Справа № 158/164/24
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2024-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2024 рокуЛьвівСправа № 158/164/24 пров. № А/857/3024/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Коваля Р.Й., Шевчук С.М.,

з участю секретаря судового засідання : Гранат В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 18 січня 2024 року (ухвалене головуючою-суддею Поліщук С.В., час проголошення рішення 12 год 57 хв у м. Ківерці, повний текст судового рішення складено 19 січня 2024 року) у справі за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України у Волинській області до громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України,

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі - УДМСУ, позивач) звернулося в суд із адміністративним позовом до громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 18.01.2024 у задоволені позовних вимог було відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, УДМСУ подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов задовольнити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що чинним законодавством не передбачено виключень в загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України. При цьому, факт батьківства позивача, не спростовує встановлені відповідачем порушення в його діях та не звільняють від відповідальності за вчинення порушення вимог Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства №3773-VІ від 22.09.2011 (далі - Закон №3773).

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представницю скаржника ОСОБА_2 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, представника відповідача ОСОБА_3 , який заперечив проти її задоволення, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що 25.07.2023 співробітниками УДМСУ було виявлено громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживав на території України без відповідних дозвільних документів, які б надавали йому таке право на визначений строк та не виконав рішення міграційного органу про примусове повернення до країни походження або третьої країни.

Згідно копії паспорта для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , виданого 19.01.2015, строком дії до 18.01.2025, вбачається, що громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ідентифікованим.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 25.07.2023, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.10.2023, було вирішено затримати громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 з метою забезпечення виконання рішення УДМСУ від 25.07.2023 про його примусове видворення на строк достатній для виконання рішення суду але не більше як на 3 (три) місяці, починаючи з часу фактичного затримання 10 год 30 хв 25.07.2023, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.08.2023, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.09.2023, у задоволені позовних вимог громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 до УДМСУ про визнання протиправним та скасування рішення Володимир-Волинського відділу УДМСУ про примусове повернення від 15.06.2023 та рішення УДМСУ про примусове видворення від 25.07.2023 було відмовлено.

З копії листа сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УДМСУ №0701.4/288-24 від 09.01.2024 вбачається, що станом на 09.01.2024 громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_4 до УДМСУ із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не звертався.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 19.10.2023 по справі №158/3289/23, юуло продовжено строк затримання громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою забезпечення примусового видворення за межі території України терміном на 3 (три) місяці, тобто до 25.01.2024. Рішення суду набрало законної сили.

Як вбачається з відповіді Волинського ПТПІ №0777.5/590-23 від 03.11.2023 на лист УДМСУ №0701.11/12450-23 від 30.10.2023, ОСОБА_4 не бажає покидати територію України, оскільки перебуває в зареєстрованому шлюбі з громадянкою України та має малолітнього сина.

29.11.2023 та 05.01.2024 УДМСУ до Надзвичайного та повноважного посла Посольства Республіки Таджикістану в Україні було надіслано листи №0701.11-6150/0701.1.2-23 та №0701.11/85/0701.1.2-23 щодо сприяння у здійсненні заходів пов`язаних із забезпеченням примусового видворення громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі території України, відповіді на які УДМСУ на час звернення до суду з даним позовом не отримало.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що продовження строку затримання відповідача без належних та вичерпних на те підстав не відповідає статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, адже покладає на відповідача додаткові обов`язки, що мають наслідком обмеження свободи пересування, які відповідно до законодавства, мають забезпечуватись саме з боку держави - відповідним міграційним органом. Суд дійшов висновку про те, що відсутність можливості виконати рішення про примусове видворення відповідача за межі України з незалежних від сторін причин протягом тривалого часу не може бути підставою для продовження строку його затримання.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.4 ст.30 Закону №3773, іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Відповідно до ч.1 ст.289 КАС України (у редакції, чинній на час ухвалення судом рішення про затримання відповідача), за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Частиною одинадцятою статті 289 КАС України передбачено, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Згідно ч.13 ст.289 КАС України, умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:

1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації;

2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Відповідно до ч.12 ст.289 КАС України, про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення чи реадмісію або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Верховний Суд у постанові від 28.01.2021 по справі №743/1046/20 дійшов висновку, що перелік умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи та які є підставою для продовження строку її затримання в ПТПІ, наведений у частині тринадцятій статті 289 КАС України і цей перелік є вичерпним.

Апеляційним судом встановлено, що неможливість забезпечити примусове видворення громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 у строк визначений рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 19.10.2023, позивач по справі пов`язує з відсутністю співпраці зі сторони відповідача та у зв`язку із введенням 24.02.2022 Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 Про введення воєнного стану в Україні воєнного стану та як наслідок відсутність будь-якого авіа та морського сполучення з території України, а також відсутність належного фінансування з боку держави.

Зазначені позивачем обставини не є підставою для продовження строку затримання відповідача, особу якого ідентифіковано.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 26.09.2023 по справі №158/1645/23.

У матеріалах справи відсутні достатні, належні та допустимі докази того, що відповідач не йде на співпрацю та відмовляється заповнювати будь які документи, що також підтверджується його показами, якими він не заперечує щодо його видворення з території України та можливість придбання ним квитків на авіасполучення за власні кошти.

Відсутність можливості виконати рішення про примусове видворення відповідача за межі України з незалежних від сторін причин протягом тривалого часу не може бути підставою для продовження строку його затримання.

Продовження строку затримання відповідача без належних та вичерпних на те підстав не відповідає статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, адже покладає на відповідача додаткові обов`язки, що мають наслідком обмеження свободи пересування, які відповідно до законодавства, мають забезпечуватись саме з боку держави - відповідним міграційним органом.

Пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

Європейський суд з прав людини у справі Амюр проти Франції (рішення від 25.06.1996) та у справі Дугуз проти Греції (рішення від 06.03.2001) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ч.3 п.1 ст.289 КАС України передбачено відсутність співпраці з боку іноземця під час процедури його ідентифікації. В даному конкретному випадку особа відповідача є ідентифікованою, а отже зазначені позивачем у позовній заяві обставини не є підставою для продовження строку затримання відповідача.

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.11 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 18 січня 2024 року по справі №158/164/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді Р. Й. Коваль
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 08.04.2024 року у зв`язку з перебуванням головуючого судді Кухтея Р.В. у період з 25.03.2024 по 31.03.2024 у відпусці.