Справа № 440/12325/23
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2024-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2024 р.Справа № 440/12325/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Чалого І.С. ,

за участю секретаря судового засідання Шаповал В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.11.2023, головуючий суддя І інстанції: Є.Б. Супрун, повний текст складено 14.11.23 по справі № 440/12325/23

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому, з урахуванням уточнень, просить суд: визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка полягає у невиконанні вимог по звільненню ОСОБА_1 з військової служби на підставі рапорту з посиланням на норми права; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 звільнити ОСОБА_1 із займаної посади оператора групи зв`язку у званні солдата ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі поданого 10.08.2023 року рапорту; стягнути на користь ОСОБА_1 з ІНФОРМАЦІЯ_1 судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

В якості підстави для звернення до суду заявник вказує на протиправну, як на його думку, бездіяльність відповідача щодо звільнення з військової служби педагогічного працівника, мобілізованого без достатніх на те підстав.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.11.2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.11.2023 року та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що помилка при мобілізації та призову позивача на військову службу полягала в тому, що він не повинен був бути мобілізований згідно зі ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», так як позивач працював вчителем в середньому закладі освіти, а відповідно не підлягав мобілізації за цим законом: педагогічні працівники закладів професійної (професійно-технічної) освіти, закладів загальної середньої освіти, за умови що вони працюють відповідно у закладах вищої чи фахової передвищої освіти, наукових установах та організаціях, закладах професійної (професійно-технічної) чи загальної середньої освіти за основним місцем роботи не менш як на 0,75 ставки. Зазначає, що у позивача була і є більш, ніж повна ставка, що підтверджується письмовими доказами. Вказує, що позивач зазначив суду першої інстанції, в чому полягають порушення відповідача і в який спосіб їх потрібно буде поновити, однак суд першої інстанції безпідставно відхилив доводи позивача.

ІНФОРМАЦІЯ_2 подав до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.11.2023 року без змін. Зазначає, що застосування статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» в частині надання відстрочки від мобілізації, в тому числі педагогічним працівникам, можливе тільки військовозобов`язаним до набуття статусу військовослужбовця. Вказує, що під час призову гр. ОСОБА_1 із заявою про надання відстрочки відповідно до вимог абзацу 3 частини 2 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» до ІНФОРМАЦІЯ_3 не звертався. Стверджує, що позивач добровільно погодився бути призваним на військову службу під час мобілізації, що не забороняє чинне законодавство. Зауважує, що в переліку підстав на звільнення відповідно до пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» відсутні педагогічні працівники, які мають право звільнитися у воєнний час. Звертає увагу, що на даний час солдат ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних Сил України і підстав для звільнення за фактом належності його до педагогічних працівників у нього відсутні.

Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені заздалегідь та належним чином.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст.229 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що військовозобов`язаний ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , 24.02.2022 наказом начальника Миргородського РТЦКСП від 24.02.2022 №34 призваний на військову службу та зарахований до списків особового складу Миргородського РТЦКСП, на всі види забезпечення та призначений солдатом, стрільцем відділення охорони №2 першого взводу роти охорони Миргородського РТЦКСП (а.с. 28).

10.08.2023 до Миргородського РТЦКСП надійшов рапорт солдата ОСОБА_1 за вх. №6918 з проханням звільнити у запас з посади оператора групи зв`язку у званні солдата у відповідності до ст.23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (а.с. 26).

У відповідь відповідач листом від 14.08.2023 №1/5506 повідомив позивача про те, що питання звільнення з військової служби під час воєнного стану регулюється Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу". Зокрема пункт 2 частини 4 статті 26 Закону визначає підстави для звільнення з військової служби під час воєнного стану, проаналізувавши який відповідач вказав, що педагогічних працівників може бути звільнено з військової служби на загальних підставах, зокрема, при досягненні граничного віку перебування на військовій службі (60 років), за станом здоров`я, при набранні законної сили обвинувальним вироком суду, а також через вищенаведений перелік сімейних обставин (інших поважних причин) - за власним бажанням. Зазначив, що при наявності будь-якої з наведених підстав або їх сукупності ОСОБА_1 необхідно звернутися з відповідним рапортом та надати копії документів, що підтверджують підстави для звільнення. Крім того, застосування статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію" в частині надання права на відстрочку педагогічним працівникам можливе лише військовозобов`язаним до набуття ними статусу військовослужбовця (а.с. 27).

Не погодившись із зазначеною відповіддю Миргородського РТЦКСП, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що застосування статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію" в частині надання права на відстрочку педагогічним працівникам можливе лише військовозобов`язаним, до набуття ними статусу військовослужбовця.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на даний час.

Одночасно із введенням воєнного стану Указом Президента України від 24.02.2022 №65/2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України від 03.03.2022 №2105-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Пунктами 4 та 5 цього Указу Президент України постановив призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами. Генеральному штабу Збройних Сил України визначити черговість та обсяги призову військовозобов`язаних, резервістів та транспортних засобів національної економіки в межах загального строку мобілізації.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів регулює Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року №3543-XII (далі Закон №3543-XII; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону № 3543-XII:

мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;

особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону №3543-XII загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Згідно з ч.5 ст.4 Закону №3543-XII вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.

За змістом ст.2 Закону №3543-XII правовою основою мобілізаційної підготовки та мобілізації є Конституція України, Закон України «Про оборону України», цей та інші закони України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (далі по тексту - Закон №2232-ХІІ; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з ч.2 ст.1 Закону №2232-ХІІ військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч.2 ст.2 цього Закону проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.

Згідно з ч.5 ст.1 Закону №2232-ХІІ від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

За змістом ч.9 ст.1 Закону №2232-ХІІ щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.24 Закону №2232-ХІІ початком проходження військової служби для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Статтею 22 Закону №3543-ХІІ закріплені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації. Громадяни зобов`язані, зокрема, з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Відповідно до ч.3 ст.22 Закону №3543-ХІІ під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту) (ч.5 ст.22 Закону №3543-ХІІ).

Згідно з п.1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 року №154 (далі по тексту Положення №154), територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Відповідно до положень п.9 Положення №154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, зокрема, здійснюють заходи щодо призову громадян на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Згідно з п.11 Положення №154 районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку, а також ведуть їх спеціальний облік.

При цьому, статтею 23 Закону №3543-ХІІ визначено перелік осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно до абз.3 ч.2 ст.23 Закону №3543-ХІІ призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають також, зокрема, наукові і науково-педагогічні працівники закладів вищої та фахової передвищої освіти, наукових установ та організацій, які мають вчене звання та/або науковий ступінь, і педагогічні працівники закладів загальної середньої освіти, за умови що вони працюють відповідно у закладах вищої чи фахової передвищої освіти, наукових установах та організаціях, закладах загальної середньої освіти за основним місцем роботи не менш як на 0,75 ставки.

Вказана норма є імперативною, вичерпною та не передбачає додаткових умов чи альтернатив, окрім вказаних у ній.

З матеріалів справи встановлено, що наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 24.02.2022 року №34 ОСОБА_1 призваний ІНФОРМАЦІЯ_2 на військову службу по мобілізації з 24.02.2022 року та зарахований до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 , на всі види забезпечення.

10.08.2023 до Миргородського РТЦКСП надійшов рапорт солдата ОСОБА_1 за вх. №6918 з проханням звільнити у запас з посади оператора групи зв`язку у званні солдата у відповідності до ст.23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", оскільки 24.02.2022 року позивач незаконно мобілізований на військову службу у Збройні Сили України, так як на момент призову він працював вчителем у середньому закладі освіти зі ставкою більше 0,75 та не підлягав мобілізації в силу приписів абз.3 ч.2 ст.23 Закону №3543-ХІІ.

Наявними в матеріалах справи довідками Опорного закладу освіти «Миргородський ліцей імені Івана Андрійовича Зубковського Миргородської міської ради Полтавської області» від 23.02.2022 року №05-07/110 та від 10.08.2023 року №05-07/342 підтверджується, що ОСОБА_1 дійсно працює в Опорному закладі освіти «Миргородський ліцей імені Івана Андрійовича Зубковського Миргородської міської ради Полтавської області» на посаді вчителя інформатики з педагогічним тижневим навантаженням 24,5 год. (1,4 тарифної ставки).

Таким чином, судом встановлено, що позивач, як педагогічний працівник закладу загальної середньої освіти, який працює за основним місцем роботи не менш як на 0,75 ставки, не підлягав призову на військову службу під час мобілізації відповідно до статті 23 Закону №3543-XII.

Доводи відповідача стосовно того, що позивач самостійно та добровільно прибув до органу ТЦК для подальшої його мобілізації, колегія суддів не приймає, оскільки положення абзацу 3 частини 2 статті 23 Закону №3543-XII не передбачають правової можливості призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язаного, який є педагогічним працівником закладу загальної середньої освіти, який працює за основним місцем роботи не менш як на 0,75 ставки, за його згодою.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач, будучи обізнаним про наявність в нього права на відстрочку, погодився вступити до лав ЗСУ в добровільному порядку.

Суд враховує, що обов`язок щодо перевірки наявності підстав для відстрочки від призову під час мобілізації на військову службу покладено на відповідні районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, а тому ІНФОРМАЦІЯ_2 мав перевірити наявність чи відсутність підстави у ОСОБА_1 для одержання відстрочки від призову за мобілізацією.

Як зазначено вище, довідкою Опорного закладу освіти «Миргородський ліцей імені Івана Андрійовича Зубковського Миргородської міської ради Полтавської області» від 23.02.2022 року №05-07/110 підтверджено, що станом на 23.02.2022 року ОСОБА_1 працював в Опорному закладі освіти «Миргородський ліцей імені Івана Андрійовича Зубковського Миргородської міської ради Полтавської області» на посаді вчителя інформатики з педагогічним тижневим навантаженням 24,5 год.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 19.02.2024 року витребувано у ІНФОРМАЦІЯ_1 належним чином завірені копії: особової справи ОСОБА_1 ; всіх документів, які надавав ОСОБА_1 під час призову на військову службу; всіх документів, на підставі яких прийнято рішення про мобілізацію ОСОБА_1 на військову службу; письмових пояснень стосовно зазначеного ОСОБА_1 у рапорті від 10.08.2023 року факту надання ІНФОРМАЦІЯ_5 на момент мобілізації довідки Опорного закладу освіти "Миргородський ліцей імені Івана Андрійовича Зубковського Миргородської міської ради Полтавської області" від 23.02.2022 року №05-07/110.

На виконання вказаної ухвали суду представником відповідача надано письмові пояснення, в яких, зокрема, вказано, що особові справи складаються на кандидатів для прийняття на військову службу за контрактом, а особові справи на військовослужбовців, призваних на військову службу по мобілізації не оформлюються.

Таким чином, відповідачем жодним чином не спростовано факту надання ІНФОРМАЦІЯ_5 на момент мобілізації довідки Опорного закладу освіти «Миргородський ліцей імені Івана Андрійовича Зубковського Миргородської міської ради Полтавської області» від 23.02.2022 року №05-07/110, що підтверджує право позивача на відстрочку від військової служби.

У зв`язку з чим, колегія суддів доходить висновку, що ІНФОРМАЦІЯ_2 необґрунтовано належними та допустимими доказами по справі правомірність своїх дій щодо призову позивача на військову службу під час мобілізації.

Посилання відповідача на те, що застосування статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» в частині надання відстрочки від мобілізації, в тому числі педагогічним працівникам, можливе тільки військовозобов`язаним до набуття статусу військовослужбовця, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки приписами статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Колегія суддів зазначає, що неправомірні дії суб`єкта владних повноважень щодо незаконної мобілізації позивача тривають по цей час та позивач постійно перебуває в стані порушення своїх прав, які необхідно поновити виключно у спосіб скасування наказу про призов позивача на військову службу та зобов`язання відповідача звільнити позивача з військової служби. Іншого способу захисту порушених прав позивача не існує та заперечення цього призводить до ситуації, за якої позивач взагалі буде позбавлений судового захисту.

За цим, висновок суду першої інстанції про те, що застосування статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію" в частині надання права на відстрочку педагогічним працівникам можливе лише військовозобов`язаним, до набуття ними статусу військовослужбовця, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки позивач, як педагогічний працівник закладу загальної середньої освіти, який працює за основним місцем роботи не менш як на 0,75 ставки, не підлягав призову на військову службу під час мобілізації відповідно до ст.23 Закону №3543-XII.

Під час оцінки обраного способу захисту суд в першу чергу враховує його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини, з метою повного та належного захисту прав позивача, колегія суддів, відповідно до вимог ч.2 ст.9 КАС України, вважає за належне вийти за межі позовних вимог та обрати спосіб захисту порушеного права позивача, що в повній мірі сприяє досягненню ефективного захисту інтересів позивача та встановлює спосіб відновлення його права від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

В даному випадку, за відсутності правових підстав для призову позивача, як педагогічного працівника закладу загальної середньої освіти, який працює за основним місцем роботи не менш як на 0,75 ставки, на військову службу під час мобілізації, колегія суддів доходить висновку, що ефективним та належним способом відновлення порушеного права позивача буде саме визнання протиправним та скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 24.02.2022 року №34 в частині призову ОСОБА_1 на військову службу та зарахування до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 , на всі види забезпечення, та зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За цим, апеляціційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з ч.2 ст.317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до ст. 139 КАС України.

Оскільки, відповідно до п.1 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище, і позивач не був службовою особою, який у значенні вказаного вище Закону займав відповідальне або особливо відповідальне становище, дана справа відноситься до справ незначної складності, а також враховуючи те, що дана справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно вказане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.11.2023 по справі № 440/12325/23 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 24.02.2022 року №34 в частині призову ОСОБА_1 на військову службу та зарахування до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 , на всі види забезпечення.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 звільнити ОСОБА_1 з військової служби особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині в позові відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги у загальному розмірі 2684,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) О.В. Присяжнюк І.С. Чалий
Повний текст постанови складено 08.04.2024 року