Справа № 345/1614/24
Суддя: Онушканич В. В.
Дата ухвалення: 2024-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №345/1614/24
Провадження № 2-а/345/19/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.04.2024 року м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області у складі судді Онушканича В.В., розглянувши в порядку письмового спрощеного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - поліцейський Калуського районного відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області Багранівський Іван Євгенович, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

встановив:

Представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом. Позов мотивує тим, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №1553750 від 29.02.2024 року ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. за ч.2 ст. 122 КУпАП за те, що 29.02.2014 року о 16:27:01 год. в с. Боднарів на шосе Н10, керуючи транспортним засобом, н.з. НОМЕР_1 , водій керував автомобілем та порушив ПДР, а саме водій керував транспортним засобом без ввімкненого ближнього світла фар поза населеним пунктом, чим порушив п. 9.8 ПДР України (з 01.10 по 10.05 на транспортному засобі поза населеним пунктом повинні бути ввімкнені денні ходові вогні або ближнє світло фар).

Представник позивача вважає дану постанову незаконною. Адже доказів того, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом без денних ходових вогнів до постанови не надано. Позивач зазначає, що денні ходові вогні ввімкнені постійно на його транспортному засобі. Більше того о 16:17 год. 29.02.2024 року його зупинили в межах населеного пункту с. Боднарів, що відображено в оскаржуваній постанові. Об`єктом правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, яка встановлює кваліфікуючу ознаку поза межами населеного пункту, але в самій постанові вказано с. Боднарів, що виключає склад такого правопорушення.

Також представник позивача просить врахувати, що в порушення вимог Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, належним чином не оформлена. За таких обставин представник позивача змушений звернутися до суду та просить постанову серії ЕНА №1553750 від 29.02.2024 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч. 2 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн. скасувати, а провадження по справі закрити.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву. Вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не відповідають нормам діючого законодавства. Наголошує, що факт вчинення адмінправопорушення підтверджується відео фіксацією із бодікамери поліцейського, на якому позивач особисто підтверджує, що він забув включити ближнє світло фар. На відео позивач не заперечує вчинення ним адміністративного правопорушення та чесно визнає, що забув включити денні ходові вогні на своєму транспортному засобі на вказаній ділянці дороги, більше того позивач двічі особисто сказав працівникам поліції, що забув включити денні ходові вогні на своєму транспортному засобі.

А тому в діях позивача є склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.122 КУпАП. Керуючись положеннями нормами КУпАП, Закону України «Про Національну поліцію», Інструкції №1395 від 07.11.2015 року та іншими нормативно-правовими документами інспектор Калуського РВП ГУНП в Івано-Франківській області мав всі законні підстави для зупинки транспортного засобу, пред`явив законну та обґрунтовану вимогу щодо надання документів, передбачених законодавством, ним дотримана процедура та порядок складання адміністративних матеріалів. Постанова серії ЕНА №1553750 від 29.02.2024 року обґрунтована, винесена на підставі та у порядку передбаченому законодавством. Доводи позивача безпідставні, необґрунтовані. Тому просить в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Третьою особою надано суду письмові пояснення. Вважає, що оскаржувана постанова є законною та обґрунтованою. Просить врахувати, що після зупинки транспортного засобу позивач фактично не заперечив, що ним не було увімкнуто ближнє світло фар. Позивач також попросив вибачення і пообіцяв, що більше такого не повториться. Вказане підтверджується відеозаписом із нагрудної камери. Отже, оскільки позивач сам визнавав факт скоєння ним адміністративного правопорушення, заявлені ним позовні вимоги є необґрунтованими. Також те, що подія мала місце саме за межами населеного пункту, підтверджується наявним відеозаписом. Тому просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ст.5 КАС України кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів незалежним та неупередженим судом.

Одним із завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, що визначено ст. 245 КУпАП.

За вимогами ст. 280 КУпАП, посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, діючим законодавством про адміністративні правопорушення передбачена певна процедура притягнення особи до адміністративної відповідальності, порушення якої, на думку суду, є підставою для скасування рішення уповноваженого органу, прийнятого із порушенням цієї процедури.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.9 КУпАП адміністративним правопорушення (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Згідно п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 № 23-рп/2010 (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху) Конституційний Суд України на підставі наведеного дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України).

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням ПДР його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Як встановлено судом, 29.02.2024 року відносно позивача поліцейським Калуського РВП ГУНП в Івано-Франківській області Багранівським І.Є. було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА №1553750 за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП та накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн. Згідно даної постанови правопорушення полягало в тому, що позивач ОСОБА_1 29.02.2024 року о 16:27:01 в с. Боднарів, шосе Н-10 керував транспортним засобом TOYOTA PRADO, н.з. НОМЕР_1 , без ввімкненого ближнього світла фар поза населеним пунктом, чим порушив вимоги п.9.8 ПДР.

Відповідно до п.9.8 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі по тексту - ПДР) з 1 жовтня по 1 травня на всіх механічних транспортних засобах поза населеними пунктами повинні бути ввімкнені денні ходові вогні, а в разі їх відсутності в конструкції транспортного засобу - ближнє світло фар.

Частиною 2 ст. 122 КУпАП передбачено, що порушення правил користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про Національну поліцію" поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Пунктом 11 ч. 1 ст. 23 вказаного Закону визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Відповідно до п. 10 розділу ІІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 07.11.2015 №1395, поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Статтею 252 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Отже, обов`язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 77 КАС України, розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову. Аналогічний правовий висновок щодо обов`язку доказування в адміністративному процесі викладено в постанові Верховного Суду від 14 березня 2018 року (справа № 760/2846/17).

Незважаючи на викладену норму закону, жодного належного та допустимого доказу, який підтверджував би вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, відповідачем до матеріалів справи не долучено.

Так, згідно зі статтею 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою:

1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб;

2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Суд звертає увагу, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути підставою притягнення до адміністративної відповідальності лише у тому випадку, коли обставини, встановлені під час такого спостереження зафіксовані у встановленому законом порядку (постанова Верховного Суду від 26.04.2018 у справі № 338/1/17).

Працівники патрульної поліції наділені повноваженнями щодо фіксування події адміністративного правопорушення, мають відповідні технічні засоби та спеціальні знання, відтак, враховуючи те, що відповідач мав можливість для формування доказової бази щодо правопорушення, яке описане в оскаржуваній постанові, однак суду належних доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення надано не було.

Так, відповідно до ст.288 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Враховуючи, що постанова серії ЕНА №1553750 від 29.02.2024 року, якою позивача притягнуто до відповідальності, не містить інформації про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис, тому долучений відповідачем та третьою особою відеозапис з бодікамери поліцейського не може вважатись належним доказом порушення позивачем правил дорожнього руху. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 524/1284/17, який в силу вимог ч.5 ст.242 має бути врахований судом до спірних правовідносин.

До того ж на вказаному відеозаписі зафіксована лише процедура розгляду справи про адміністративне правопорушення, яка відбувалася власне після зупинки транспортного засобу. При цьому наявний відеозапис підтверджує, що на момент розгляду справи про адміністративне прапорошуння ближнє світло фар на належному позивачу транспортному засобі було увімкнене. Водночас відеозапису на підтвердження факту руху транспортного засобу під керуванням позивача поза межами населеного пункту без увімкненого ближнього світла фар до матеріалів справи не було долучено.

Також покликання представника відповідача та третьої особи, що начебто на вищевказаному відео позивач сам визнавав факт порушення ним ПДР не заслуговують на увагу. Адже на звинувачення поліцейського про те, що ближнє світло фар не увімкнуто на транспортному засобі, позивач здивовано реагує «Та невже?!», а також зауважує, що на момент зупинки транспортного засобу світло фар було увімкнуто. Також позивач пояснює, що здійснив зупинку транспортного засобу через те, що він почув, що щось стукнуло в автомобілі, коли він обганяв фуру і «…думав, що щось колесо злапав, зупинився». Після цих слів достеменно встановити, що саме сказав позивач «щось забув та виключив, буває» чи «щось забув та включив, буває» - неможливо.

Таким чином, вказаний відеозапис не може вважатися належним доказом вчинення позивачем правопорушення.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч. 2 ст. 122 КУпАП, матеріали справи не містять.

Крім того, з оскаржуваної постанови серії ЕНА №1553750 від 29.02.2024 року вбачається, що місцем вчинення правопорушення визначено с. Боднарів, шосе Н-10. Тобто позивачу ставиться у вину неувімнення ближнього світла фар в межах населеного пункту, що спростовує обставину порушення позивачем п.9.8 ПДР України.

Законодавство України про адміністративні правопорушення має каральну направленість, а тому, з урахуванням принципів і загальних засад Кодексу України про адміністративні правопорушення, практики Європейського Суду з прав людини, передбачається принцип презумпції невинності особи, поки її винуватість не буде доведена у встановленому законом порядку.

Згідно із ч. 3 ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З огляду на вимоги чинного законодавства, суд вважає, що порушення вимог закону щодо порядку і підстав притягнення особи до відповідальності за адміністративне правопорушення посадовими особами поліції, які зобов`язані діяти виключно в межах і в порядку, визначених законом, є підставою для захисту прав фізичних осіб, одним із способів якого є скасування рішення у відношенні цієї особи, прийнятого всупереч вимогам закону.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї (п. 1 ст. 32), неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумним сумнівом. Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п. 45 рішення у справі Бочаров проти України від 17.06.2011; п. 75 рішення у справі Огороднік проти України від 05.05.2015; п. 52 рішення у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013).

Отже, відповідачем не доведено факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення та з матеріалів справи неможливо достовірно встановити даний факт, відтак і підстави для притягнення позивача до адміністративної відповідальності відсутні. Відповідач, як суб`єкт владних повноважень не надав суду належних та допустимих доказів на спростування обставин, зазначених позивачем в адміністративному позові.

Таким чином, суд приходить до висновку, що приймаючи оскаржувану постанову в справі про адміністративне правопорушення, посадовою особою не було її мотивовано та не дотримано встановленого законом порядку її винесення, поліцейським при її винесенні не було зібрано всі достатні докази, що підтверджують факт вчинення позивачем вказаного в постанові адміністративного правопорушення, а тому постанова серії ЕНА №1553750 від 29.02.2024 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч. 2 ст. 122 КУпАП у розмірі 510,00 грн., підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

На підставі ст. 19, 62 Конституції України, ст. ст. 126, 245, 258, 268, 280, 286 КУпАП, керуючись статтями ст.ст. 139, 241-246, 286 КАС України,

у х в а л и в:

Адміністративний позов задоволити.

Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА №1553750 від 29.02.2024 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч. 2 ст. 122 КУпАП у розмірі 510,00 грн. скасувати.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 122 КУпАП закрити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 10.04.2024 року.

Суддя