Справа № 260/645/24
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2024-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

09 квітня 2024 рокум. Ужгород№ 260/645/24

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому просить: 1) визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, прийнявши рішення №69 від 08.11.2023 року щодо не зарахування ОСОБА_1 при призначенні пенсії за віком період трудової діяльності згідно трудової книжки серія НОМЕР_1 з 28.01.1995 по 06.09.1995рр., та з 11.09.1995 по 14.02.1996 pp., запис трудової книжки гр.. 13-14, 15-16; 2) скасувати Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області рішення №69 від 08.11.2023 року та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області призначити з дня права 08.08.2023 року, пенсію за віком ОСОБА_1 з урахуванням періоду трудової діяльності згідно трудової книжки серія НОМЕР_1 з 28.01.1995 по 06.09.1995рр., та з 11.09.1995 по 14.02.1996 рр., запис трудової книжки гр. 13-14,15-16.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що після досягнення пенсійного віку він звернувся до ГУ ПФУ в Закарпатській області із заявою про призначення пенсії за віком, однак у задоволенні такої було відмовлено з огляду на недостатність страхового стажу. Так, до такого не було зараховано окремі періоди роботи з тих мотивів, що записи про трудову діяльність внесені до трудової книжки з порушенням законодавчих вимог. Зазначає, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на керівника підприємства, а тому невиконання таких вимог не може позбавити громадян їх конституційного права на соціальний захист. Більше того, вважає, що органи Пенсійного фонду України наділені повноваженнями самостійно отримувати від підприємств необхідні для призначення пенсії документи.

28 лютого 2024 року відповідач 1 подав до суду відзив на позов №0700-0902-8/13258 від 26.02.2024, в якому проти заявлених позовних вимог заперечив та просив у задоволенні позову відмовити, аргументуючи безпідставністю такого. Зокрема, зазначив, що в ході розгляду поданої позивачем заяви про призначення пенсії було встановлено, що окремі записи про трудову діяльність у трудовій книжці не завірені підписом уповноваженої особи та печаткою установи, що суперечить вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. Будь-яких уточнюючих довідок позивач не надав. З огляду на що вважає, що такі періоди роботи були правомірно не зараховані до страхового стажу позивача.

29 лютого 2024 року відповідач 2 подав через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» відзив на позов, в якому у задоволенні позову просить відмовити з мотивів безпідставності такого. Так, стверджує, що після проведеної перевірки наданих позивачем документів було встановлено недостатність страхового стажу для призначення пенсії за віком. При цьому до такого не було зараховано період роботи з 28.01.1995 по 06.09.1995 у зв`язку з тим, що у записі в трудовій книжці про звільнення відсутній підпис уповноваженої особи; з 11.09.1995 по 14.02.1996 не зарахований, оскільки відсутня назва підприємства-роботодавця, що не відповідає вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. Окрім того, вважає, що питання призначення пенсії є дискреційними повноваженнями органу Пенсійного фонду України, а тому суд не може вирішувати такі.

Дослідивши подані сторонами документи та матеріали справи, розглянувши доводи сторін, наведені ними в письмових заявах, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 01 листопада 2023 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі ГУ ПФУ в Закарпатській області) із заявою про призначення пенсії за віком.

Вказана заява позивача, відповідно до принципу екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань, була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - ГУ ПФУ в Одеській області), яке рішенням №69 від 08.11.2023 відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Так, відповідно до такого рішення страховий стаж ОСОБА_1 становить 29 років 00 місяців, при необхідному 30 років. При цьому до страхового стажу не зараховано період роботи з 28.01.1995 по 06.09.1995, оскільки відсутній підпис відповідальної особи на записі про звільнення з роботи; та з 11.09.1995 по 14.02.1996, оскільки при прийнятті на роботу відсутня назва підприємства, куди зараховано заявника.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням органу Пенсійного фонду України, вважаючи його таким, що порушує передбачене законодавством право на пенсію, ОСОБА_1 звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Зі змісту ч. 3 ст. 23 Загальної Декларації прав людини, п. 4 частини першої Європейської соціальної хартії випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Ст. 46 Конституції України також передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Свою відмову зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 спірні періоди роботи орган Пенсійного фонду аргументує окремими недоліками у заповненні трудової книжки, а саме: при заповненні відомостей про роботу, як заголовок не зазначено повне найменування підприємства, а також запис про звільнення позивача з роботи не завірено підписом відповідальної особи.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Питання виникнення та реалізації права громадян на пенсійне забезпечення врегульоване положеннями Законів України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон №1788) та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058) (в редакціях, чинних на момент прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону №1058, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Під «страховим стажем» згідно ч. 1 ст. 24 Закону №1058 розуміють період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону №1058, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону №1058).

Згідно до ч. 1 ст. 56 Закону №1788 до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Положеннями ст. 62 Закону №1788 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Вказане кореспондується також з положеннями п. 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993р. (далі Інструкція) та п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 р.

П. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» визначено, що заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства, установи, організації в присутності працівника, а відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Відповідно до п. 2.2 Інструкції, до трудової книжки вносяться наступні відомості: про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіхи в роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Згідно п. 2.3 Інструкції записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Відповідно до п. 2.14 Інструкції, у графі 3 розділу «Відомості про роботу» як заголовок пишеться повне найменування підприємства. Під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення (2.4 Інструкції).

Вказане кореспондується також з положеннями Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.74 №162 (що була чинна на момент видачі трудових книжок позивача).

З матеріалів справи вбачається та не заперечується відповідачами, що позивач при зверненні за призначенням пенсії подав, в тому числі трудову книжку НОМЕР_1 від 24.01.1984, в якій наявні відомості про прийняття ОСОБА_1 28 січня 1995 року на роботу водієм в МПП «Елизатет-Виктор» та звільнення з такої 06 вересня 1995 року. Вказані відомості завірені печаткою підприємства та підписами відповідальної особи.

Свою відмову зарахувати такий період роботи до страхового стажу позивача ГУ ПФУ в Одеській області аргументує відсутністю підпису відповідальної особи на записі про звільнення з роботи.

Проте досліджуючи наявну в матеріалах відмовної пенсійної справи копію трудової книжки НОМЕР_1 від 24.01.1984, суд встановив такі мотиви відповідача 2 безпідставними. Так, запис №14 від 06.09.1995 про звільнення позивача з роботи за власним бажанням завірено підписом відповідальної особи та печаткою установи (арк. спр. 42).

В розумінні ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 75 КАС України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 76 КАС України).

Суд вважає, що враховуючи приписи ч. 2 ст. 77 КАС України, тягар доведення правомірності прийнятого рішення покладається саме на суб`єкт владних повноважень. В свою чергу в спірних правовідносинах відповідач 2 жодних доказів на підтвердження прийнятого рішення в частині відмови зарахувати у страховий стаж ОСОБА_1 період роботи з 28.01.1995 по 06.09.1995 не надав.

Тому рішення ГУ ПФУ в Одеській області №69 від 08.11.2023 в частині, що стосується відмови зарахувати у страховий стаж позивача період роботи з 28.01.1995 по 06.09.1995 є протиправним та підлягає скасуванню.

Стосовно відмови ГУ ПФУ в Одеській області зарахувати в страховий стаж позивача період роботи з 11.09.1995 по 14.02.1996 суд зазначає наступне.

Рішення ГУ ПФУ в Одеській області №69 від 08.11.2023 в частині, що стосується відмови зарахувати у страховий стаж позивача період роботи з 11.09.1995 по 14.02.1996 аргументоване відсутністю назви підприємства-роботодавця у відповідній графі трудової книжки.

Згідно до ч. 1 ст. 56 Закону №1788 до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до п. 2.2 Інструкції, до трудової книжки вносяться, в тому числі, відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.

Нормами п. 2.14 Інструкції визначено, що у графі 3 розділу «Відомості про роботу» як заголовок пишеться повне найменування підприємства. Під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу. У графі 3 пишеться: «Прийнятий або призначений до такого-то цеху, відділу, підрозділу, на дільницю, виробництво» із зазначенням його конкретного найменування, а також роботи, професії або посади і присвоєного розряду. Записи про найменування роботи, професії або посади на яку прийнятий працівник, виконуються для робітників та службовців відповідно до найменування професій і посад, зазначених у «Єдиній державній класифікацій професій всіх категорій працівників на підставі міжнародних стандартів».

На думку суду, відомості щодо підприємства-роботодавця є суттєвими для зарахування певного періоду роботи до страхового стажу працівника, оскільки за відсутності таких орган Пенсійного фонду України не зможе перевірки їх достовірність за допомогою наявних у його розпорядженні механізмів та засобів.

В наданій органу Пенсійного фонду України трудовій книжці ОСОБА_1 НОМЕР_1 від 24.01.1984 наявні записи №№15, 16, відповідно до яких 11 вересня 1995 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу водієм транспортної ділянки на підставі наказу №217 від 11.09.1995 та звільнений 14 лютого 1996 року з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України на підставі наказу №35 від 14.02.1996 (арк. спр. 42).

Поряд з цим, відповідні записи трудової книжки за період трудової діяльності з 11.09.1995 по 14.02.1996 не містять жодних відомостей щодо найменування підприємства, установи, організації або кооперативу, де ОСОБА_1 працював. Такі відомості неможливо встановити також з печатки юридичної особи, якими завірені записи трудової книжки, оскільки відбиток такої є нечітким.

В поданій до суду позовній заяві ОСОБА_1 в обґрунтування протиправності оскарженого рішення в частині відмови зарахувати період роботи з 11.09.1995 по 14.02.1996 до його страхового стажу жодних аргументів щодо місця своєї роботи, зокрема, щодо назви підприємства не наводить, хоча вважає підстави такої відмови суто формальними.

Хоча суд погоджується з доводами ОСОБА_1 , що відповідальність за порядок ведення трудових книжок лежить на роботодавцю, однак вважає, що позивач також повинен докласти певних зусиль для підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсії у разі неможливості встановити такий за відомостями, наявними в трудовій книжці.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок).

Абз. 2 п. 1 розділу І Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно п. 2 розділу І Порядку у разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.

Відповідно до п. 3 розділу ІІ Порядку, за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження стажу роботи приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.

Незважаючи на відсутність у трудовій книжці ОСОБА_2 необхідних відомостей про період роботи з 11.09.1995 по 14.02.1996, позивач жодних документів, передбачених Порядком до органу Пенсійного фонду України або до суду не надав, як і не заявляє про можливість підтвердження спірного періоду роботи показами свідків.

При цьому суд відхиляє посилання позивача на обов`язок органу Пенсійного фонду України самостійно перевірити спірні періоди трудової діяльності та витребувати від підприємства-роботодавця необхідні документи, оскільки для вчинення таких дія орган Пенсійного фонду України повинен знати про місце роботи заявника. В свою чергу в спірних правовідносинах такі відомості відсутні, а ОСОБА_2 самостійно про назву підприємства-роботодавця не повідомляє.

Таким чином за відсутності відомостей про місце роботи ОСОБА_2 за період з 11.09.1996 по 14.02.1996 суд вважає, що ГУ ПФУ в Одеській області правомірно відмовив у зарахуванні такого до страхового стажу позивача.

Отже, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Оскільки питання обчислення достатності страхового стажу позивача для призначення пенсії з врахуванням періоду роботи, зарахованого за результатами розгляду даної адміністративної справи, є повноваженням саме територіальний орган Пенсійного фонду, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача 2 повторно розглянути заяву про призначення пенсії та прийняти рішення у встановленому порядку, з урахуванням наданої судом у цьому рішенні правової оцінки.

З огляду на вищенаведене позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (місцезнаходження: пл. Народна, буд. 4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88008, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (місцезнаходження: вул. Канатна, буд. 83, м. Одеса, 65012, ) про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 період трудової діяльності згідно з трудовою книжкою серія НОМЕР_1 з 28.01.1995 по 06.09.1995.

3. Скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №69 від 08.11.2023 року.

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.11.2023 року з урахуванням висновків суду.

5. В решті позову відмовити.

6. Стягнути із бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (місцезнаходження: вул. Канатна, буд. 83, м. Одеса, 65012, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) 605,60 грн. (Шістсот п`ять гривень 60 коп.) судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяР.О. Ващилін