Справа № 300/7321/23
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2024-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2024 рокуЛьвівСправа № 300/7321/23 пров. № А/857/1622/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Кухтея Р. В.
Носа С. П.
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2023 року у справі № 300/7321/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про зобов`язання вчинити певні дії,

місце ухвалення судового рішення м. Івано-Франківськ
Розгляд справи здійснено за правиламиспрощеного позовного провадження
суддя у І інстанціїМикитюк Р.В.
дата складання повного тексту рішенняне зазначена
ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2023 року у справі № 300/7321/23 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 .

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо невиплати ОСОБА_1 з 09.08.2022 пенсії за віком відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII від 16.12.1993.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ - 20551088, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018) здійснювати ОСОБА_1 виплату пенсії за віком відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII від 16.12.1993, з урахуванням проведених виплат.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ - 20551088, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018) на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 1073 (одну тисячу сімдесят три ) гривні 60 копійок.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що на виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.12.2022 в справі №300/3996/22, позивача з 09.08.2022 переведено на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII від 16.12.1993. Оскільки позивач продовжує працювати в органах місцевого самоврядування, яка за рішенням суду зараховується до стажу роботи на державній службі, виплата пенсії проводиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Представник відповідача зазначає, що пенсія позивачу буде проводитися на підставі статті 37 Закону України "Про державну службу", після його звільнення з органів місцевого самоврядування. Також вказує, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги позивача за період 27.04.2022 року (дата призначення пенсії) не урахував положень ст. 122 КАС України та обставин щодо звернення до суду з даним адміністративним позовом поза межами шестимісячного строку, а зокрема 14.04.2023 року.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Про розгляд апеляційної скарги відповідач повідомлений шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду. Про розгляд апеляційної скарги позивач повідомлений шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду на поштову адресу позивача, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно встановлених у судовому рішенні від 05.12.2022 у справі №300/3996/22 обставин у позивача наявний необхідний стаж не менше 20 років на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби (в тому числі станом на 01.05.2016) та позивач досяг віку 62 років, а тому спеціальний стаж позивача, який прирівнюється до стажу, який слід вважати стаж на посадах державної служби, відповідає умовам, передбачених пунктом 12 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" №889-VIII від 10 грудня 2015 року для переведення його на пенсію відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу".

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та отримує пенсію за віком на підставі Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.12.2022 по справі № 300/3996/22, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.04.2023: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області за №67 від 17.08.2022 про відмову у переведенні ОСОБА_1 з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", на пенсію за віком відповідно до норм статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII від 16.12.1993 та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву позивача від 09.08.2022 про переведення з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", на пенсію за віком відповідно до норм статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII від 16.12.1993.

Відповідно до листа ГУ ПФУ в Івано-Франківській області від 16.05.2023 за №0900-0402-8/21961 позивача повідомлено, що його буде переведено на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-ХІІ, після його звільнення з органів місцевого самоврядування (а.с.30).

Позивач, вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною та такою, що порушує його право на належне пенсійне забезпечення, звернувся до суду з метою захисту своїх прав.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Відповідно до ч.1 та ч.5 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати можливість звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі, і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Такі висновки сформульовані Верховним Судом у справі №240/12017/19. Крім того, у цій постанові Верховний Суд наголосив на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відтак, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. При цьому поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).

Отже, позивачу недостатньо лише послатись на звернення до інших інституцій для відновлення його прав та інтересів, адже при зверненні до суду він повинен довести факт наявності об`єктивних перешкод (непереборних обставин) які були поважною причиною пропуску, встановленого законом строку звернення до суду та/або довести факт, що позивач не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом місяця від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

З матеріалів справи також убачається, що Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.12.2022 по справі № 300/3996/22, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.04.2023 року зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву позивача від 09.08.2022 про переведення з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", на пенсію за віком відповідно до норм статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII від 16.12.1993.

Отож, 12.04.2023 року набуло чинності судове рішення про зобов`язання відповідача здійснити розгляд заяви позивача від 09.08.2022 про його переведення на пенсію за віком відповідно до норм статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII від 16.12.1993. Розгляд вказаної справи № 300/3996/22 здійснювався у період 2022-2023 років.

Відповідно до повідомлення про виконання судового рішення в добровільному порядку від 16.05.2023 за №0900-0402-8/21961 та листа ГУ ПФУ в Івано-Франківській області від 24.09.2023 за №9034-8586/Д-02/8-0900/23 позивача повідомлено, що на виконання судового рішення у справі № 300/3996/22 здійснено розгляд заяви від 09.08.2022 року та прийнято рішення, що позивача буде переведено на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-ХІІ, після його звільнення з органів місцевого самоврядування (а.с.28, 30).

З вказаного слідує, що позивач дізнався про порушення його права на отримання пенсії з 09.08.2022 року за нормами статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII від 16.12.1993 у травні 2023 року при отриманні повідомлення про виконання судового рішення в добровільному порядку від 16.05.2023 за №0900-0402-8/21961.

До суду з адміністративним позовом позивач звернувся 21.10.2023 року, як наслідок позивач звернувся до суду у межах шестимісячного строку, встановленого ст. 122 КАС України, який обраховується з моменту отримання повідомлення про виконання судового рішення в добровільному порядку від 16.05.2023 за №0900-0402-8/21961.

Стосовно ж строку з 09.08.2022 року по дату повідомлення позивача про добровільне виконання судового рішення у справі № 300/3996/22, то з матеріалів справи слідує, що вказаний строк пропущено з поважних причин, позаяк відповідач прийняв протиправне рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області за №67 від 17.08.2022 про відмову у переведенні ОСОБА_1 на пенсію за віком відповідно до норм статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII від 16.12.1993 у зв`язку з чим здійснювався розгляд справи № 300/3996/22 щодо скасування названого рішення та зобов`язання належного розгляду заяви позивача.

За приведених положень законодавства та фактичних обставин справи, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про необхідність застосування до даних правовідносин правових наслідків, передбачених ч. 3 ст. 123 КАС України.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних приватних закладів для догляду непрацездатними.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначаються Законом № 889-VIII (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Відповідно до пункту 2 розділу XI «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №889-VIII, з набранням чинності вказаного закону втратив чинність Закон №3723-ХІІ, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Відповідно до пункту 10 - 12 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону №3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Перелік посад державної служби, які займали особи з числа колишніх державних службовців, що належать до певної категорії посад, передбачених цим Законом, визначається Кабінетом Міністрів України.

Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону № 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Частиною першою статті 37 Закону №3723-ХІІ передбачено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статті 26 Закону № 1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини першої статті 28 Закону № 1058-IV, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Тобто, за наявності в особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років (незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-XII, але у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року по справі № 822/524/18 та постановах Верховного Суду від 15 грудня 2020 року по справі № 560/2398/19, 1 грудня 2020 року по справі № 466/6057/17.

Отже, з аналізу вищенаведених норм статті 37 Закону № 3723-ХІІ та пункту 10 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 889-VIII, для реалізації позивачем права на пенсію державного службовця необхідним є дотримання таких умов: 1) вік (для чоловіків 62 роки); 2) наявність необхідного стажу в тому числі і стажу не менше 10 років державної служби станом на 01.05.2016. або 4) наявність стажу не менше 20 років (незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі).

Відтак, обов`язковою умовою для збереження в особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ після 01 травня 2016 року є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону №3723-ХІІ і розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №889-VIII щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Правові висновки щодо застосування норм названого права, викладені Верховним Судом у постановах від 03 липня 2018 року у справі №265/3709/17, від 19 березня 2019 року у справі №357/1457/17, від 15 серпня 2019 року у справі №676/6166/17, від 01 квітня 2020 року у справі №607/9429/17.

З матеріалів справи слідує, що відповідачем не заперечуються обставини, щодо досягнення позивачем віку 62 років та наявності загального і спеціального стажу в обсязі не менше 20 років (незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), про що безпосередньо зазначено в судовому рішенні по справі № 300/3996/22.

Відповідно до частини 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отож, спірним у даних правовідносинах є дата з якої позивача може бути переведено на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-ХІІ з відповідними виплатами, а зокрема відповідач зазначає, що таке переведення та виплату за названим законом може бути здійснено не раніше до дати звільнення позивача з органів місцевого самоврядування.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання пенсійного забезпечення окремих категорій осіб» за № 622 від 14.09.2016 затверджено Порядок призначення пенсій деяким категоріям осіб.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання пенсійного забезпечення окремих категорій осіб» за № 622 від 14.09.2016 (в редакції з 01.01.2020) встановлено, що з 1 жовтня 2017 року пенсії, призначені після набрання чинності Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» (крім пенсій осіб з інвалідністю I і II груп, осіб з інвалідністю внаслідок війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 р. № 3723-XII «Про державну службу», у період роботи на посадах державної служби, визначених Законом України від 10 грудня 2015 р. № 889-VIII «Про державну службу», а також на посадах та на умовах, передбачених Законами України «Про прокуратуру», «;Про судоустрій і статус суддів», виплачуються в розмірі, обчисленому відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Після звільнення з роботи виплата пенсії, призначеної відповідно до Закону України від 16 грудня 1993 р. № 3723-XII «Про державну службу», поновлюється.

Отож, запроваджене п. 2 Постанови КМ №622 від 14.09.2016 обмеження застосовується до осіб у період роботи на посадах державної служби, визначених Законом України від 10 грудня 2015 р. № 889-VIII «Про державну службу».

Згідно ст. 1 Закону № 889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо:

1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів;

2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів;

3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг;

4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства;

5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням;

6) управління персоналом державних органів;

7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.2 Закону № 889-VIII посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.

Статтею 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» № 280/97-ВР установлено, що посадова особа місцевого самоврядування - особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження у здійсненні організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

В контексті вказаного, для вірного вирішення питання із правозастосування нормативно правових актів, які врегульовують спірні правовідносини, слід розрізняти поняття і правовий зміст визначень "посада державного службовця", "державний службовець", "робота на посаді державних службовців", "страховий стаж", "необхідний стаж державної служби", визначений Законом України від 10 грудня 2015 р. № 889-VIII «Про державну службу» та поняття "посадова особа місцевого самоврядування", "робота на посаді в органах місцевого самоврядування" і "стаж служби в органах місцевого самоврядування", визначене Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Згідно пункту 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" № 2493-III дія Закону України "Про державну службу" поширюється на органи і посадових осіб місцевого самоврядування в частині, що не суперечить Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", цьому Закону та іншим законам України, що регулюють діяльність місцевого самоврядування.

Як зазначено у Законі "Про державну службу" N 3723-XII від 16 грудня 1993 року його дія поширюється на органи і посадових осіб місцевого самоврядування в частині, що не суперечить Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" та іншим законам України, що регулюють діяльність місцевого самоврядування згідно із Законом №2493-III.

В той час, як пунктом 11 частини 3 статті 3 Закону "Про державну службу" № 889-VIII (на який має місце покликання у постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання пенсійного забезпечення окремих категорій осіб» за № 622 від 14.09.2016 року (якою запроваджено вищеназвані обмеження) установлено, що дія цього Закону не поширюється на депутатів місцевих рад, посадових осіб місцевого самоврядування.

Дослідивши зміст пункту 4 ч.1 ст.2, пункту 11 частини 3 статті 3, пунктів 10 - 12 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 889-VIII та постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання пенсійного забезпечення окремих категорій осіб» за № 622 від 14.09.2016 року, колегією суддів установлено, що приведені норми закону та постанови не поширюються та містять заборони щодо призначення (переведення) пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу" у тому випадку, якщо особа яка набула право на її призначення продовжує працювати в органах місцевого самоврядування.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач на підтвердження своїх доводів щодо неможливості призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу" у тому випадку, якщо особа яка набула право на її призначення продовжує працювати в органам місцевого самоврядування не привів жодного нормативного обґрунтування, яке встановлює таку заборону.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів зазначає, що підстави для перерозподілу та присудження судових витрат у даній справі - відсутні.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2023 року у справі № 300/7321/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос