійному підтриманні порядку й дисципліни. Командир, який не забезпечив додержання військової дисципліни та не вжив заходів для її відновлення, несе встановлену законом відповідальність.

Відповідно до статті 6 Дисциплінарного статуту право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк. Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав. У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності. Командир зобов`язаний вжити заходів щодо затримання підлеглого при вчиненні або здійсненні ним замаху на вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного із непокорою, опором чи погрозою начальнику, застосуванням насильства, самовільним залишенням військової частини або місця служби, ухиленням від військової служби чи дезертирством, із негайним доставлянням затриманого до уповноваженої службової особи або вжити заходів щодо негайного повідомлення уповноваженої службової особи про затримання та місцезнаходження особи, яка підозрюється у вчиненні діяння з ознаками кримінального правопорушення.

Згідно зі статтею 7 Дисциплінарного статуту застосовувати заохочення та накладати дисциплінарні стягнення можуть тільки прямі командири та командири, визначені в розділі 3 цього Статуту. Дисциплінарну владу, яка надана молодшим командирам, завжди мають і старші командири.

За змістом статті 45 Дисциплінарного статуту у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення. За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. За вчинення правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності.

Статтею 48 Дисциплінарного статуту визначено, що на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

За змістом статті 84 Дисциплінарного статуту прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Відповідно до частини 1 статті 85 Дисциплінарного статуту службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць. Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.

Як встановлено судом, за фактом відсутності позивача у військовій частині наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 10.12.2022 № 6649 призначено службове розслідування з метою встановлення причин та умов, що сприяли самовільному залишенню військової частини. Так, вказаний наказ прийнятий у межах повноважень та у спосіб, який визначено законодавством. Вказане не спростовано позивачем. Прийняття спірного наказу є реалізацією владно-управлінських функцій, а тому сам факт проведення службового розслідування не є таким, що підтверджує порушення прав, свобод та законних інтересів позивача та не створює для нього будь-яких негативних наслідків.

Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях, правоохоронних органах спеціального призначення - наказами державних органів, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування, утворені відповідно до законів України, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (частина 7 статті 85 Дисциплінарного статуту).

Згідно зі статтею 86 Дисциплінарного статуту якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України, а також військовозобов`язаних та резервістів, які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів) визначає Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затверджений наказом Міністерства оборони України від 21 листопада 2017 року № 608 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13 грудня 2017 року за № 1503/31371 (далі - Порядок № 608).

Згідно з пунктом 1 розділу II Порядку № 608 службове розслідування може призначатися у разі: невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду; невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань; неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті; дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця; втрати або викрадення зброї чи боєприпасів; порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки; недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів; внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення; повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення; вчинення корупційного злочину або правопорушення, пов`язаного з корупцією; скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи; надходження повідомлення (у тому числі анонімного) щодо порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції», а наведена в ньому інформація стосується конкретної особи, містить фактичні дані, які можуть бути перевірені. Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.

Відповідно до абзацу 15 пункту 1 розділу ІІ Порядку № 608 службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб. Відповідно до Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях, правоохоронних органах спеціального призначення наказами державних органів, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування, утворені відповідно до законів України, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Таким чином, саме командир військової частини, який користується усією повнотою дисциплінарної влади стосовно підлеглих йому військовослужбовців, уповноважений контролювати дотримання військової дисципліни у військовій частині, своєчасно виявляти факти порушення військової дисципліни та встановлювати винних у цьому осіб, а в разі виявлення в діях військовослужбовця ознак кримінального правопорушення зобов`язаний повідомляти про це орган досудового розслідування.

Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2023 року у справі № 420/8263/22.

Відповідно до акту службового розслідування було виявлено самовільне залишення військової частини солдатом ОСОБА_1 .

Аналізуючи позовні вимоги позивача та накази відповідача, які він оскаржує, суд робить висновок, що незгода позивача зі спірними наказами пов`язана із висновками відповідача про те, що позивач самовільно залишив військову частину (місце служби).

Наказом Міністерства оборони України від 29 листопада 2018 року № 604 затверджено Інструкцію з надання доповідей і донесень про події, кримінальні правопорушення, військові адміністративні правопорушення та адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, порушення військової дисципліни та їх облік у Міністерстві оборони України, Збройних Силах України та Державній спеціальній службі транспорту (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20 грудня 2018 року за № 1451/32903) (далі - Інструкція № 604), яка визначає механізм надання доповідей та донесень про події, кримінальні правопорушення, військові адміністративні правопорушення та адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, порушення військової дисципліни в структурних підрозділах Міністерства оборони України Апарату Головнокомандувача Збройних Сил України, Генерального штабу Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях Збройних Сил України, органах військового управління, військових частинах, вищих військових навчальних закладах, установах, організаціях, підпорядкованих Міністерству оборони України, та державних підприємствах, що належать до сфери управління Міністерства оборони України, військових частинах, установах, організаціях, підпорядкованих Державній спеціальній службі транспорту.

Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Інструкції № 604 за своєчасність та об`єктивність надання доповідей та донесень про події, кримінальні правопорушення, військові адміністративні правопорушення та адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, скоєні (вчинені) військовослужбовцями або працівниками (під час виконання службових обов`язків, у робочий час), що сталися у військових частинах, відповідають командири (начальники) військових частин.

Командири (начальники) військових частин про кожний виявлений факт ненадання інформації про подію, кримінальне правопорушення, військове адміністративне правопорушення та адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначають службове розслідування, після завершення якого надають письмові доповіді за підпорядкованістю та до відповідного органу управління Військової служби правопорядку, зазначаючи вжиті заходи до службових осіб, які не надали доповідь (пункт 3 розділу ІІ Інструкції № 604).

Відповідно до пункту 21 розділу ІІ Інструкції № 604 про самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцями (крім військовослужбовців строкової військової служби), невихід без поважних причин на службу, нез`явлення з відрядження, відпустки, закладу охорони здоров`я, нез`явлення у разі призначення або переведення до нового місця служби командири (начальники) військових частин доповідають своїм безпосереднім командирам (начальникам) та повідомляють начальника органу управління Військової служби правопорядку, у зоні діяльності якого військова частина виконує завдання за призначенням, усно - протягом доби з моменту, коли стало відомо про факт порушення, а протягом доби з моменту надання усної доповіді - письмово.

На виконання вказаних норм Інструкції № 604 за фактом самовільного залишення позивачем військової частини і було складено доповідь.

Матеріали справи свідчать, що в ході службового розслідування було встановлено факт самовільного залишення позивачем військової частини. Позивач не заперечує та не спростовує того факту, що у військовій частині НОМЕР_1 з 05 грудня 2022 року його не було.

Суд наголошує, що самовільним є таке залишення частини або місця служби, що вчинене без дозволу (наказу) начальника (командира). Позивачем не було надано доказів того, що командиром військової частини НОМЕР_1 було надано йому дозвіл на залишення військової частини.

Так, дійсно, не вважається самовільним: залишення за наявності дозволу командира, залишення для виконання наказу командира, відрядження, прямування до нового розташування в/ч, лікування, переміщення/ротація, відпустка, навчання тощо. Проте, у будь-якому випадку вищезазначені підстави мають бути підтверджені належним чином оформленими документами або підтверджені командиром. Суд наголошує, що про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.

Разом з тим, позивачем не було повідомлено військову частину про своє місцезнаходження. Доказів надсилання на адресу відповідача медичних документів, які свідчать про перебування у лікарні, позивачем також не надано.

З огляду на наведене, враховуючи відсутність позивача на території розташування батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 , а також відсутність у відповідача відомостей про місце перебування позивача, відповідачем і було прийнято спірний наказ № 4748 від 14.06.2023, яким фактично зафіксовано факт відсутності позивача за місцем несення служби внаслідок можливого самовільного залишення військової частини.

Представник позивача в обґрунтування протиправності оскаржуваного наказу також посилається на те, що під час проведення службового розслідування були порушені строки, зокрема, вважає, що на проведення службового розслідування надається один місяць. Проте вказане не відповідає дійсності, оскільки згідно з п. 13 розділу 3 Порядку № 608, загальний строк службового розслідування не може перевищувати двох місяців.

З матеріалів справи вбачається, що службове розслідування дійсно не було проведено у визначений Порядком № 608 термін, тобто у термін в два місяці.

Однак, суд визнає, що порушення встановленого Порядком № 608 терміну на проведення службового розслідування в умовах воєнного стану в Україні було викликано форс-мажорними обставинами, а не умисним зволіканням посадових осіб, жодним чином не вплинуло на встановлені під час проведення такого розслідування обставини вчинення правопорушення військовослужбовцями.

Отже, вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Посилання позивача на той факт, що в подальшому він пройшов ВЛК у квітні 2023 року не спростовує факту самовільного залишення ним військової частини НОМЕР_1 05 грудня 2022 року.

Щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача стосовно не нарахування та не виплати позивачу грошового забезпечення для військовослужбовців за період з січня 2023 року, а також зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошове забезпечення, суд зазначає наступне.

Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (надалі - Порядок), встановлено механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцями Збройних Сил України.

Зокрема, пункт 15 розділу І Порядку передбачає, що військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Згідно з пунктом 15 розділу XXXIV Порядку, до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, які самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували) за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира.

Пунктом 5 розділу XVI Порядку передбачено, що за невихід на службу (навчання) без поважних причин, військовослужбовцям щомісячні премії не виплачується.

Аналогічні положення містить постанова Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану». Так, до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, зокрема які самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували), - за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).

Таким чином, враховуючи недоведеність позивачем невідповідності дій військової частини НОМЕР_1 під час нарахування і виплати грошового забезпечення, критеріям, встановленим частиною 2 статті 2 КАС України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Крім того, суд наголошує, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 344 від 05.12.2022 позивача знято з усіх видів забезпечення в зв`язку з самовільним залишенням військової частини. Проте, вказаний наказ позивачем не оскаржується.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка виразилась у не наданні солдату ОСОБА_1 направлення на лікування до військової частини НОМЕР_3 всупереч вимогам постанови військово-лікарської комісії, оформленої довідкою № 471 від 01.04.2023 та зобов`язання надати направлення, суд зазначає наступне.

За змістом п. 1.1 глави І розділу І Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402, медичний огляд проводиться ВЛК з метою визначення придатності:

до військової служби допризовників, призовників, військовозобов`язаних, резервістів (кандидатів у резервісти);

військовослужбовців до військової служби;

військовослужбовців до військової служби за військовою спеціальністю;

військовослужбовців до служби в високомобільних десантних військах, плаваючому складі, морській піхоті;

кандидатів на навчання у ВВНЗ, учнів військових ліцеїв;

кандидатів до військової служби за контрактом;

кандидатів до участі у міжнародних миротворчих операціях (далі - ММО) та у складі миротворчого персоналу;

військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів, працівників Збройних Сил України для роботи з ДІВ, КРП, джерелами ЕМП, ЛВ та мікроорганізмами I-II груп патогенності, особливо небезпечними інфекційними хворобами;

військовослужбовців та працівників Збройних Сил України до служби (роботи) у спеціальних спорудах, працівників допоміжного флоту ВМС Збройних Сил України;

а також з метою визначення:

можливості проходження військової служби військовослужбовцями та проживання членів їх сімей за кордоном;

необхідності в тривалому спеціалізованому лікуванні, медичному спостереженні або в навчанні (вихованні) у спеціалізованих навчальних закладах членів сімей військовослужбовців, транспортабельності їх за станом здоров`я.

пунктом 6.1. розділу 6 вказаного положення передбачено, що направлення на медичний огляд проводиться:

а) військовослужбовців строкової служби: командирами військових частин, начальниками гарнізонів, штатних ВЛК, військових лікувальних закладів за місцем лікування, військовими комісарами, органами управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, прокуратурою, судом, а осіб, які перебувають на обстеженні та лікуванні у цивільному лікувально-профілактичному закладі психіатричного профілю, крім того, - головними лікарями цих закладів;

б) військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби): прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище, органами управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, прокуратурою, судом, начальниками гарнізонів, штатних ВЛК, військових лікувальних закладів за місцем лікування, військовими комендантами гарнізонів та військовими комісарами.

Як встановлено судом, ще 05 грудня 2022 року позивач самовільно залишив військову частину. Доказів отримання направлення саме від командира військової частини НОМЕР_1 позивачем до суду не надано.

При цьому, суд зазначає, що позивач самовільно залишив військову частину ще 05 грудня 2022 року. Станом ані на 01 квітня 2023 року (дата довідки ВЛК), ані станом на час розгляду цієї судом справи, до розташування військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 не повернувся, місцезнаходження позивача відповідачу не відомо. З огляду на вказане, суд не вбачає підстав для видання командиром військової частини направлення позивачу на лікування. Крім того суд зауважує, що на запит адвоката позивача, представник військової частини НОМЕР_1 повідомив, що для направлення на лікування потрібна консультація фахового лікаря в медичній роті військової частини та відповідний рапорт військовослужбовця.

Доказів звернення до лікаря медичної роти та подання відповідного рапорту до суду не надано.

Отже вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.

Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Відповідно до приписів частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на вказане, позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування наказу № 4748 від 14.06.2023, зобов`язання вчинити певні дії є таким, що не підлягає задоволенню.

У зв`язку зі звільненням позивача від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях на підставі п. 12 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", питання розподілу судового збору судом не вирішується.

Керуючись ст. ст. 139, 244-250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування наказу № 4748 від 14.06.2023, зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Повний текст рішення складено 04 квітня 2024 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.А. Голуб