Справа № 380/326/24
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2024-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2024 рокусправа № 380/326/24

Львівський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Брильовського Р.М. розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом керівника Пустомитівської прокурати Львівської області (81100, Львівська область, Львівський район, м. Пустомити, вул. Т. Шевченка, 3, ) до Глинянської міської ради Львівського району Львівської області (80721, Львівська область, Львівський район, м. Глиняни, вул. Шевченка, 38, ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

Встановив:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Пустомитівської окружної прокурати Львівської області до Глинянської міської ради Львівського району Львівської області, у якій просить суд визнати протиправною бездіяльність Глинянської міської ради Львівського району Львівської області щодо утворення у складі виконавчих органів ради спеціально уповноваженого органу охорони культурної спадщини та зобов`язати Глинянську міську раду Львівського району Львівської області утворити у складі виконавчих органів ради спеціально уповноважений орган охорони культурної спадщини.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Пустомитівською окружною прокуратурою у межах наданих повноважень відповідно до частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» вивчено інформацію Глинянської міської ради Львівського району Львівської області щодо створення спеціально уповноваженого органу у сфері охорони культурної спадщини та встановлено, що він не створений відповідно до Закону України «Про охорону культурної спадщини». Позивач вказує, що орган місцевого самоврядування в особі Глинянської міської ради Львівського району Львівської області зобов`язаний створити у своєму складі спеціально уповноважений орган у сфері охорони культурної спадщини. Просив позов задовольнити повністю.

Ухвалою від 24.01.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання зазначеної ухвали, надати (надіслати) суду відзив на позов, а також всі письмові та електронні докази.

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідач правом подання відзиву на позовну заяву не скористався, у зв`язку з чим судом вирішено проводити розгляд справи в силу вимог ч.6 ст. 162 КАС України.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 159 КАС України передбачено, що подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Ухвалою суду від 13 березня 2024 року залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Департамент архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної адміністрації (79008, м. Львів, вул. Винниченка, 18, к. 114, ) та Міністерство культури та інформаційної політики України (01601, м. Київ, вул. Івана Франка, 19, ); запропоновано третім особам подати до суду пояснення щодо позову відповідно до приписів ст. 165 КАС України у 10-денний строк з дня вручення цієї ухвали.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Департамент архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної адміністрації надала пояснення на позов та зазначила, що постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 №878 затверджений Список історичних населених місць України, до якого, зокрема, увійшло місто Глиняни Львівського району Львівської області. Збереження історичної забудови та планування, автентичного вигляду та традиційного характеру міського середовища у населеному пункті, внесеному до Списку історичних населених місць України, визначення історичних ареалів та суворий контроль за дотриманням обмежень щодо архітектурних, будівельних чи інших перетворень є одним із пріоритетів діяльності органів, що уповноважені на охорону культурної спадщини, і такими повноваженнями законодавець наділив відповідні виконавчі органи органів місцевого самоврядування. Міністерство як центральний орган виконавчої влади не має відокремлених структурних підрозділів, які б могли забезпечити виконання вимог законодавства щодо збереження та охорони культурної спадщини, водночас законодавець наділив такими функціями, зокрема, громади, які діють через відповідні виконавчі органи органів місцевого самоврядування. Важливість і необхідність створення та діяльності відповідного виконавчого органу в органі місцевого самоврядування підкреслюється і вже згаданою нормою статті 6 Закону №1805-111 відповідно до приписів якої відповідний виконавчий орган сільської, селищної, міської ради щорічно звітують перед центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини та громадськістю про стан збереження об`єктів культурної спадщини. Вважає, що таким чином законодавець підкреслив ключову роль місцевого самоврядування, яка виконується відповідним виконавчим органом сільської, селищної, міської ради, у питанні збереження об`єктів культурної спадщини, які знаходяться на території відповідної громади. Водночас, відсутність такого виконавчого органу сприятиме як порушенням законодавства про охорону культурної спадщини, що можуть призвести до невідворотних змін у вигляді та традиційному характері міського середовища, так і неможливості контролю Міністерством стану збереження характерного міського середовища, цінної історичної забудови та притягнення винних у порушенні законодавства про охорону культурної спадщини осіб до відповідальності. Відповідний виконавчий орган у Глинянській міській раді не створений. З огляду на викладене вважає, що позовні вимоги керівника Пустомитівської окружної прокуратури підлягають задоволенню.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Міністерство культури та інформаційної політики України пояснення на позов не надала.

Всебічно дослідивши та об`єктивно оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, суд встановив наступне.

Відповідно до інформації Глинянської міської ради від 17.11.2023 спеціально уповноважений орган у сфері охорони культурної спадщини (відповідний виконавчий орган охорони культурної спадщини) Глинянською міською радою не утворений у зв`язку з відсутністю коштів. Звернення та пропозиції до Львівської обласної державної адміністрації чи безпосередньо до Міністерства культури щодо погодження на створення спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини, міською радою не скеровувались.

Департамент архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної адміністрації у відповідь на запит Пустомитівської окружної прокуратури від 14.11.2023 № 14.55/04-27-7422 вих - 23 щодо надання інформаці повідомив, що з метою збереження пам`яток культурної спадщини, які розміщені на території Львівської області, Депаргаментом скеровано листи до районних державних адміністрацій від 27.01.2022 № 16-288/0/22 та до органів місцевого самоврядування від 27.01.2022 № 16-290/0/2-22 щодо створення уповноваженого органу з питань охорони культурної спадщини у територіальній громаді та призначення керівника відповідного органу на підставі Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 № 878 «Про затвердження Списку історичних населених місць України» м. Перемишляни 1437 р., м. Бірка 1211 р. га м. Глиняни 1379 р. Львівської області включені до Списку історичних населених місць України.

Відповідно до пункту 3 статті 3 Закону України «Про охорону культурної спадщини» відповідний виконавчий орган сільської, селищної, міської ради населеного пункту, занесеного до Списку історичних населених місць України, утворюється місцевою радою за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини.

Частиною 4 статті 6 вищевказаного Закону передбачено, що голови обласних, районних державних адміністрацій та сільські, селищні, міські голови призначають на посаду і звільняють з посади керівників відповідних органів охорони культурної спадщини за погодженням з органом охорони культурної спадщини вищого рівня відповідно до закону.

Звернень від Перемишлянської, Бібрської та Глинянської міських рад щодо надсилання, переадресування до Міністерства культури та інформаційної політики України погоджень на створення у вказаних органах місцевого самоврядування спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини, а також щодо надання погоджень на призначення керівників спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини до департаменту не надходило. У зв`язку з цим департаментом скеровано листи до Перемишлянської міської ради від 16.11.2023 № 16-3643/0/2-23, Бібрської міської ради від 15.11.2023 № 16-3611/0/2-23 і Глинянської міської ради від 15.11.2023 № 16-3638/0/2-23.

На адресу окружної прокуратури надійшла відповідь з Міністерства культури та інформаційної політики України розглянули на запит Пустомитівської окружної прокуратури від 14.1 1.2023 № 14.55/04-27-7415вих-23 (вх. реєстраційний номер МКІП від 15.11.2023 № 6217/05-23) щодо створення у органах місцевого самоврядування історичних населених місць Львівської області Перемишляни, Бібрка та Глиняни спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини та призначення керівників вказаних органів.

З відповіді вбачається, що результатами перевірки актуальної бази даних документообігу МКІП, звернень від міських рад історичних населених місць Львівської області Перемишляни, Бібрка та Глиняни щодо погодження створення спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини та призначення їх керівників станом на дату підготовки даної відповіді наразі не зафіксовано.

На час розгляду справи в суді Глинянською міською радою не утворено виконавчого органу з охорони культурної спадщини, та упродовж часу роботи Глинянської міської ради з моменту її утворення не вжито заходів щодо погодження питання утворення такого виконавчого органу у складі міської ради з Міністерством культури та інформаційної політики України, що суперечить вимогам ч.3 ст. З Закону України «Про охорону культурної спадщини», що нівелює виконання міською радою обов`язків та повноважень, визначених цим Законом.

Не утворення відповідного спеціально уповноваженого органу охорони культурної спадщини та недотримання порядку призначення його керівника може стати передумовою визнання винесених, прийнятих, виданих неуповноваженим органом/особами (у вказаному випадку Глинянською міською радою) розпоряджень, рішень, приписів, постанов, незаконними, а відтак відсутності державних механізмів захисту об`єктів культурної спадщини.

На відповідача - Глинянську міську раду Львівського району Львівської області покладено обов`язок щодо створення спеціально уповноваженого органу охорони культурної спадщини, як окремого виконавчого органу селищної ради населеного пункту, занесеного до списку історичних населених місць України.

Глинянська міська рада, як орган місцевого самоврядування, допустила у спірних правовідносинах протиправну бездіяльність, оскільки всупереч вимог згаданих нормативно-правових актів у складі виконавчих органів міської ради не утворила спеціально уповноважений орган охорони культурної спадщини - відповідний виконавчий орган.

На запити окружної прокуратури міською радою не наведено об`єктивних причин не утворення спеціально уповноваженого органу охорони культурної спадщини та не надано доказів того, що такий орган буде утворений.

З огляду на те, що відповідачем не утворено спеціально уповноважений орган охорони культурної спадщини відповідно до вимог Закону України «Про охорону культурної спадщини» позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Щодо підстав для здійснення прокурором представництва інтересів держави у межах спірних правовідносин суд зазначає таке.

За змістом статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

У Законі України 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» закріплено вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді у некримінальних провадженнях.

Відповідно до частини 3 статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.

Відповідно до частин 3, 4 статті 53 КАС України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Системне тлумачення вказаних норм дозволяє дійти висновку, що стаття 53 КАС України вимагає вказувати в адміністративному позові, скарзі чи іншому процесуальному документі докази на підтвердження підстав заявлених позовних вимог із зазначенням, у чому саме полягає порушення інтересів держави, обставини, що зумовили необхідність їх захисту прокурором, а також орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У справі, що розглядається, прокурор у позовній заяві зазначив, що порушення інтересів держави у спірному випадку полягає в тому, що Постановою Верховної Ради України від 28.07.2023 схвалено «Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй з питань освіти, науки і культури (ЮНЕСКО), парламентів та урядів держав - членів цієї міжнародної організації про необхідність позбавлення російської федерації членства в ЮНЕСКО». У зазначеному зверненні, з поміж іншого, зазначено: « терористичні акти сталися через два тижні після того, як 6 липня 2023 року російські війська обстріляли місто Львів, внаслідок чого зазнав ушкоджень будинок - пам`ятка архітектури, розташований у буферній зоні об`єкта всесвітньої спадщини "Львів - ансамбль історичної о центру". Зазначені акти є підтвердженням реалізації спланованих дій російської федерації, що спрямовані на знищення української ідентичності шляхом руйнування об`єктів культурної спадщини. Особливе занепокоєння викликає те, що масовані повітряні атаки були здійснені по містах, історичні ареали яких включені до Списку всесвітньої спадщини ЮНЕСКО, а об`єкти, що зазнали руйнувань, перебувають у буферній зоні об`єкта всесвітньої спадщини - території, що забезпечує охорону цілісності та автентичності видатної універсальної цінності такого об`єкта. Внаслідок російської агресії історико-культурне надбання України перебуває в небезпеці, а культурна спадщина, у тому числі об`єкти, включені до Списку всесвітньої спадщини ЮНЕСКО, - під загрозою знищення. ...наголошуючи на необхідності додержання статті 6 Конвенції про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини 1972 року, відповідно до якої кожна держава - сторона Конвенції зобов`язується не вдаватися до будь-яких навмисних дій, що могли б завдати прямо чи посередньо шкоди культурній і природній спадщині, яка розміщена на території інших держав - сторін Конвенції, керуючись положеннями Гаазької конвенції про захист культурних цінностей у разі збройного конфлікту 1954 року та Другим протоколом до неї, посилаючись на Резолюцію 2347 Ради Безпеки ООН від 24 березня 2017 року, яка підтверджує, що здійснення незаконних нападів на об`єкти та будівлі, призначені для релігійних, освітніх, мистецьких, наукових чи благодійних цілей, або на історичні пам`ятки за певних обставин і відповідно до міжнародного права може становити воєнний злочин, і винуватці таких нападів мають бути притягнуті до відповідальності, беручи до уваги Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН A/RES/ES-11/6 "Принципи Статуту ООН, що лежать в основі всеосяжного, справедливого та сталого миру в Україні" та інші резолюції Генеральної Асамблеї ООН, спрямовані на відсіч російській збройній агресії проти України та припинення тимчасової окупації росією українських територій, беручи до уваги Декларацію ЮНЕСКО щодо навмисного руйнування культурної спадщини 2003 року, яка передбачає, що держава, яка навмисно знищує або навмисно не вживає належних заходів для заборони, запобігання, припинення та покарання за будь-яке навмисне знищення культурної спадщини, незалежно від того, чи внесений об`єкт до Списку всесвітньої спадщини ЮНЕСКО або іншої міжнародної організації, несе відповідальність за такі дії в межах, передбачених міжнародним правом, наголошуючи, що росія, як держава-терорист цілеспрямовано руйнує багатовікову культурну спадщину України - об`єкти значної історичної, художньої, архітектурної та археологічної цінності, у тому числі пам`ятки, включені до Списку всесвітньої спадщини ЮНЕСКО , нагадуючи про рішення 7-ї Спеціальної сесії Виконавчої ради ЮНЕСКО, яким Виконавча рада вимагає від росії негайного припинення наступальних дій проти України, щоб забезпечити захист природної, архітектурної та рухомої культурної спадщини України в усіх її формах від подальшої шкоди...».

Таким чином, в умовах сьогодення питання збереження ідентичності та самобутності нації набуло особливої гостроти, однією з важливих складових якого є охорона культурної спадщини.

Культурна спадщина є важливим ресурсом стратегічного розвитку суспільства держави, вагомою складовою культури людської цивілізації. Ставлення до культурної спадщини є показником рівня розвитку суспільства та духовної зрілості громадян.

Діяльність органів місцевого самоврядування у пам`яткоохоронній сфері з метою передачі культурних цінностей майбутнім поколінням, їх ефективного використання в суспільному житті сприяє самоідентифікації нації, має соціально значиму функцію підтримки стабільності і сталого розвитку.

Згідно з нормами міжнародного права охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування, захист таких пам`яток від руйнації, їх збереження для нинішнього і майбутніх поколінь, становить безпосередній державний інтерес.

Нормами міжнародного права закріплено виключну цінність об`єктів культурної спадщини для нинішніх і майбутніх поколінь та визначено їх охорону першочерговим завданням для всього людства.

У свою чергу, чинним законодавством України, зокрема Конституцією України та Законом, імперативно проголошено, що охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування, оскільки такі об`єкти є частиною самобутності Українського народу, її історії та культури. Збереження та захист пам`яток забезпечується Державою.

Збереження об`єктів культурної спадщини здійснюється задля можливості їх використання у суспільному житті в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь та є пріоритетним конституційним завданням держави. Оскільки культурна спадщина - це найпотужніша складова формування української ідентичності. її ефективне збереження, відновлення і відповідне використання є одним із провідних завдань держави у сфері культури.

Держава, як гарант цього права, здійснює реалізацію вказаних завдань та їх гарантій, у тому числі через діяльність спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини.

Предметом даного позову є бездіяльність Глинянської міської ради Львівської області, яка полягає в тому, що відповідачем, заходи, щодо утворення спеціально уповноваженого виконавчого органу охорони культурної спадщини протягом тривалого часу не вживалися та не вживаються, що вказує на неналежне виконання державою свого обов`язку із захисту культурної спадщини, а особливо у період військових дій, коли здійснюється цілеспрямоване знищення культурних цінностей та історичного надбання українського народу.

У вказаному випадку, порушення допущено самою Глинянською міською радою Львівської області, яка є органом, уповноваженим здійснюваїи функції держави у спірних правовідносинах, а отже у конкретній справі один і той же орган місцевого самоврядування може бути лише однією стороною або позивачем, або відповідачем.

Отже, враховуючи те, що позивач та відповідач в даній справі збігаються в одній особі, а стороною у справі один і той же орган місцевого самоврядування може бути або позивачем, або відповідачем, то з огляду на предмет спору Глинянська міська рада Львівського району Львівської області у даному випадку може бути виключно відповідачем по справі.

При цьому, інший орган, який має повноваження щодо захисту інтересів держави або територіальної громади з вказаного питання, відсутній.

Невиконання Глинянською міською радою вимог законодавства може призвести до порушення суспільних інтересів та інтересів держави у сфері охорони культурної спадщини в частині забезпечення належного захисту гарантованих державою прав у цій сфері.

Бездіяльність відповідача сприяє порушенню основних засад державної політики у сфері охорони культурної спадщини, що у свою чергу є порушенням загальнодержавних інтересів та згідно ст. 131-1 Конституції України надає прокурору здійснювати захист таких інтересів у суді.

Такі аргументи позивача суд бере до уваги.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що при зверненні з цим позовом до суду прокурор на виконання вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та статті 53 КАС України обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави, вказав, у чому саме полягає порушення інтересів держави, та визначив органи, уповноважені державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 КАС України визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведені норми означають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до ст. 54 Конституції України, культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.

Статтею 140 Конституції України передбачено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Згідно з статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: затвердження за пропозицією сільського, селищного, міського голови структури виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів відповідно до типових штатів, затверджених Кабінетом Міністрів України, витрат на їх утримання; утворення за поданням сільського, селищного, міського голови інших виконавчих органів ради.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема підготовка програм соціально-економічного та культурного розвитку сіл, селищ, міст, цільових програм з інших питань самоврядування, подання їх на затвердження ради, організація їх виконання; подання раді звітів про хід і результати виконання цих програм.

Статтею 1 вказаного Закону визначено, що виконавчі органи рад - це органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.

Згідно з ст.5 Закону №280/97-ВР до системи місцевого самоврядування входять виконавчі органи рад.

Частиною 1 статті 10 Закону №280/97-ВР визначено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи (ч.1 ст.11 Закону №280/97-ВР).

Відповідно до пп.10 п. б ст.32 Закону №280/97-ВР, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад делеговано повноваження щодо забезпечення охорони пам`яток історії та культури, збереження та використання культурного надбання.

Делеговані повноваження - повноваження органів виконавчої влади, надані органам місцевого самоврядування законом.

Згідно з ст. 26 Закону №280/97-ВР, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: затвердження за пропозицією сільського, селищного, міського голови структури виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів відповідно до типових штатів, затверджених Кабінетом Міністрів України, витрат на їх утримання; утворення за поданням сільського, селищного, міського голови інших виконавчих органів ради.

До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема підготовка програм соціально-економічного та культурного розвитку сіл, селищ, міст, цільових програм з інших питань самоврядування, подання їх на затвердження ради, організація їх виконання; подання раді звітів про хід і результати виконання цих програм (ст.27 Закону №280/97-ВР).

Згідно з ч.1 ст.3 Закону України «Про охорону культурної спадщини» №1805-ІІІ від 08.06.2000 (далі Закон №1805-ІІІ), державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону №1805-ІІІ, до спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини, (далі - органи охорони культурної спадщини), зокрема, належать, виконавчі органи сільської, селищної, міської ради.

Згідно з п.6 ч.2 ст.6 Закону№1805-ІІІ до повноважень виконавчого органу сільської, селищної, міської ради відповідно до їх компетенції у сфері охорони культурної спадщини належить у тому числі організація розроблення відповідних програм охорони культурної спадщини.

Частиною 3 статті 6 Закону №1805-ІІІ встановлено, що відповідний виконавчий орган сільської, селищної, міської ради щорічно звітують перед центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини та громадськістю про стан збереження об`єктів культурної спадщини.

Частиною 3 ст.3 Закону №1805-ІІІ передбачено, що відповідний виконавчий орган сільської, селищної, міської ради населеного пункту, занесеного до Списку історичних населених місіть України, утворюється місцевою радою за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини.

Отже, на відповідний виконавчий орган сільської, селищної, міської ради населеного пункту, занесеного до Списку історичних населених місць України покладено обов`язок утворення місцевою радою за погодженням із центральним органом виконавчої влади спеціально уповноваженого законом органу охороняти місцеву культурну спадщину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 № 878 «Про затвердження Списку історичних населених місць України» м. Перемишляни 1437 р., м. Бірка 1211 р. га м. Глиняни 1379 р. Львівської області включені до Списку історичних населених місць України.

Звернень від Перемишлянської, Бібрської та Глинянської міських рад щодо надсилання, переадресування до Міністерства культури та інформаційної політики України погоджень на створення у даних органах місцевого самоврядування спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини, а також щодо надання погоджень на призначення керівників спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини до департаменту не надходило.

З відповіді Міністерства культури та інформаційної політики України вбачається, що результатами перевірки актуальної бази даних документообігу МКІП, звернень від міських рад історичних населених місць Львівської області Перемишляни, Бібрка та Глиняни щодо погодження створення спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини та призначення їх керівників станом на дату підготовки даної відповіді наразі не зафіксовано.

Суд встановив, що Глинянська міська рада Львівського району Львівської області не утворила спеціально уповноважений орган у сфері охорони культурної спадщини.

Не утворення відповідного спеціально уповноваженого органу охорони культурної спадщини та недотримання порядку призначення його керівника може стати передумовою визнання винесених, прийнятих, виданих неуповноваженим органом/особами розпоряджень, рішень, приписів, постанов, незаконними, а відтак відсутності державних механізмів захисту об`єктів культурної спадщини.

Відтак, відсутність відповідного спеціально уповноваженого органу охорони культурної спадщини Глинянської міської ради Львівського району Львівської області є порушенням вимог Закону №1805-ІІІ та на переконання суду, унеможливлює належне виконання повноважень, покладених на органи місцевого самоврядування у сфері охорони культурної спадщини на території Глинянської міської ради.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову повністю.

Відповідно до ч.2 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Оскільки матеріали справи не містять доказів понесення позивачем витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертиз, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд,

в и р і ш и в :

адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Глинянської міської ради Львівського району Львівської області щодо утворення у складі виконавчих органів ради спеціально уповноваженого органу охорони культурної спадщини.

Зобов`язати Глинянську міську раду Львівського району Львівської області утворити у складі виконавчих органів ради спеціально уповноважений орган охорони культурної спадщини.

Судові витрати зі сторін не стягуються.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

СуддяБрильовський Роман Михайлович