Справа № 520/14104/23
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2024-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2024 р. Справа № 520/14104/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024, головуючий суддя І інстанції: Єгупенко В.В., м. Харків, повний текст складено 29.01.24 у справі № 520/14104/23

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області , Первомайського міськрайонного суду Харківської області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.08.2023 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, Первомайського міськрайонного суду Харківської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2023 рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.08.2023 у справі № 520/14104/23 скасовано. Прийнято постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, Первомайського міськрайонного суду Харківської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано неправомірними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області щодо надання Довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці - Додаток 2 до Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати довічного грошового утримання суддями у відставці органами Пенсійного фонду України (пункт 1 розділу II) ОСОБА_1 без урахування положень частини другою статті 137 Закону № 1402-VIII положення щодо зарахування (перерахунок) стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) на посаді судді, який здійснюється з дати набрання чинності Законом № 2509-VIII, тобто з 05.08.2018. Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області видати ОСОБА_1 Довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці - Додаток 2 до Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати довічного грошового утримання суддями у відставці органами Пенсійного фонду України (пункт 1 розділу II) виходячи із стажу роботи на посаді судді 24 роки 6 місяців 15 днів з встановленням надбавки за вислугу років на посаді судді в розмірі 50 відсотків. Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплатити щомісячну суддівську винагороду з надбавкою за вислугу років у розмірі 50 відсотків з урахуванням положень частини другої статті 137 Закону № 1402-VIII за період з 20.08.2020 по 05.05.2023 з урахуванням раніше виплачених сум.

17.01.2024 до Харківського окружного адміністративного суду надійшла заява Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якій старший державний виконавець ОСОБА_2 просила за результатом розгляду заяви або з власної ініціативи встановити спосіб виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2023 у справі № 520/14104/23 шляхом встановлення способу виконання рішення шляхом стягнення з боржника на користь стягувача залишку недоотриманої суддівської винагороди в сумі 134 660,05 грн.

Заява обґрунтована тим, що 16.11.2023 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження № 73356688 з примусового виконання виконавчого листа у справі № 520/14104/23, виданого 13.11.2023 Харківським окружним адміністративним судом, про зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплатити щомісячну суддівську винагороду з надбавкою за вислугу років у розмірі 50 відсотків з урахуванням положень частини другою статті 137 Закону № 1402-VIII за період з 20.08.2020 року по 05 травня 2023 року з урахуванням раніше виплачених сум. На адресу боржника Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області та стягувача Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) направлено постанову про відкриття виконавчого провадження від 16.11.2023. До державного виконавця надійшов лист Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області, яким повідомлено: «...Так, територіальне управління здійснило розрахунок суддівської винагороди ОСОБА_1 з надбавкою за вислугу років у розмірі 50 відсотків з урахуванням положень частини другої статті 137 Закону № 1402-VIII за період з 20.08.2020 по 05.05.2023 з урахуванням раніше виплачених сум (довідки-розрахунки від 01.12.2023 за № 04-49/418, від 01.12.2023 за № 04-49/419, від 01.12.2023 за № 04-49/420, від 01.12.2023 за № 04-49/421 додаються). Територіальне управління не має правових підстав самостійно виконати постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2023 у справі № 520/14104/23 та здійснити виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 з надбавкою за вислугу років у розмірі 50 відсотків з урахуванням положень частини другою статті 137 Закону № 1402-VIII за період з 20.08.2020 по 05.05.2023 з урахуванням раніше виплачених сум.». Заявник зазначав, що з метою усунення обставин, що ускладнюють виконання рішення суду, недопущення порушення строків здійснення виконавчого провадження й забезпечення належного виконання рішення, є необхідність у зміні та встановленні способу і порядку виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2023 у справі № 520/14104/23 шляхом встановлення способу виконання рішення щодо проведення перерахунку ОСОБА_1 щомісячної суддівської винагороди з надбавкою за вислугу років у розмірі 50 відсотків з урахуванням положень частини другої статті 137 Закону № 1402-VIII за період з 20.08.2020 по 05.05.2023 з урахуванням раніше виплачених сумі у розмірі 134660,05 грн.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року у задоволені заяви Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення або зміну способу та порядку виконання судового рішення у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, Первомайського міськрайонного суду Харківської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 (далі також позивач, стягувач) подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 та прийняти постанову, якою задовольнити заяву державного виконавця про зміну способу виконання судового рішення, а саме шляхом безспірного списання визначеної Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України у Харківській області суми грошових коштів у розмірі 134 660,05 грн з відповідного реєстраційного рахунку по КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів i працівників апаратів судів», відкритого на рівні цього територіального управління ДСА України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає про неврахування судом першої інстанції того, що безпосередньо боржником (ТУ ДСА України у Харківській області) у виконавчому провадженні зазначено про неможливість виконання судового рішення, яке набрало законної сили в повному обсязі, а саме в частині виплати належної позивачу (стягувачу) донарахованої суддівської грошової винагороди з надбавкою за вислугу років у розмірі 50 відсотків з урахуванням положень частини другої статті 137 Закону № 1402-VIII за період з 20.08.2020 по 05.05.2023, інакше ніж внаслідок зміни способу виконання рішення шляхом безспірного списання визначеної боржником суми грошових коштів з відповідного реєстраційного рахунку по КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів i працівників апаратів судів», відкритого на рівні цього територіального управління ДСА України, і вказана обставина відповідно до ч. 3 ст. 378 КАС України є підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання судового рішення.

Просить урахувати, що зміна способу виконання судового рішення у цій справі сприятиме відновленню порушених прав позивача, за захистом яких він звертався до суду як позивач.

Інші учасники справи правом на висловлення свого ставлення до апеляційної скарги не скористалися.

Згідно з ч. 1 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Колегія суддів, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм процесуального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Колегія суддів звертає увагу, що Верховним Судом уже сформована судова практика щодо застосування цих положень Основного Закону України, зокрема, у постановах від 14 серпня 2018 року у справі № 826/4174/16, від 18 жовтня 2018 року у справі № 802/2135/17-а, від 22 січня 2019 року у справі № 813/142/16, від 11 листопада 2020 року у справі № 191/1169/16-а (2-а/191/7/17), від 18 травня 2022 року у справі № 140/279/21, від 1 червня 2022 року у справі № 640/25836/20 та від 27 липня 2022 року у справі № 540/606/20.

Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Також Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, у пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України» від 7 червня 2005 року, заява № 6318/03; пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року, заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, заява № 30779/04).

На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Відповідно до статті 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Аналогічні положення містяться у статті 370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Отже обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, а також статтями 14 та 370 КАС України.

Зазначені висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 23 квітня 2020 року у справі №560/523/19, від 1 лютого 2022 року у справі №420/177/20 та від 18 травня 2022 року у справа №140/279/21.

Подібний підхід був застосований Верховним Судом у постанові від 26 січня 2021 року у справі №611/26/17, у якій Суд зазначив, що обов`язковість судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантовано статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтями 129, 129-1 Конституції України, статтями 2, 14, 370 КАС України та статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Обов`язковість судового рішення означає, що таке рішення буде виконано своєчасно (у розумні строки), належним чином (у спосіб, визначений судом) та у повному обсязі (у точній відповідності до приписів мотивувальної та резолютивної частин рішення).

Також колегія суддів зазначає, що в адміністративному судочинстві обов`язковість виконання судового рішення має особливо важливе значення, оскільки, виходячи із завдань адміністративного судочинства щодо ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, судовий захист може вважатися ефективним лише за умови своєчасного та належного виконання судового рішення, зазвичай, боржником в якому є держава в особі її компетентних органів, а тому адміністративні суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші пов`язані процесуальні засоби, повинні максимально сприяти реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.

Зазначені висновки суду узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 1 лютого 2022 року у справі №420/177/20 та ухвалах від 26 січня 2021 року у справі №611/26/17, від 7 лютого 2022 року у справі №200/3958/19-а.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ від 02.06.2016 (далі також Закон № 1404-VІІІ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною третьою статті 33 Закон №1404-VIII за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Відповідно до частин першої, третьої статті 378 КАС України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, установлених законом), - установити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

З аналізу положень частин першої, третьої статті 378 КАС України колегія суддів робить висновок, що підставою для застосування правил цієї норми є настання обставини, що перешкоджають належному виконанню судового рішення в адміністративній справі, ускладнюють його виконання або роблять неможливим. Для відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення такою обставиною може бути недостатність коштів на рахунку, стихійне лихо, а для зміни способу чи порядку виконання судового рішення - неможливість виконання судового рішення внаслідок відсутності, пошкодження або знищення об`єкта стягнення або з інших причин. Тобто зміна способу і порядку виконання рішення суду - це прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленими судом. Отже суд за наявності обґрунтованих підстав та належних доказів може змінити спосіб та порядок виконання рішення суду, однак не змінюючи при цьому його змісту, або ж відмовити в задоволенні такої заяви.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 800/203/17.

Як убачається з матеріалів справи, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Харківській області здійснило розрахунок суддівської винагороди ОСОБА_1 з надбавкою за вислугу років у розмірі 50 відсотків з урахуванням положень частини другої статті 137 Закону № 1402-VIII за період з 20.08.2020 по 05.05.2023 у сумі 134 660,05 грн з урахуванням раніше виплачених сум.

Також установлено, що відповідач у справі, який є боржником, не відмовляється виплачувати ОСОБА_1 нараховані грошові кошти в сумі 134 660,05 грн, проте вказує, що не має правових підстав самостійно виконати постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2023 у справі № 520/14104/23 та здійснити виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 з надбавкою за вислугу років у розмірі 50 відсотків з урахуванням положень частини другою статті 137 Закону № 1402-VIII за період з 20.08.2020 по 05.05.2023 з урахуванням раніше виплачених сум.

Заява державного виконавця мотивована тим, що виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2023 у справі № 520/14104/23 в повному обсязі можливе лише після зміни способу i порядку виконання судового рішення на підставі частини третьої статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII та статті 378 Кодексу адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року № 2747-IV в порядку стягнення з бюджетної програми, головним розпорядником бюджетних коштів якою є Державна судова адміністрація України.

Проте колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що здійснене відповідачем нарахування суддівської винагороди позивачу, сума якої не виплачена, не є обставиною, що вказує на неможливість виконання судового рішення у цій справі саме через спосіб захисту, застосований судом при його ухваленні, та не надає достатніх правових підстав для застосування процесуального інституту встановлення порядку і способу виконання судового рішення, регламентованого статтею 378 КАС України.

Колегія суддів зазначає, що зобов`язання відповідача вчинити певні дії з перерахунку і виплати щомісячної суддівської винагороди і стягнення з бюджетної програми, головним розпорядником бюджетних коштів якою є Державна судова адміністрація України, певного розміру грошових коштів за конкретний період є різними за своєю суттю способами захисту прав та інтересів позивача, які обираються позивачем при поданні позову, а судом при ухваленні рішення.

Резолютивна частина постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2023 у справі № 520/14104/23 має зобов`язальний характер, однак судом при розгляді вказаної справи не вирішувалися позовні вимоги майнового характеру щодо стягнення певної суми коштів і, як наслідок, не перевірялася правильність нарахування заборгованості з щомісячної суддівської винагороди. До того ж, відповідачем у справі № 520/14104/23 є саме Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Харківській області, а не Державна судова адміністрація України.

Оскільки розрахунок належної позивачу заборгованості з щомісячної суддівської винагороди судом не здійснювався, тому, змінивши спосіб виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2023 у справі № 520/14104/23 зі зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області здійснити перерахунок та виплату заборгованості з надбавкою за вислугу років у розмірі 50 відсотків з урахуванням положень частини другою статті 137 Закону № 1402-VIII за період з 20.08.2020 по 05.05.2023 з урахуванням раніше виплачених сум на стягнення конкретної суми цієї заборгованості у порядку стягнення з бюджетної програми, головним розпорядником бюджетних коштів якою є Державна судова адміністрація України, суд фактично змінить рішення по суті з виходом при цьому за межі позовних вимог та вирішить питання, що не було предметом дослідження судом при розгляді справи по суті, що не передбачено статтею 378 КАС України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Порядок виконання судового рішення означає визначену у рішенні суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним/приватним виконавцем, спосіб виконання судового рішення це спосіб реалізації та здійснення способу захисту. Під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі об`єктивної (безумовної) неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений судом.

Так, у постанові від 24 грудня 2014 року у справі №21-506а14 Верховний Суд України дійшов висновку, що зміну способу і порядку виконання судового рішення слід розуміти як застосування судом нових заходів щодо його реалізації у зв`язку з неможливістю виконання цього рішення раніше визначеними способом і порядком. При цьому зміна способу виконання не має змінювати (зачіпати) суті самого судового рішення.

Подібного підходу дотримується і Верховний Суд, зокрема у постановах від 7 березня 2018 року у справі № 456/953/15-а, від 16 липня 2020 року у справі №130/2176/17, від 11 листопада 2020 року у справі №817/628/15 та від 17 лютого 2021 року у справі №295/16238/14-а.

Окрім того, Верховним Судом у постанові від 10 липня 2018 року у справі № 490/9519/16-а сформульовано наступний правовий висновок: «Змінивши спосіб виконання такої постанови із зобов`язання виплатити зазначені соціальні виплати на стягнення суми цих виплат, буде змінено постанову по суті, з виходом при цьому за межі позовних вимог та вирішенням питання, що не було предметом дослідження судом при розгляді справи по суті». Подібний висновок також було зроблено Верховним Судом у постанові від 30 липня 2019 року у справі № 281/1618/14-а.

Отже, оскільки у справі, що розглядається, встановлено, що способом відновлення порушеного права позивача у цій справі судом обрано зобов`язання відповідача вчинити певні дії, а стягнення конкретних сум невиплаченої щомісячної суддівської винагороди з надбавкою за вислугу років не було предметом позовних вимог та способом відновлення порушених прав, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість зміни способу та порядку виконання рішення суду у спосіб, який просив державний виконавець, адже запропонований останнім спосіб виконання судового рішення фактично змінює зміст резолютивної частини судового рішення у справі № 520/14104/23, встановлення способу виконання рішення суду шляхом, який обраний заявником, фактично змінить рішення суду у зв`язку зі зміною обраного способу захисту прав позивача.

З огляду на викладене, враховуючи те, що фактично єдиною причиною, яка ускладнює виконання рішення суду, є те, що Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Харківській області здійснює всі нарахування і виплати лише у межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом, який затверджує Державна судова адміністрація України, і безспірне списання коштів з 15 серпня 2023 року здійснюється за бюджетною програмою «Виконання рішень судів на користь суддів i працівників апаратів судів», відкритого на рівні цього територіального управління ДСА України, колегія суддів уважає безпідставними аргументи державного виконавця, наведені в його заяві, про наявність правових підстав для зміни способу та порядку виконання рішення суду у справі № 520/14104/23.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 95 Конституції України бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства; виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків; держава прагне до збалансованості бюджету України.

Також колегія суддів звертає увагу, що КАС України передбачені додаткові процесуальні механізми, які спрямовані на гарантування реалізації положень статті 129-1 Конституції України, згідно з якими судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у порядку статей 382, 383 КАС України.

Наведені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 24 липня 2023 року у справі №420/6671/18.

Отже колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме статті 378 КАС України, при розгляді заяви про зміну способу і порядку виконання судового рішення.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведені положення процесуального законодавства та встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувану ухвалу у справі слід залишити без змін.

Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 у справі № 520/14104/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді О.В. Присяжнюк В.Б. Русанова