Справа № 480/6239/23
Суддя: О.М. Кунець
Дата ухвалення: 2024-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 квітня 2024 року Справа № 480/6239/23
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Кунець О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м.Суми адміністративну справу №480/6239/23 за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Сумській області про визнання протиправною та скасування постанови,-
В С Т А Н О В И В:
Позивачка - ОСОБА_1 звернулась до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Сумській області в якому просить:
Крім цього позивачка просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки па транспорті на користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме: судовий збір в розмірі 1073 гри. 60 коп., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн. 00 коп.
В обґрунтування позовних вимог, представник позивачки зазначає, що підставою для притягнення позивача до відповідальності відповідно до абз.3 ч.І ст.60 Закону №2344-111 стало встановлення посадовими особами територіального органу Укртрансбезпеки факту незабезпечення водія договором із замовником транспортних послуг, документом, що засвідчує оплату транспортних послуг, копією договору особистого страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті, протоколом перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу. Такий висновок зроблено в акті перевірки №355762 від 10.04.2023.
Проте, представник позивача звертає увагу суду на те, що в акті перевірки лише зазначено загальні відомості про автомобіль (марка, номерний знак), серія і номер свідоцтва про реєстрацію, дані про водія та про власника. Натомість, в акті не вказано інформацію про пасажирів, замовників послуг, а матеріали перевірки не містять їх пояснень. У документах, складених відповідачем, відсутні пояснення стосовно того, на підставі яких ознак посадові особи дійшли висновку про здійснення саме пасажирських перевезень на замовлення та чи попередньо узгоджувались такі замовлення або в режимі нерегулярних перевезень, зокрема інспектором не з`ясовано комерційної основи такого перевезення.
Представник позивача просить суд врахувати, що Акт перевірки - це лише один із доказів, який повинен братися до уваги під час розгляду справи про адміністративне (чи інше) правопорушення. Чинним законодавством не визначено такий акт як єдиний доказ вчинення правопорушення перевізником. Даний документ є лише службовим документом, який підтверджує факт проведення перевірки і є носієм доказової інформації про виявлення порушень вимог чинного законодавства відповідними суб`єктами. Само по собі перевезення водієм у машині людей за власною ініціативою не може бути підставою для притягнення до відповідальності Позивачки, передбаченої абз.3 ч.І ст.60 Закону №2344-111, оскільки у відповідача на час розгляду справи відсутні будь-які належні, достатні та беззаперечні докази на підтвердження вини ОСОБА_2 .
При цьому, як стверджує позивачка та її представник, ні Стовпязі 0.10. ні адвокату Маховику Р.В. не надано можливості підготуватись до розгляду справи, що привело до порушення основоположних прав громадянина на захист і повністю нівелювало гарантії, встановлені ст. 19 Конституції України.
Крім цього, представник позивачки зазначає, що під час ознайомлення з матеріалами справи 13.06.2023 виявлено, що в матеріалах справи відсутнє направлення на рейдову перевірку від 07.04.2023 № 015722, що ставить під сумнів належність як доказу Акту №355762. В матеріалах справи відсутня копія документів, на право здійснення перевезень ОСОБА_2 .
Сама ж постанова не містить необхідні дані, а саме; серію, номер, ким і коли видана ліценція.
Оскаржувана постанова не містить жодних посилань на докази, якими підтверджується факт вчинення правопорушення, як то на пояснення будь яких осіб, відеозаписи тощо.
Крім того, відсутні будь-які докази, що підтверджують факт здійснення пасажирських перевезень.
З урахуванням викладеного позивач просить визнати протиправною та скасувати постанову про застосування штрафу №342697 від 09.06.2023, якою ОСОБА_1 безпідставно притягнуто до адміністративно-господарської відповідальності.
Провадження у справі було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а також запропоновано відповідачу протягом 15 днів після отримання цієї ухвали надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотримання вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України та виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.26).
На виконання вищенаведеної ухвали суду, відповідачем було подано до суду відзив в якому відповідач зазначає про безпідставність позовних вимог та просить суд відмовити в їх задоволенні. При цьому, відповідач зазначає, що під час перевірки було виявлено порушення вимог статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт». Як наслідок, за порушення вимог додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом було складено постанову від 09.06.2022 № 342697.
Уповноваженими особами Укртрансбезпеки було проаналізовано надані усні пояснення ОСОБА_4 , а також додатково перевірено транспортний засіб в Ліцензійному реєстрі перевізників. При внесенні даних про транспортний засіб державний номерний знак НОМЕР_1 , було з`ясовано, що ОСОБА_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 має діючу ліцензію на внутрішні перевезення пасажирів автобусами, ліцензія видана згідно з Наказом Укртрансбезпеки №374 від 28.07.2022 (Витяг ДСБТ Укртрансбезпеки додається) та використовує вищеобумовлений транспортний засіб, має на нього оформлений тимчасовий реєстраційний талон ХХР №016505, що діє з 07.06.2022 до 06.06.2025.
Відповідачем було вжито всі заходи стосовно повідомлення Позивача про час і дату розгляду справи.
Крім цього, відповідач звертає увагу на таке порушення, як відсутність у водія під час перевірки протоколу перевірки та адаптації тахографа. Відповідач наголошує, що водії, які здійснюють перевезення на автобусах, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, зобов`язані мати при собі діючий та повірений тахограф. Протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу зберігають протягом трьох років з дати проведення робіт. Відповідач наполягає, що в даному випадку здійснювалися регулярні пасажирських перевезень на обласному міжміському автобусному маршруті протяжністю понад 50 км, то зазначений транспортний засіб повинен бути обладнаний діючим та повіреним тахографом.
Враховуюче вищевикладене, відповідач вважає, що доводи позовної заяви не підтверджують порушення в діях контролюючого органу під час проведення рейдової перевірки, а оскаржуваний акт індивідуальної дії є таким, що прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства.
Позивачем подано до суду відповідь на відзив в якій позивачка, зокрема, зазначає про те, що як убачається з відзиву, автомобіль використовувався фізичною особою ОСОБА_5 . Відсутні будь-які докази, які вказували б на наявність трудових правовідносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , незрозумілим є те, чому саме позивачка повинна нести будь-яку відповідальність за дії іншої особи, якщо такі становили порушення. Позивачка звертає увагу суду на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази використання ОСОБА_1 відповідного транспортного засобу для здійснення пасажирських перевезень.
Відповідачем в свою чергу, до суду було подано заперечення на відповідь на відзив в якому відповідач заперечує обґрунтованість доводів позивачки та її представника. Зокрема, відповідач зазначає, що при внесенні даних про транспортний засіб державний номерний знак НОМЕР_1 , було з`ясовано, що ОСОБА_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 має діючу ліцензію на внутрішні перевезення пасажирів автобусами, ліцензія видана згідно з Наказом Укртрансбезпеки №374 від 28.07.2022 (Витяг ДСБТ Укртрансбезпеки додано до заперечення) використовує вищезазначений транспортний засіб, має на нього оформлений тимчасовий реєстраційний талон ХХР №016505. що діє з 07.06.2022 до 06.06.2025.
Отже аргументи представника позивача про те, що транспортний засіб начебто не використовується позивачем, на переконання відповідача, не заслуговують на увагу.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, проаналізувавши норми чинного законодавства України, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору у сукупності з наданими доказами, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, виходячи з наступного.
Постанова мотивована тим, що ОСОБА_1 10.04.2023 о 10-45 в с.Вересневе Рівненської області допустила порушення ст. 39 ЗУ «Про автомобільний транспорт», відповідальність за що передбачена абз. З ч. 1 ст. 60 «ЗУ «Про автомобільний транспорт».

Позивачка звернулась до суду з позовом, який є предметом розгляду у даній справі, про визнання вказаної постанови незаконною та такою, що підлягає скасуванню так як вважає, що дана постанова необґрунтована, винесена без наявності складу правопорушення та з порушенням процедури розгляду справи, оскільки п.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного:

Предметом спірних правовідносин є правомірність застосування до Позивача санкцій за порушення положень чинного законодавства, зокрема у вигляді адміністративно- господарського штрафу.

Так, за змістом частини першої статті 218 Господарського кодексу України (далі - ГК України) підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою названої статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно зі статтями 238, 239 ГК України, за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади адміністративно-господарські санкції, до яких відноситься адміністративно- господарський штраф.

Відповідно до частини першої статті 241 ГК України, адміністративно-господарський штраф - це грошова сума, що сплачується суб`єктом господарювання до відповідного бюджету у разі порушення ним встановлених правил здійснення господарської діяльності.

При цьому, для правильного вирішення справи по суті необхідним є дослідження нормативно-правового регулювання, яке визначає вимоги до осіб, які є учасникам правовідносин з перевезення.

Так, відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про транспорт» №232/94-ВР нормативні акти, які визначають умови перевезень, порядок використання засобів транспорту, шляхів сполучення, організації безпеки руху, охорони громадського порядку, пожежної безпеки, санітарні та екологічні вимоги, що діють на транспорті, є обов`язковими для власників транспорту і громадян, які користуються послугами транспорту та шляхами сполучення.

Крім того, відносини між автомобільними перевізниками, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень регулюються Законом України «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон № 2344-ІІІ).

Відповідно до частини дванадцятої статті 6 Закону№2344-ІІІ державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

Положення Закону №2344-ІІІ визначають можливість застосування штрафів до осіб, які порушують визначені законодавством вимоги.

За своєю правовою природою штраф, який застосовується до автомобільних перевізників відповідно до статті 60 Закону № 2344-ІІІ, є адміністративно-господарським штрафом, а тому він може бути застосований виключно до суб`єкта господарювання, у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності у сфері автомобільного транспорту.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 55 ГК України, суб`єктами господарювання є громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Відповідно до частини першої статті 128 ГК України, громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Таким чином, суб`єктом правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 60 Закону № 2344-ІІІ, може бути лише суб`єкт господарювання.

Крім того, процедура здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами визначена Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 № 1567 (далі - Порядок №1567, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19.08.2022 № 727).

Так, положеннями Порядку №1567 врегульовано наступне:

- державному контролю підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних суб`єктів господарювання (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України (пункт 2);

- органами державного контролю на автомобільному транспорті (далі - органи державного контролю) є Укртрансбезпека, її територіальні органи (пункт 3);

- державний контроль на автомобільному транспорті (далі - державний контроль) здійснюється посадовими особами органу державного контролю (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на перевірку, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку, шляхом проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) (пункт 4);

- рейдова перевірка додержання суб`єктом господарювання вимог, визначених пунктом 15 цього Порядку, здійснюється на підставі щотижневого графіка (пункт 12);

- рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об`єктах, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту (пункт 14);

- рейдова перевірка проводиться у строк, зазначений у направленні на перевірку (пункт 19).

Крім того, пунктом 15 Порядку № 1567 визначено, що під час проведення рейдової перевірки перевіряється виключно:

- наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом;

- виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.

Відповідно до вимог ст. 39 Закону № 2344-ІІІ, чітко визначені документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.

Автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.

Пунктом 5 статті 35 Закону № 2344-ІІІ передбачено, що перевезення пасажирів автобусами в режимі нерегулярних пасажирських перевезень здійснюють автомобільні перевізники на автобусних маршрутах нерегулярних перевезень на договірних умовах із замовниками транспортних послуг.

Статтею 39 Закону №2344-ІІІ визначені документи для нерегулярних пасажирських перевезень:

для автомобільного перевізника - ліцензія, документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України;

для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, договір із замовником транспортних послуг, документ, що засвідчує оплату транспортних послуг, інші документи, передбачені законодавством України.

Відповідно до вимог пункту 21 Порядку № 1567, зазначено, що у разі виявлення в ході рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт.

Підставою для накладення штрафу на ОСОБА_2 є акт № 355762 від 10.04.2023р. (а.с.19) про проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, який складений головними спеціалістами Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій області Шайхліспамовим В.М., ОСОБА_7 . Предметом перевірки був транспортний засіб «Volkswagen» д.п. НОМЕР_1 . Водій транспортного засобу - ОСОБА_5 , власник - ОСОБА_3 .

В Акті проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № 355762 зазначено, що у водія відсутні на момент перевірки договір із замовником транспортних послуг, документ, що засвідчує оплату транспортних послуг, копію договору особистого страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті, протокол перевірки та адаптації тахографа для транспортного засобу.

Слід зазначити, що приписи статті 39 Закону України №2344-ІІІ зобов`язують водія автобуса мати при собі та пред`являти на вимогу вищевизначені документи.

Проте, долучені до матеріалів адміністративного позову документи не свідчать про пред`явлення всіх визначених вище документів на момент складання акта про проведення перевірки.

Відсутність необхідних документів (в даному випадку договір із замовником транспортних послуг, документ, що засвідчує оплату транспортних послуг, копію договору особистого страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті, протокол перевірки та адаптації тахографа для транспортного засобу ), визначеного положеннями ст. 39 Закону України № 2344-ІІІ та Порядку № 1567, на момент проведення рейдової перевірки, знайшло своє відображення в акті від 10.04.2023 №355762.

Так, під час перевірки було виявлено порушення вимог статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Як наслідок, за порушення вимог додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом було складено постанову від 09.06.2022 № 342697 (а.с.20).

Водночас, пунктами 25, 26 Порядку № 1567 визначено, що справа про порушення розглядається в органі державного контролю за місцезнаходженням суб`єкта господарювання або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи суб`єкта господарювання) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи суб`єкта господарювання.

Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа суб`єкта господарювання повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням.

Так, листом від 26.04.2023 №28850/36/24-23 було запрошено для участі у розгляді справи про адміністративне правопорушення ОСОБА_3 , власника транспортного засобу Volkswagen, державний номерний знак НОМЕР_1 , серія і номер свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .

18.05.2023 ОСОБА_3 подав до Відділу державного нагляду (контролю) у Сумській області заяву у якій просив перенести розгляд справи, що призначена на 29.05.2023 на іншу дату.

Крім цього, в подальшому 05.06.2023 ОСОБА_4 надав пояснення де зазначив, що транспортний засіб Volkswagen, державний номерний знак НОМЕР_1 був переданий в користування ОСОБА_1 , що зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується тимчасовим реєстраційним талоном НОМЕР_3 .

Уповноваженими особами Укртрансбезпеки було проаналізовано надані усні пояснення ОСОБА_4 , а також додатково перевірено транспортний засіб в Ліцензійному реєстрі перевізників.

Так, «Ліцензійними умовами провадження господарської діяльності з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним транспортом, міжнародних перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом» затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. № 1001 (надалі - Ліцензійні умови) встановлені організаційні, кадрові та технологічні вимоги до матеріально-технічної бази ліцензіата і засобів провадження діяльності, обов`язкові для виконання під час провадження зазначеної діяльності.

Відповідно до пункту 27 Ліцензійних умов передбачено, що до використання під час провадження господарської діяльності допускаються транспортні засоби, які:

1) зареєстровані відповідно до Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. № 1388;

2) є власністю ліцензіата та мають свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу або надані ліцензіату в оренду, кредит, лізинг і мають свідоцтво про реєстрацію та тимчасовий реєстраційний талон, якщо передбачено їх оформлення;

3) пройшли обов`язковий технічний контроль та щодо яких складено протокол перевірки технічного стану транспортного засобу згідно з Порядком проведення обов`язкового технічного контролю та обсягів перевірки технічного стану транспортних засобів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30 січня 2012 р. № 137, і технічний стан яких відповідає вимогам експлуатаційної безпечності;

4) внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців як засоби провадження господарської діяльності ліцензіата, що відповідають цим Ліцензійним умовам.

За допомогою цифрового інструменту у Ліцензійному реєстрі перевізників за номером або VIN транспортного засобу можна отримати відповідну інформацію.

Так, при внесенні даних про транспортний засіб державний номерний знак НОМЕР_1 , відповідачем було з`ясовано, що ОСОБА_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 має діючу ліцензію на внутрішні перевезення пасажирів автобусами, ліцензія видана згідно з Наказом Укртрансбезпеки №374 від 28.07.2022 (Витяг ДСБТ Укртрансбезпеки додається) та використовує вищеобумовлений транспортний засіб, має на нього оформлений тимчасовий реєстраційний талон ХХР №016505, що діє з 07.06.2022 до 06.06.2025.

Враховуючи вищезазначене, надалі листом №40529/36/24-23 від 05.06.2023 було запрошено Позивача на розгляд справи призначений на 09.06.2023 на 09:00. Лист отримано Позивачем 08.06.2023.

В листі було зазначено, що в разі не прибуття в зазначений час, справа буде розглянути за відсутності Позивача.

Позивач не з`явився на розгляд справи про порушення 09.06.2023. Водночас, адвокат Маховиком Р.В. було подане клопотання про відкладення розгляду справи та ознайомлення з матеріалами справи.

Адвокат Позивача наполягає у позовній заяві на тому, що ОСОБА_1 не змогла прийти на розгляд справи у зв`язку з перебуванням на лікарняному. Крім цього, представник позивачки зазначає про те, що ні ОСОБА_1 , ні адвокату Маховику Р.В. не надано можливості підготуватись до розгляду справи, що привело до порушення основоположних прав громадянина на захист і повністю нівелювало гарантії, встановлені ст. 19 Конституції України.

Однак враховуючи те, що справа про порушення розглядається в органі державного контролю не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення та зважаючи на те, що строк прийняття рішення спливав 10.06.2023 перенести розгляд справи не вбачалося за можливе. Водночас суд вважає правомірними посилання відповідача на те, що позивач не надавав жодних доказів та або пояснень які б свідчили про відсутність вчинення правопорушення останнім.

Крім цього, обґрунтованими є посилання відповідача на те, що Акт перевірки був підписаний водієм транспортного засобу ОСОБА_5 , що дає підстави вважати, що Позивачу було відомо про відповідну перевірку 10.04.2023 за результатами якої було складено акт.

Враховуючи вище зазначене Відповідачем було вжито всі заходи стосовно повідомлення Позивача про час і дату розгляду справи.

При цьому, суд бере до уваги висновки Верховного Суду у складі колегії судів Касаційного адміністративного суду викладені у постанові від 01.03.2018 № 820/4810/17 в якій зазначено, що відсутність особи під час розгляду справи про накладення адміністративно-господарського штрафу, при розгляді даної справи не позбавляє особу спростовувати вину у суді та у зв`язку з цим не може бути самостійною підставою для скасування постанови для скасування постанови про застосування адміністративно- господарського штрафу.

Оскільки на момент проведення перевірки договір із замовником транспортних послуг, документ, що засвідчує оплату транспортних послуг, копію договору особистого страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті, протокол перевірки та адаптації тахографа для транспортного засобу були відсутні, то виявлені у позивача під час перевірки порушення, зафіксовані в Акті, становлять склад господарського правопорушення, передбаченого абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", і тягнуть накладання штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відтак, постанова № 3432013 від 22.08.2022, складена на підставі акта №342697, за порушення ст. 39 Закону України "Про автомобільний транспорт" є правомірною.

Крім того, слід звернути увагу, що у постанові від 22.05.2020 у справі № 825/2328/16 Верховний Суд зазначив, що порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.

Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).

Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи з міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultraviresactюn - invalidact). Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

У відповідності до практики Європейського суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості. Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.04.2020 у справі №813/1790/18.

Щодо підстав застосування адміністративно-господарського штрафу до Позивача.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Як вказує відповідач, на момент проведення перевірки транспортного засобу Volkswagen, державний номерний знак НОМЕР_1 , назва маршруту «Ужгород-Полтава», водій не надав договір із замовником транспортних послуг, документ, що засвідчує оплату транспортних послуг, копію договору особистого страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті, протокол перевірки та адаптації тахографа для транспортного засобу.

Позивачем та її представником зазначені твердження відповідача не спростовані.

В пунктах 51, 55 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №176 від 18.02.1997 визначено, що нерегулярні перевезення пасажирів здійснюються на підставі замовлення юридичною або фізичною особою автобуса як разові перевезення організованої групи пасажирів за визначеним маршрутом згідно з договором про замовлення транспортного засобу.

Замовлення юридичною або фізичною особою автобуса для нерегулярних перевезень здійснюється шляхом укладення з автомобільним перевізником письмового договору про замовлення транспортного засобу.

За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт»:

- автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами;

- водій - особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка.

- автомобільний транспортний засіб - колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій (далі - транспортний засіб);

- автобус - транспортний засіб, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення пасажирів з кількістю місць для сидіння більше ніж дев`ять з місцем водія включно.

- автобусний маршрут - шлях проходження автобуса між початковим та кінцевим пунктами з визначеними місцями на дорозі для посадки (висадки) пасажирів;

- автобусний маршрут нерегулярних перевезень - автобусний маршрут, на якому здійснюють нерегулярні пасажирські перевезення;

- нерегулярні пасажирські перевезення - перевезення пасажирів автобусом, замовленим юридичною або фізичною особою з укладанням письмового договору на кожну послугу, в якому визначають маршрут руху, дату та час перевезень, інші умови перевезень та форму оплати послуги, або перевезення за власний кошт.

В межах спірних правовідносин, позивач є автомобільним перевізником, ОСОБА_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 має діючу ліцензію на внутрішні перевезення пасажирів автобусами, ліцензія видана згідно з Наказом Укртрансбезпеки №374 від 28.07.2022.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільний перевізник повинен, зокрема, забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.

Стаття 7 Закону України «Про страхування» відносить особисте страхування від нещасних випадків на транспорті до обов`язкових видів страхування. Також в цій статті зазначено, що для здійснення обов`язкового страхування Кабінетом Міністрів України встановлений порядок та правила його проведення, форми типового договору, особливі умови страхування, тощо.

На виконання вимог цього Закону, Кабінет Міністрів України своєю постановою №959 від 14.08.1996 затвердив Положення про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті (далі - Положення № 959). Цим Положенням №959 визначається порядок здійснення обов`язкового особистого страхування від нещасних випадків на транспорті, пасажирів та водіїв.

Пунктом 58 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 № 176,

передбачено, що під час здійснення нерегулярних пасажирських перевезень перевізник забезпечує в установленому законодавством порядку страхування пасажирів.

Пунктом 3 Положення № 959 передбачено, що кожному застрахованому пасажиру перевізник, що виступає агентом страховика, видає страховий поліс. Він може видаватись на окремому бланку або міститися на зворотному боці квитка. Оскільки при нерегулярних пасажирських перевезеннях видача квитків не передбачена, відносини між перевізниками та страховиками щодо страхування пасажирів і водіїв визначаються укладеними між ними договорами доручення та договорами страхування.

Окрім того, поліс (сертифікат) обов`язкового особистого страхування від нещасних випадків на транспорті пасажирів є одним з тих документів, який має пред`явити водій транспортного засобу, що здійснює перевезення пасажирів автомобільним транспортом.

Перевезення пасажирів автобусами в режимі нерегулярних пасажирських перевезень здійснюють автомобільні перевізники на автобусних маршрутах нерегулярних перевезень на договірних умовах із замовниками транспортних послуг стаття 35 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Відповідно до п. 55 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 № 176 замовлення юридичною або фізичною особою автобуса для нерегулярних перевезень здійснюється шляхом укладення з автомобільним перевізником письмового договору про замовлення транспортного засобу.

Договір на здійснення нерегулярних перевезень, що укладається між юридичною або фізичною особою та автомобільним перевізником у письмовій формі, повинен містити дату і час здійснення перевезень, початковий та кінцевий пункти маршруту, маршрут перевезення і державний реєстраційний номер транспортного засобу та мету поїздки (п. 56 Правил). Автомобільний перевізник зобов`язаний зокрема, видавати водіям та іншим працівникам передбачені законом документи (п. 145 Правил). Водій автобуса зобов`язаний, серед іншого, мати із собою і пред`являти для перевірки уповноваженим особам передбачені законодавством документи (п. 147 Правил).

Зокрема, як вже зазначалося у перевізника на момент проведення перевірки були відсутні: договір із замовником транспортних послуг, поліс обов`язкового страхування пасажирів, протокол перевірки та адаптації тахографа, що в свою чергу свідчить про обґрунтованість складеного акту перевірки і, відповідно, винесення оскаржуваної постанови про застосування адміністративно- господарського штрафу.

Щодо відсутності у водія під час перевірки протоколу перевірки та адаптації тахографа зазначаємо наступне.

У відповідності до статті 18 Закону України «Про автомобільний транспорт» з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані:

- організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України;

- здійснювати заходи, спрямовані на забезпечення безпеки дорожнього руху;

- забезпечувати виконання вимог законодавства з питань охорони праці;

- здійснювати організацію та контроль за своєчасним проходженням водіями медичного огляду, забезпечувати їх санітарно-побутовими приміщеннями й обладнанням.

Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю.

Положення щодо режимів праці та відпочинку водіїв транспортних засобів визначається законодавством.

В розумінні вказаної норми контроль за роботою водіїв повинен здійснюватися роботодавцем незалежно від протяжності маршрутів та інших обставин.

В свою чергу наказом Міністерства транспорту і зв`язку України від 07.06.2010 року №340 зареєстрованого в міністерстві юстиції України 14.09.2010 року №811/18106 затверджено Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, яке встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - водії) та порядок його обліку (далі Положення №340).

Відповідно до пункту 1.3 Положення №340 вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами.

Згідно з пунктом 6.1 Положення №340 автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

Пунктом 6.3 Положення №340 водій, що керує ТЗ, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія (додаток 3) або повинен мати копію графіка змінності водіїв.

Отже, згідно з визначенням Положення тахограф - контрольний пристрій, який встановлюється на транспортному засобі для показу та реєстрації інформації про рух транспортного засобу. Іншим способом контролю водіїв є індивідуальна контрольна книжка, яка відображає відомості про тривалість змінного періоду керування.

В свою чергу, Порядок установлення, технічного обслуговування та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільних транспортних засобах (крім таксі), які використовуються для надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів встановлено Інструкцією з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України №385 від 24.06.2010 (далі - Інструкція №385).

Відповідно до п. 1.4 Інструкції №385 контрольний пристрій (тахограф) - обладнання, яке є засобом вимірювальної техніки, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їхніх водіїв; тахокарта - бланк, призначений для внесення й зберігання зареєстрованих даних, який вводять в аналоговий контрольний пристрій (тахограф) та на якому маркувальні пристрої останнього здійснюють безперервну реєстрацію інформації, що підлягає фіксуванню відповідно до положень ЄУТР.

Згідно з положеннями п. 3.3 Інструкції №385 водій транспортного засобу, обладнаного тахографом:

- забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа;

- своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання;

- використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом;

- має при собі; протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу;

- заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом;

- у разі несправності або пошкодження аналогового тахографа своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці тахокарти, де нанесена сітка з відповідними графічними позначками, інформує про це відповідну посадову особу перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв);

- у разі несправності або пошкодження цифрового тахографа або картки до нього своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці аркуша, призначеного для роздруківки даних, що використовують у даному тахографі, та забезпечує належне зберігання таких записів.

Відповідно до пункту 2.5 Інструкції № 385 повірку тахографів здійснюють повірочні лабораторії, які уповноважені на проведення повірки тахографів відповідно до Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність».

Пунктом 2.6 Інструкції № 385 визначено, що ПСТ виконують перевірку та адаптацію тахографів до транспортних засобів відповідно до вимог ЄУТР періодично кожні два роки, а також у разі:

- установлення або заміни тахографа;

- ремонту тахографа;

- зміни типу розмірів пневматичних шин автомобільного транспортного засобу;

- якщо під час технічного обслуговування або ремонту автомобільного транспортного засобу відбулося пошкодження таблички тахографа або пломб, накладених на його складові, під час установлення або адаптації або у разі зміни конструкції автотранспортного засобу, що може вплинути на роботу тахографа.

Відповідно до положень пункту 1.4 Інструкції № 385 ПСТ - пункт сервісу тахографів, спеціально облаштовані виробничі ділянки для надання послуг щодо установлення та технічного обслуговування тахографів суб`єктами господарювання (резидентами України), що виконують передбачені ЄУТР функції «майстерні або механіка» та внесені Мінінфраструктури як компетентним органом з виконання ЄУТР до переліку уповноважених суб`єктів господарювання.

Пунктом 2.7 Інструкції №385 передбачено, що за результатами перевірки та адаптування тахографа до транспортного засобу ПСТ оформлює у двох примірниках протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу за формою, наведеною в додатку 1.

Протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу зберігають протягом трьох років з дати проведення робіт.

У відповідності до п. «а» ч. 1 ст. 10 Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року № 153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті (ратифікованої Україною у 2008 році) компетентні власті чи органи в кожній країні передбачають ведення індивідуальної контрольної книжки та визначають умови її видачі, її зміст і спосіб її заповнення водіями.

Згідно ч. 3 ст. 10 даної Конвенції традиційні засоби контролю, зазначені в пунктах 1 та 2 цієї статті, якщо це потрібно для деяких категорій транспорту, заміняються або доповнюються, наскільки це можливо, сучасними засобами, такими, наприклад, як тахографи згідно з правилами установленими компетентними властями чи органами в кожній країні.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що водії, які здійснюють перевезення на автобусах, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, зобов`язані мати при собі діючий та повірений тахограф.

Зважаючи на викладене, а також те, що здійснювалися регулярні пасажирських перевезень на обласному міжміському автобусному маршруті протяжністю понад 50 км, то зазначений транспортний засіб повинен бути обладнаний діючим та повіреним тахографом.

Разом з тим, не для усіх транспортних засобів вибір засобу обліку робочого часу є питання добровільного вибору власника. Враховуючи імперативні вимоги п.6.1 саме для 1) автобусів для пасажирських перевезень протяжністю понад 50 км та 2) вантажних автомобілів понад 3,5 тонн, встановлення тахографів є обов`язком, а не правом.

Пункт 6.3 про можливість використання контрольної книжки водія, стосується інших транспортних засобів, які не згадуються у п.6.1 Положення.»

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 29.03.2017 року у справі № 813/5710/14 та від 10 травня 2019 року у справі № 816/124/17.

В свою чергу, положеннями статті 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено необхідність наявності як у перевізника так, і у водія інших документів, передбачених законодавством, а наявність протоколу про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу, або індивідуальної контрольної книжки водія - в разі не обладнання транспортного засобу тахографом, передбачено Інструкцією з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженою Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України №385 від 24.06.2010, та Положенням про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України №340 від 07.06.2010.

Абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що за відсутності документів, зокрема, в даному випадку договору із замовником транспортних послуг, документ, що засвідчує оплату транспортних послуг, копію договору особистого страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті, протокол перевірки та адаптації тахографа для транспортного засобу, на підставі яких виконуються нерегулярні і регулярні спеціальних пасажирських перевезень, регулярні пасажирські перевезення на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км до фізичних або юридичних осіб, які здійснюють на комерційній основі чи за власний кошт перевезення вантажів транспортними засобами, застосовуються адміністративно-господарські штрафи.

Автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.

Тобто при перевірці було встановлено допущення порушення статті 39 Закону №2344-ІІІ відповідальність за яке передбачено абз. 3 част. 1 ст. 60 Закону який визначає за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (Абзац третій частини першої статті 60 в редакції Закону № 1534-ІХ від 03.06.2021).

Враховуюче вищевикладене, доводи позовної заяви не підтверджують порушення в діях контролюючого органу під час проведення рейдової перевірки, а оскаржуваний акт індивідуальної дії є таким, що прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства.

За приписами ч.1 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи ч.1 ст.75 наведеного Кодексу.

Згідно ч.1 ст.76 вказаного Кодексу, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Проте, позивачем у ході розгляду даної справи не було надано жодних доказів та не наведено обґрунтованих доводів протиправності оспорюваної постанови з урахуванням обставин, встановлених судом та аналізу вищенаведених норм чинного законодавства у цій сфері правовідносин.

Окрім того, із наданих учасниками справи копій документів судом не встановлено факту відсутності виявленого порушення, а позивачем жодними доказами це не доведено та не спростовано, а відповідно, застосування до позивача штрафу за порушення ст.39 Закону №2344-Ш (відсутність документів на момент проведення перевірки на підставі яких виконуються пасажирські перевезення) за оспорюваною постановою є правомірним.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши правомірність прийняття відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, оспорюваної постанови по застосування до позивача адміністративно-господарських санкцій у розмірі 17000 грн. з урахуванням критеріїв, визначених ч.2ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що зазначене спірне рішення прийняте відповідачем у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), а тому у адміністративного суду відсутні будь-які правові підстави для задоволення даного позову.

Статтями 6,7 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права згідно якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України.

Приймаючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, у зв`язку з чим у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити повністю.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат та з урахуванням того, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення даного адміністративного позову, всі судові витрати слід покласти на позивача згідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Сумській області про визнання протиправною та скасування постанови відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Кунець