Справа № 160/3544/24
Суддя: Рябчук Олена Сергіївна
Дата ухвалення: 2024-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 квітня 2024 рокуСправа №160/3544/24
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Рябчук О.С.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови, -
07.02.2024 року засобами поштового зв`язку до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті, в якій позивач просить:
- визнати протиправною та скасувати Постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 039532 від 24.01.2024 р. у розмірі 17 000,00 грн., прийняту Відділом державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначена справа розподілена судді О.С. Рябчук.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.02.2024 р. відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у письмовому провадженні.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.
02.04.2024 року за допомогою підсистеми «Електронний суд» від Державної служби України з безпеки на транспорті надійшов відзив проти позову. Відповідач заперечує позовні вимоги в повному обсязі, в обґрунтування своїх заперечень вказує, що під час перевірки виявлено порушення статті 34 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: відсутня паперова копія протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу. У тому числі порушення відповідальність за яке передбачена вимогами статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» абзац третій частина 1, що полягала у відсутності на момент проведення перевірки документів, а саме: відсутня паперова копія протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу.
Також зазначено, що повідомлення про розгляд справи було надіслано в строк передбачений законодавством засобами поштового зв`язку. Таким чином, відповідачем вжито усіх заходів щодо належного повідомлення позивача про розгляд справи, оскільки здійснено повідомлення у спосіб, визначений Порядком № 1567.
Також зазначає, що твердження позивача про відсутність перевезення як його економічної діяльності є хибним, оскільки згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, видами економічної діяльності ФОП ОСОБА_1 є:
68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна
49.39 Інший пасажирський наземний транспорт, н.в.і.у.
63.99 Надання інших інформаційних послуг, н.в.і.у.
49.32 Надання послуг таксі.
Вказує, що згідно п. 6 «Порядку від 23 грудня 2009 р. № 1371 державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. № 1388, транспортні засоби, що належать фізичним особам-підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами.
Тому твердження позивача щодо реєстрації транспортного засобу на фізичну особу не заслуговують на увагу суду саме через неможливість реєстрації транспортного засобу на фізичну особу-підприємця.
Окрім того, позивачем не заперечується відсутність у нього необхідних документів в момент проведення перевірки, і заперечується тільки наявність у нього статусу автомобільного перевізника. Зазначені заперечення спростовуються доводами відзиву на позовну заяву.
Таким чином, враховуючи наявність ліцензії, наявність статусу суб`єкта господарювання із видом економічної діяльності 49.32 Надання послуг таксі саме ОСОБА_1 є суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, як автомобільний перевізник, який надає послуги перевезення на таксі.
З огляду на викладене, відповідач вважає прийняту постанову правомірною та просить відмовити в задоволенні адміністративного позову.
04.04.2024 року за допомогою підсистеми «Електронний суд» Державною службою України з безпеки на транспорті було надано суду клопотання про долучення додаткових доказів у справі, а саме витягу про наявність ліцензії на внутрішні перевезення пасажирів легковими автомобілями на замовлення; внутрішніх перевезень пасажирів на таксі, що надана ФОП ОСОБА_1 .
Відповідно до ч.1 ст.257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Частиною 4 статті 243 Кодексу адміністративного України встановлено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно з ч.5 ст.250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Зважаючи на наведене та відповідно до вимог ст.ст. 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Згідно з 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 14.06.2017 року зареєстрований як ФОП, та має наступні види діяльності:
-68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна ( основний);
- 49.39 інший пасажирський наземний транспорт н.е.і.у.;
- 63.99 Надання інших інформаційних послуг, н.в.і.у.;
- 49.32 Надання послуг таксі;
- 96.02 Надання послуг перукарнями та салонами краси;
- 45.32 Роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів.
25.12.2023 року на підставі направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) від 21 грудня 2023 року № 000118 посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області було проведено перевірку додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільний транспортом щодо ОСОБА_1 .
В ході проведення перевірки було зупинено транспортний засіб марки SKODA н.з. НОМЕР_1 , та виявлено порушення, відповідальність за яке передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», абз. 3 ч. 1 перевезення пасажирів за відсутності на момент проведення перевірки документів визначених ст. 39 цього Закону, а саме: відсутня паперова копія протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу SKODA н.з. НОМЕР_1 .
За результатами проведеної перевірки відділом державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області складено акт № 037817 від 25.12.2023 року.
В акті зазначено, що водій транспортного засобу з актом ознайомлений, від підпису та пояснень відмовився.
05.01.2024р. Відділом державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області складено повідомлення про розгляд справи за № 1440/23/24-24, яким ОСОБА_1 було запрошено на розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт на підставі акту № 037817 від 25.12.2023 р. на 24.01.2024 року з 10:00 год. у приміщенні Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області.
Повідомлення про розгляд справи разом з копією акту надіслано ОСОБА_1 08.01.2024 року електронною поштою.
Внаслідок виявленого порушення начальником Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 039532 від 24.01.2024 року, що передбачено абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», якою на позивача накладено штраф у розмірі 17 000,00грн.
ОСОБА_1 наголошує на тому, що в момент проведення рейдової перевірки здійснював рух на власному легковому автомобілі як фізична особа та не є перевізником в розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт» та у відповідача не було повноважень на здійснення своєї управлінської функції стосовно фізичної особи.
Не погоджуючись з прийнятою постановою про накладення адміністративно- господарського штрафу та вважаючи її протиправною, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Оцінивши доводи, що викладені у позовній заяві, відзиві на позов, надані до матеріалів справи докази, суд зазначає наступне.
Правовідносини у сфері перевезення вантажів регулюються Законом України від 05.04.2001 N 2344-III "Про автомобільний транспорт" (далі - Закон N 2344-III).
Статтею 6 Закону N 2344-III передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, в т. ч. державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм на автомобільному транспорті.
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 N 103 Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.
Згідно з пунктом 8 вказаного Положення Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Відповідно до пунктів 2, 3, 4 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 N 1567 (далі - Порядок N 1567), державному контролю підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних суб`єктів господарювання (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.
Органами державного контролю на автомобільному транспорті (далі - органи державного контролю) є Укртрансбезпека, її територіальні органи.
Державний контроль на автомобільному транспорті (далі - державний контроль) здійснюється посадовими особами органу державного контролю (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на перевірку, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку, шляхом проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі). Частинами 14, 17, 18 статті 6 Закону N 2344-III передбачено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Рейдові перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
У разі проведення позапланових і рейдових перевірок автомобільний перевізник, що буде перевірятися, про час проведення перевірки не інформується.
За визначенням, наведеним в абзаці 54 статті 1 Закону N 2344-III рейдова перевірка (перевірка на дорозі) - перевірка транспортних засобів суб`єкта господарювання на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, контрольно-вагові комплекси та інші об`єкти, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту).
Пунктами 12, 14 Порядку N 1567 передбачено, що рейдова перевірка додержання суб`єктом господарювання вимог, визначених пунктом 15 цього Порядку, здійснюється на підставі щотижневого графіка.
Рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об`єктах, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту.
Згідно з пунктом 15 Порядку N 1567 під час проведення рейдової перевірки перевіряється виключно, зокрема, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; додержання вимог статей 53, 56, 57 і 59 Закону; виконання водієм Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.
Відповідно до ст. 48 Закону N 2344-III, автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Згідно з абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону N 2344-III, за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно з пунктом 21 Порядку №1567 у разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.
Відповідно до пункту 25 Порядку №1567 справа про порушення розглядається в органі державного контролю за місцезнаходженням суб`єкта господарювання або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи суб`єкта господарювання) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.
Пунктами 26, 27 Порядку №1567 визначено, що справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи суб`єкта господарювання.
Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа суб`єкта господарювання повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням.
У разі неявки уповноваженої особи суб`єкта господарювання справа про порушення розглядається без її участі.
За наявності підстав керівник органу державного контролю або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.
Отже, в силу приписів частини першої статті 60 Закону № 2344-III відповідальність за порушення вимог законодавства сфері автомобільного транспорту саме автомобільний перевізник.
Згідно із статтею 1 Закону № 2344-III:
автомобільний перевізник фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами;
вантажні перевезення це перевезення вантажів вантажними автомобілями.
Крім того, статтею 31 Закону № 2344-III передбачено, відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування міських, приміських та міжміських, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються договором про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування, у якому встановлюються: перелік маршрутів загального користування, які буде обслуговувати автомобільний перевізник, умови організації перевезень, показники якості транспортного обслуговування населення, термін роботи автомобільного перевізника, зобов`язання органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо облаштування маршруту, підтримки проїзної частини автомобільної дороги та під`їзних шляхів у належному стані (тільки для міських автобусних маршрутів), розмір компенсації витрат автомобільного перевізника внаслідок перевезення пільгових пасажирів та регулювання тарифів, механізм їх виплати.
Тобто відповідальності за порушення вимог законодавства у сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів підлягають автомобільні перевізники, а не власники транспортних засобів, за умови, що вони не використовують транспортний засіб, а лише володіють майновими правами на нього у відповідності до статті 1 ПДР України.
Так, за визначеннями, наведеними у статті 1 Закону № 2344-III автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення - це перевезення вантажів вантажними автомобілями; водій - особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка.
Статтею 33 Закону № 2344-III визначено, що автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовують на законних підставах.
Відповідно до п. 1.10 Правил дорожнього руху, власник транспортного засобу - фізична або юридична особа, яка володіє майновими правами на транспортний засіб, що підтверджується відповідними документами.
Відтак, законодавство України розмежовує поняття власника транспортного засобу та автомобільного перевізника.
Так, судом було встановлено, що 25.12.2023 року на підставі направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) від 21 грудня 2023 року № 000118 посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області було проведено перевірку додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільний транспортом щодо ОСОБА_1 .
В ході проведення перевірки було зупинено транспортний засіб марки SKODA н.з. НОМЕР_1 , та виявлено порушення, відповідальність за яке передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», абз. 3 ч. 1 перевезення пасажирів за відсутності на момент проведення перевірки документів визначених ст. 39 цього Закону, а саме: відсутня паперова копія протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу SKODA н.з. НОМЕР_1 .
За результатами проведеної перевірки відділом державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області складено акт № 037817 від 25.12.2023 року.
В акті зазначено, що водій транспортного засобу з актом ознайомлений, від підпису та пояснень відмовився.
Внаслідок виявленого порушення начальником Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 039532 від 24.01.2024 року, що передбачено абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», якою на позивача накладено штраф у розмірі 17 000,00грн.
При цьому, спір між сторонами виник внаслідок застосування норм Закону України «Про автомобільний транспорт» оскільки позивач наголошує, що не є автомобільним перевізником, здійснював рух на власному легковому транспортному засобі, проте відповідачем не було взято до уваги заперечення оскільки позивач є фізичною особою- підприємцем та має ліцензію на внутрішні перевезення пасажирів на таксі, а також цей вид економічної діяльності зазначено у Виписці з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
З оспорюваної постанови вбачається, що позивачу ставиться у провину порушення вимог абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344.
При цьому, у ст.1 Законі №2344 наведені терміни вживаються в такому значенні: автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; замовник транспортних послуг юридична або фізична особа, яка замовляє транспортні послуги з перевезення пасажирів чи/та вантажів; пасажирські перевезення - перевезення пасажирів легковими автомобілями або автобусами; перевезення пасажирів легковим автомобілем на замовлення перевезення пасажирів легковим автомобілем загального призначення, замовленим юридичною або фізичною особою з укладанням письмового договору на кожну послугу чи на обумовлений термін обслуговування, у якому визначають умови обслуговування, вартість послуги, термін її виконання та інші положення за домовленістю сторін; послуга з перевезення пасажирів чи вантажів перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату.
Порядок здійснення перевезень пасажирів та їх багажу автобусами, таксі, легковими автомобілями на замовлення, а також обслуговування пасажирів на автостанціях визначають Правила надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №176 від 18.02.1997 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України №1184 від 26.09.2007) (далі - Правила №176), які є обов`язковими для виконання організаторами регулярних перевезень, замовниками транспортних послуг (далі - замовники послуг), автомобільними перевізниками, автомобільними самозайнятими перевізниками, персоналом автомобільного транспорту, автостанціями та пасажирами.
Відповідно до п.2 розділу ІІ Правил №176, перевезення пасажирів автобусами залежно від режиму їх організації можуть бути регулярними, регулярними спеціальними та нерегулярними.
Пунктом 51 Правил №176 визначено, що нерегулярні перевезення пасажирів здійснюються на підставі замовлення юридичною або фізичною особою автобуса як разові перевезення організованої групи пасажирів за визначеним маршрутом згідно з договором про замовлення транспортного засобу.
При цьому, пунктом 52 Правил №176 до нерегулярних перевезень віднесено туристично-екскурсійні, весільні та святкові, ритуальні, одноразові перевезення до місць відпочинку та інші перевезення, що не заборонені пунктом 55 цих Правил.
Разом з тим, порядок перевезення на таксі та легковими автомобілями на замовлення врегульовано розділом IV Правил №176, пунктом 86 якого передбачено, що автомобільний перевізник, автомобільний самозайнятий перевізник, які здійснюють перевезення пасажирів та їх багажу на таксі, повинен дотримуватися вимог законодавства про автомобільний транспорт та захист прав споживачів. Для надання послуг таксі автомобільні перевізники, автомобільні самозайняті перевізники повинні мати зареєстровані відповідно до законодавства та обладнані відповідно до встановлених технічних вимог транспортні засоби, відповідну ліцензію.
Пунктом 90 цього розділу Правил №176 передбачено, що кількість пасажирів, що перевозиться в транспортному засобі, не повинна перевищувати його пасажиромісткість.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.39 Закону №2344, документами для юридичної особи, що здійснює перевезення пасажирів на таксі, зокрема для автомобільного перевізника є ліцензія, інші документи, передбачені законодавством України, а для водія таксі - посвідчення водія відповідної категорії, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, інші документи, передбачені законодавством України.
У свою чергу позивач не заперечує факт відсутності під час проведення перевірки паперової копії протоколу перевірки технічного транспортного засобу, в той же час стверджує, що 21.12.2023 о 00 год. 55 хв. він не виступав автомобільним самозайнятим перевізником, який здійснює перевезення пасажирів на договірних умовах, послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом не надавав, а транспортний засіб використовував для власних потреб без мети отримання прибутку.
Суд зазначає, що висновки суду не можуть ґрунтуватись на припущеннях. У разі коли норми законодавства, доводи сторін чи матеріали справи припускають неоднозначне трактування на користь як позивача, так і відповідача суб`єкта владних повноважень, суд застосовує їх на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень.
З урахуванням вище зазначеного, саме відповідач по справі має довести факт здійснення позивачем перевезення пасажирів на таксі та що на момент виявлення правопорушення він є автомобільним самозайнятим перевізником у розумінні Закону №2344-ІІІ.
В той же час, в ході судового розгляду справи відповідачем не надано суду належних та достовірних доказів того, що ОСОБА_1 21.12.2023 о 00 год. 55 хв. надавав послуги з перевезення пасажирів на таксі на договірних умовах за плату, тобто виступав автомобільним самозайнятим перевізником в розумінні Закону №2344-III, та, як наслідок, його обов`язок мати у вказаний час документи, передбачені статтею 39 Закону № 2344-ІІІ, в тому числі паперової копії протоколу перевірки технічного транспортного засобу.
Згідно із абзацом третім частини першої статті 60 Закону №2344-ІІІ за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема, за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
З огляду на вищевикладене суд зазначає, що матеріалами справи не підтверджується факт вчинення позивачем правопорушення у сфері законодавства про автомобільний транспорт, відтак застосування до нього адміністративно-господарського штрафу згідно з оскаржуваною постановою є протиправним.
Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумними сумнівом" "
Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справах "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.88, "Тейксейра де Кастро проти Португалії" від 09.06.98, "Яллог проти Німеччини" від 11.07.2006, "Шабельник проти України" від 19.02.2009, зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією.
Європейський суд з прав людини у рішеннях від 07.11.2002 року по справі "Лавентес проти Латвії" та від 08.02.2011 по справі "Берктай проти Туреччини" наголосив, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення "за відсутності розумних підстав для сумніву, що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумцій".
Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішення має бути прийняте з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.
Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З огляду на викладене, сплачений позивачем судовий збір за подачу даного позову до суду в сумі 1211,20 грн. підлягає стягненню з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань.
Керуючись ст.ст.9, 72-77, 242-246, 250, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 039532 від 24.01.2024 р. у розмірі 17 000,00 грн., прийняту Відділом державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.С. Рябчук