Справа № 160/2785/24
Суддя: Калугіна Наталія Євгенівна
Дата ухвалення: 2024-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 квітня 2024 рокуСправа №160/2785/24
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Калугіної Н.Є., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:
- визнати протиправним рішення Військової частини НОМЕР_1 , викладене в листі від 17.01.2024 року № 693/1330 про відмову у звільненні з військової служби ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за сімейними обставинами на підставі п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;
- скасувати рішення Військової частини НОМЕР_1 про відмову у задоволенні рапорту ОСОБА_1 № від 17.01.2024 року № 693/1330;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 11.01.2024 року стосовно звільнення його з військової служби згідно з п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, та прийняти рішення про звільнення з військової служби особового складу Збройних Сил України військової частини НОМЕР_1 та видати відповідний наказ про звільнення з урахуванням висновків суду.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 11.01.2024 ним подано рапорт командиру військової частини НОМЕР_1 з пакетом документів на підтвердження існування підстав для звільнення з військової служби на підставі п.п. «г» п. 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із сімейними обставинами (перебування на утриманні трьох дітей до 18 років). Згідно з наданою відповіддю від 17.01.2024 та письмового висновку від 09.01.2024, у звільненні з військової служби за вищевказаною підставою відмовлено. Вважаючи відмову протиправною позивач звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.02.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі. Повідомлено сторін, що розгляд справи відбудеться без повідомлення (виклику) учасників справи у приміщенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Роз`яснено відповідачу про необхідність подати до суду відзив на позов, а також всі письмові та електронні докази - у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання зазначеної ухвали, дотримуючись, вимог ст. 162 КАС України.
Відповідач у наданому відзиві зазначив, що оскільки ОСОБА_1 не надав доказів того, що він є опікуном чи усиновителем неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та має законодавчо встановлені обов`язки щодо них, в тому числі обов`язок по їх утриманню, тому підстави вважати, що на його утриманні перебуває четверо неповнолітніх дітей, відсутні. Отже, враховуючи неподання ОСОБА_1 до рапорту від 11.01.2024 документів, які підтверджують факт перебування на його утриманні трьох і більше неповнолітніх дітей, відповідач правомірно відмовив у звільненні з військової служби під час дії воєнного стану на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ. З урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на що в задоволенні адміністративного позову просив відмовити.
Позивач правом на надання відповіді на відзив не скористався.
Відповідно до вимог ст.ст. 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Згідно з ч. 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 27.02.2022 призваний на військову службу під час загальної мобілізації відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію», що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 .
На час подання позову позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
07.12.2023 позивачем укладено шлюб з ОСОБА_5 (після укладення шлюбу прізвище ОСОБА_6 ) (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 від 07.12.2023).
На час укладення шлюбу у дружини позивача було четверо неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Відповідно до долучених свідоцтв про народження, батьком дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є ОСОБА_8 , батьком ОСОБА_7 є ОСОБА_1 .
Так, 11.01.2024 позивач, як військовослужбовець, виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та звернувся до командира зенітно-ракетного взводу 1 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 із рапортом у якому просив клопотати перед вищим командуванням звільнити його з військової служби на підставі пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами (у зв`язку з перебуванням на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років).
До рапорту позивачем додано такі документи: копії свідоцтв про народження дітей, копії паспортів та карток платника податків, копія військового квитка, копія свідоцтва про шлюб, довідка про склад сім`ї, довідка Верхньодніпровського ВДВС у Кам`янському районі Дніпропетровської області про відсутність виконавчих проваджень про стягнення аліментів на користь ОСОБА_9 , витяг про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку № 1410 від 27.12.2023, витяг з реєстру територіальної громади, акт про спільне проживання однією сім`єю.
Відповідно до довідки № 326 від 14.12.2023, виданої Верхівцевською міською радою Кам`янського району Дніпропетровської області, на час видачі довідки на повному утриманні позивача перебувають дружина ОСОБА_9 , донька - ОСОБА_7 , пасинок - ОСОБА_4 , падчерки - ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .
Актом № 251 від 13.12.2023, складеним депутатом Верхівцевської міської ради Дніпропетровської області Кам`янського району, підтверджено проживання ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 . разом зі своїм сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , донькою ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , донькою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та чоловіком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 Опитуванням сусідів встановлено їх спільне проживання, ведення спільного господарства та спільного виховання дітей з 2020 року.
Відповідно до правового висновку від 09.01.2024, складеного помічником командира військової частини НОМЕР_1 , наданого згідно з приписами ст. 100 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, підстави вважати, що на утриманні позивача перебуває троє і більше неповнолітніх дітей, відсутні.
Листом командира військової частини НОМЕР_1 № 693/1330 від 17.01.2024 розглянуто рапорт позивача та повідомлено, що ним не надано доказів того, що він є опікуном чи усиновителем неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та має законодавчо встановлені обов`язки щодо них, в тому числі обов`язок по їх утриманню, тому підстави вважати, що на його утриманні перебуває троє і більше неповнолітніх дітей, відсутні. При цьому позивач, який не є батьком цих дітей, і не несе обов`язку щодо їх утримання, позаяк такий обов`язок за ним законодавчо відсутній і утримання вказаних дітей він може здійснювати лише з власної волі. Додатково зазначив, що для того щоб підтвердити факт утримання трьох і більше дітей військовослужбовцю необхідно звернутись до районного, районного у місті, міського або міськрайонного суду із заявою про встановлення факту перебування фізичних осіб на утриманні.
Не погоджуючись з викладеним, вважаючи, що у позивача наявні підстави для звільнення з військової служби, він звернувся до суду з даним позовом.
Суд, дослідивши матеріали справи, виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначається Законом України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу»(далі - Закон № 2232).
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Частина 2 статті 1 Закону №2232-ХІІ передбачає, що військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 цього Закону, проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.
Пунктом 6 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (затверджений Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ), введено в Україні воєнний стан із 05 год 30 хв 24.02.2022 строком на 30 діб.
У подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався та продовжує діяти на момент розгляду адміністративної справи.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно з ч. 4 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Законом України «Про внесення зміни до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо додаткової підстави звільнення з військової служби під час воєнного стану» від 20.09.2022 №2599-ІХ, внесено зміни підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", відповідно до яких, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий час, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років. Згідно з частиною 7 статті 26 Закону № 2232, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулювання питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку регулюється Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення).
Відповідно до пункту 233 Положення, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 (далі - Інструкція №170) визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
Згідно з абзацами 3, 13 пункту 14.10 розділу XIV Інструкції №170, звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.
Суд зауважує, що спірні правовідносини виникли у зв`язку із оскарженням дій відповідача, що виразились у повідомленні позивачу листом від 17.01.2024 за № 693/1330 про відсутність підстав для його звільнення з військової служби, а саме відсутності доказів перебування на його утриманні трьох та більше дітей до 18 років.
Відповідно до ч.1 ст. 135 СК України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно з ч.1 ст. 260 СК України, якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.
Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (ч.1 ст. 268 СК України).
Виходячи з викладених норм, суд наголошує, що позивач, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_9 , має право на участь у вихованні її дітей - його пасинка та падчерок (за умови проживання однією сім`єю). При цьому, обов`язок щодо їх утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в останніх немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.
Враховуючи, що діти ОСОБА_9 мають матір, обов`язок щодо їх утримання, в розумінні ч.1 ст. 268 СК України, не може бути покладено на їх вітчима, крім випадків якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.
Так, доказів відсутності у трьох неповнолітніх дітей ОСОБА_9 (пасинка та 2 падчерок) батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер матеріали справи не містять. Батько ОСОБА_8 вписаний в графі «батько» свідоцтв про народження дітей.
Позивачем до рапорту про звільнення з військової служби не додано доказів на підтвердження того, що рідний батько дітей - ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - ОСОБА_8 не утримує своїх дітей, або ці діти не мають діда, бабу, повнолітніх братів та сестер, здатних їх утримувати.
Доводи позивача щодо неприйняття участі батька у вихованні дітей та їх утриманні, а також неможливості такого утримання з боку діда та баби по лінії батька суд оцінює критично, з огляду на непідтвердження їх відповідними доказами.
Інформації та доказів щодо відсутності діда та баби по лінії матері або відсутність у цих осіб можливості з поважних причин надавати онукам належного утримання матеріали справи також не містять.
Акт № 251 від 13.12.2023, який складено депутатом Верхівцевської міської ради Дніпропетровської області Кам`янського району, також не є доказом перебування на утриманні позивача трьох неповнолітніх дітей ОСОБА_9 та наявності у нього обов`язку щодо їх утримання, а підтверджує лише проживання разом з ними та їх виховання, що не є тотожним утриманню.
Разом з тим, позивачем також не доведено наявність у матері цих дітей поважних причин, з яких вона не може надавати їм належного утримання. Доказів її перебування в декретній відпустці до суду не надано.
До того ж, ні до рапорту, ні до позову не було подано доказів фінансової неможливості матері ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , дідів та бабусь здійснювати утримання своїх онуків (зокрема, довідки про доходи тощо).
"Утримання" - це кошти та інші засоби, що видаються комусь для забезпечення його існування.
"Бути на утриманні" - мати засоби для існування, живучи, харчуючись у кого-небудь.
Так, ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, а також ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» вимагає від батьків та інших осіб, які виховують дитину, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей забезпечити умови життя, необхідні для розвитку дитини.
Таким чином, утримання дитини насамперед може виражатись у її утриманні як в грошовій так і (або) натуральній формі.
З урахуванням викладеного, у разі встановлення факту перебування дітей на утриманні особи необхідним є встановлення належними та допустимими доказами обставин виконання обов`язку, в даному випадку вітчима, щодо забезпечення дитини засобами та умовами необхідними для належного життя, забезпечення умов такого життя, необхідного для розвитку дитини, зокрема, доказами щодо забезпечення її речами, їжею, оплатою навчання, садочку, додаткових занять, лікування тощо.
Зокрема, виписка по банківському рахунку ОСОБА_9 щодо переказу їй коштів від позивача не є достатнім та належним доказом, що підтверджує факт перебування на утриманні позивача трьох дітей ОСОБА_9 (пасинка та 2 падчерок) та не посвідчує факт витрат таких коштів на забезпечення необхідних умов життя дітей.
Дослідивши додані позивачем до рапорту про звільнення з військової служби документи, суд погоджується з твердженнями відповідача про те, що позивачем не доведено того, що він дійсно утримує трьох неповнолітніх дітей (пасинка та 2 падчерок) ОСОБА_9 . При цьому позивачем не подано доказів, які підтверджували б неможливість інших близьких родичів, зазначених у статті 268 Сімейного кодексу України, здійснювати їх утримання.
Таким чином, суд наголошує, що на позивачеві, згідно з приписами СК України, лежить безумовний обов`язок щодо утримання лише їх спільної з ОСОБА_9 дитини ОСОБА_7 .
Враховуючи викладене у своїй сукупності, суд вважає, що позивачем не було надано відповідачу (як і до позову) належних, достовірних та достатніх доказів, на підтвердження факту утримання з його боку трьох дітей віком до 18 років, а також того, що мати, батько, дід та баба яких не можуть їх утримувати з поважних причин.
Разом з тим, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача про необхідність надання позивачем, з метою підтвердження факту перебування на утриманні трьох і більше дітей, рішення суду про встановлення факту перебування на утриманні.
Так, по-перше законодавство, яким врегульовано порядок проходження військової служби, не передбачає того, що такий факт може бути підтверджений виключно судовим рішенням. По-друге, такий факт може бути встановлений не лише наданням військовослужбовцем окремого судового рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, а й встановленням такого факту судом, який безпосередньо розглядає справу про звільнення особи з публічної служби, оскільки встановлення такого факту, як перебування на утримання дітей, є визначальним для встановлення наявності підстав звільнення військовослужбовця з військової служби.
Разом з тим, визнання необгрунтованими наведені відповідачем у листі від 17.01.2024 доводи щодо необхідності підтвердження факту перебування дітей на утриманні судовим рішенням не впливає на результат прийнятого рішення військової частини щодо відсутності підстави для звільнення відповідача з військової служби під час дії воєнного стану передбаченої підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а тому суд дійшов висновку про правомірність такої відмови.
Водночас суд зазначає, що позивач за наявності у нього інших документів на підтвердження перебування трьох і більше дітей віком до 18 років на його утриманні, окрім тих, які були додані до рапорту від 11.01.2024, не позбавлений права повторного звернення до військової частини з рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Таким чином, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши наявні в матеріалах справи докази, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд вважає, що правові підстави для задоволення позову відсутні.
Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд враховує ч. 2 ст. 2 КАС України, відповідно до приписів якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 вказаного Кодексу.
Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України" (п. 58) суд вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.
Підстави для розподілу судових витрат, відповідно до ст. 139 КАС України, відсутні.
Керуючись ст. 2, 5, 14, 241-246, 255, 295 КАС України, суд, -
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 05 квітня 2024 року.

Суддя Н.Є. Калугіна