Справа № 200/657/24
Суддя: Духневич О.С.
Дата ухвалення: 2024-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2024 року Справа№200/657/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Духневича О.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстрація міста проживання внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (адреса: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, площа Соборна, будинок 3; ) про визнання протиправним та скасування постанови, зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

05 лютого 2024 року через систему «Електронний суд» до Донецького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій позивач просить суд:

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованість з пенсії по інвалідності за період з 01 липня 2017 року по 31 січня 2019 року у розмірі 65 996,02 грн.;

- визнати протиправною та скасувати постанову Лиманського міського відділення Фонду від 27.10.2022 року № 14035/252468/2303/3 «Про припинення (затримання) щомісячної страхової виплати» ОСОБА_1 ;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячні страхові виплати за період з 1 серпня 2016 року по 31 липня 2017 року;

- зобов`язати відповідача поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 щомісячних страхових виплат з 01 серпня 2022 року та виплатити виниклу заборгованість по день поновлення такої виплати.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що є пенсіонером за інвалідністю та отримувачем страхових виплат, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 йому була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 70 % безстроково у зв`язку з трудовим каліцтвом, що підтверджується копіями довідок МСЕК за № 014869 та № 079773 від 02.07.2009 року.

Позивач зазначає, що з 01.08.2022 року виплата страхових виплат була припинена відповідачем з невідомих причин. Також за період з 01.07.2017 року по 31.01.2019 року пенсія не виплачувалася, заборгованість якої складає 65996,02 грн. та обліковується у відповідача.

На адвокатський запит щодо підстав припинення страхових виплат та несплату заборгованості по пенсійним та страховим виплатам відповідачем було повідомлено про наявну заборгованість перед позивачем з виплати пенсійних виплат за період з 01.07.2017 року по 31.01.2019 року у сумі 65 996,02 грн. Також відповідач зазначив про наявну заборгованість зі щомісячних страхових виплат за період з серпня 2016 року по липень 2017 року. Згідно з постановою Лиманського міського відділення Фонду від 27.10.2022 року № 14035/252468/2303/3 «Про припинення (затримання) щомісячної страхової виплати» виплати позивачу були затримані з 01.10.2022 року, зазначена причина не підтверджено місце проживання внутрішньо переміщеної особи. Кошти за серпень та вересень 2022 року позивачу не нараховувалися через відсутність зв`язку з потерпілим.

Позивач вважає дії відповідача щодо припинення нарахування і невиплати страхових виплат за період з 01 серпня 2022 року по теперішній час, не нарахування та невиплати заборгованості з щомісячних страхових виплат за період з серпня 2016 року по липень 2017 року та невиплату заборгованості з пенсійних виплат за період з 01.07.2017 року по 31.01.2019 року у сумі 65 996,02 грн. протиправними, а тому звернувся до суду із цим позовом.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.02.2024 року, зазначена вище справа була розподілена та передана судді Духневичу О.С.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 08.02.2024 року заяву позивача про поновлення строку звернення до суду задоволено. Визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлено позивачу строк звернення до суду із позовною заявою. Відкрито провадження у справі та вирішено її розглядати в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області подати до суду: засвідчену належним чином у відповідності до вимог ст. 94 КАС України копію пенсійної справи відносно ОСОБА_1 ; відомості, з якого періоду ОСОБА_1 припинено виплату страхових виплат із зазначенням підстав припинення виплати; довідку про розмір нарахованої та виплаченої ОСОБА_1 пенсії з січня 2014 року по теперішній час; довідку про розмір нарахованих та окремо виплачених сум страхових виплат ОСОБА_1 з січня 2024 року по теперішній час із зазначенням дат нарахування та виплат.

Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Донецьким окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.

20.02.2024 року на адресу суду надійшов відзив у якому відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог.

Обгрунтовуючи відзив відповідач зазначає, що ОСОБА_1 перебував на обліку в Ізюмському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Харківської області, як внутрішньо переміщена особа та отримувач пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV. Пенсія ОСОБА_1 виплачена по 30.06.2017. В січні 2019 року електронну пенсійну справу ОСОБА_1 з 01.07.2017 року взято на облік Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області з дислокацією в м. Лиман у зв`язку зі зміною місця реєстрації, як внутрішньо переміщеної особи.

Починаючи з лютого 2019 року по теперішній час виплата пенсії ОСОБА_1 проводиться шляхом включення нарахованого місячного розміру пенсії до сформованої відомості на виплату пенсій з подальшим зарахуванням на поточний рахунок, відкритий в банківській установі АТ «Ощадбанк». Заборгованість за період з 01.07.2017 по 31.01.2019 року склала 50715,08 грн. Також після проведених перерахунків по електронній пенсійній справі ОСОБА_1 наявна заборгованість за період з 01.02.2019 по 30.11.2020 року в розмірі 19771,16 грн. Загальна сума заборгованості з пенсійних виплат ОСОБА_1 у розмірі 70486,24 грн. за період з 01.07.2017 по 30.11.2020 року облікована Головним управлінням та включена до переліку отримувачів виплат за минулий період станом на 1 січня 2022 року.

Відповідач зазначив, що протягом 2023 року ОСОБА_1 відповідно до Порядку 1165 проведено виплату коштів на погашення заборгованості в межах бюджетних призначень в липні 2023 року - в розмірі 557,32 грн., у вересні 2023 року - 2093,00 грн., у жовтні 2023 року - 1303,00 грн., у листопаді - 4,10 грн. та у грудні 2023 року - 0,62 грн. Залишок заборгованості з пенсійних виплат ОСОБА_1 станом на 15.02.2024 складає 65996,02 грн. (а саме: 70486,24 грн. - 4490,22 грн. = 65996,02 грн.).

Подальша виплата заборгованості з пенсійних виплат, що здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України, буде проводитись в межах бюджетних асигнувань, виділених на цю мету Пенсійним фондом України відповідно до вимог Порядку №21-2 після затвердження бюджету Пенсійного фонду України на 2024 рік.

Також відповідач вказав, що у період з 1 серпня 2016 року по 31 липня 2017 року включно ОСОБА_1 отримував щомісячні страхові виплати як внутрішньо переміщена особа у Харківській області. В серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся за продовженням страхових виплат як внутрішньо переміщена особа до Лиманського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, нарахування та виплата щомісячних страхових виплат здійснювалася з 01.08.2017.

У зв`язку з тим, що телефонний зв`язок з позивачем відсутній та триває широкомасштабна збройна агресія Російської Федерації проти України, яка призвела до гибелі значної кількості людей у Лиманського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області були відсутні можливості ідентифікувати позивача та дізнатися живий ОСОБА_1 чи ні. Позивач до будь-якого відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області не звертався, документи не надав, тому постановою Лиманського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 27.10.2022 № 14035/252468/2303/3 на підставі пункту 6 частини першої статті 46, частини третьої статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 №1105-XIV (у редакції Закону України від 28.12.2014 №77-VІІІ; із змінами) припинено (затримано) щомісячні страхові виплати з 01.10.2022. Страхові виплати за серпень 2022 року та вересень 2022 року ОСОБА_1 не нараховувалися через відсутність зв`язку з потерпілим.

Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

Позивач є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 05.03.2018 № .

Відповідно до довідок МСЕК серії ДОН-04 № 014869 та серії ДОН-07 № 079773 ОСОБА_1 встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 70 % безстроково у зв`язку з трудовим каліцтвом з 02.07.2009 року.

Позивач зазначив, що з 01.07.2017 року по 31.01.2019 року з невідомих йому причин пенсія не виплачувалася, заборгованість якої складає 65996,02 грн. та обліковується у відповідача. Також з 01.08.2022 року була припинена виплата страхових виплат.

Згідно постанови Лиманського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 27.10.2022 року за № 14035/252468/2303/3 ОСОБА_1 затримано нарахування та виплату страхових виплат у зв`язку із не підтвердженням місця проживання ВПО.

Суд зазначає, що з 01.01.2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 21 вересня 2022 року № 2620-IX, ч. 2 розд. VII Прикінцеві та перехідні положення якого припинено Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.

Отже, з 01.01.2023 року (у зв`язку з припиненням Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду, які реорганізуються шляхом приєднання до Пенсійного фонду України) повноваження управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях передані до відповідних територіальних органів Пенсійного фонду України.

Судом також встановлено, що станом на час розгляду справи Лиманське міське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області припинено.

Отже, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, будучи територіальним органом Пенсійного фонду України, є правонаступником Лиманського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області.

У зв`язку із припиненням нарахування і невиплати страхових виплат за період з 01 серпня 2022 року по теперішній час, не нарахуванням та невиплати заборгованості з щомісячних страхових виплат за період з серпня 2016 року по липень 2017 року та невиплату заборгованості з пенсійних виплат за період з 01.07.2017 року по 31.01.2019 року у сумі 65 996,02 грн., представник позивача 21.12.2023 звернувся із відповідним адвокатським запитом до відповідача.

Листом відповідача від 27.12.2023 № 0500-0202-8/113033 представника позивача повідомлено про наявну заборгованість перед позивачем з виплати пенсійних виплат за період з 01.07.2017 року по 31.01.2019 року у сумі 65 996,02 грн. Також відповідач зазначив що за період з серпня 2016 року по липень 2017 року виплати були припинені у зв`язку зі зміною місця фактичного проживання.

Згідно з постановою Лиманського міського відділення Фонду від 27.10.2022 року № 14035/252468/2303/3 «Про припинення (затримання) щомісячної страхової виплати» виплати позивачу були затримані з 01.10.2022 року, зазначена причина не підтверджено місце проживання внутрішньо переміщеної особи. Кошти за серпень та вересень 2022 року позивачу не нараховувалися через відсутність зв`язку з потерпілим.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, суд виходив з наступного.

Щодо невиплати заборгованості з пенсії по інвалідності за період з 01 липня 2017 року по 31 січня 2019 року у розмірі 65 996,02 грн., суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 3 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності 1 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (п. 23 ч. І).

Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у ч. І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування " від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Частиною 3 ст. 4 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Відповідно до ст. 5 Закону № 1058-ІV цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного та соціального страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом та Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування". Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного та соціального страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Суд зауважує, що право на отримання пенсії є конституційною гарантією. Суми пенсії є власністю позивача, оскільки з його заробітної плати протягом трудової діяльності здійснювалися утримання (страхові внески) з метою подальшої їх виплати у вигляді пенсії при досягненні особою пенсійного віку та набуття страхового трудового стажу.

Відповідно до ст. 46 Закону № 1058-VI нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Судом встановлено, що відповідач фактично визнає ту обставину, що пенсійні кошти за спірний період нараховані та обліковані в органі Пенсійного фонду, як заборгованість по виплаті пенсії.

Відповідач не послався на конкретну норму Закону № 1058-IV, що передбачає припинення виплати пенсії у тому числі за минулий час. Однак відповідач наполягає на тому, що виплату таких коштів буде здійснено на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 10.11.2021 року № 1165 «Про затвердження Порядок виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території» при надходженні відповідних коштів з Державного бюджету України до бюджету Пенсійного фонду України.

Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Суд звертає увагу, що зазначена постанова не є законом, а тому як підзаконний нормативно-правовий акт не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

У преамбулі до Закону № 1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Суд зауважує, що жодних змін до Закону № 1058-VI з приводу виплати пенсіонерам заборгованості з пенсії Верховною Радою не вносилось.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Конституційне поняття Закон України, на відміну від поняття законодавство України, не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у рішенні від 03.05.2018 року за результатами розгляду зразкової справи № 805/402/18.

Верховний Суд України у своїх судових рішеннях неодноразово вказував, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови Верховного Суду України від 22.06.2010 у справі № 21-399во10, від 07.12.2012 у справі № 21-977во10, від 03.12.2010 у справі № 21- 44а10) і таку правову позицію підтримав Верховний Суд у постановах від 15.02.2018 у справі № 820/6514/17, від 12.02.2019 у справі N№820/1410/18, від 24.09.2021 у справі № 370/2610/17.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Також таке втручання повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, п. п. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Європейський суд з прав людини у п. п. 16, 17 рішення від 24 листопада 2016 року у справі "ТОВ "Полімерконтейнер" проти України" (Заява N 23620/05) наголосив, що першою і найбільш важливою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання з боку органів державної влади у мирне володіння майном має бути законним (див. рішення у справі "Ятрідіс проти Греції" [ВП], N 31107/96, п. 58, ЄСПЛ 1999-II). Умова законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах "Хентріх проти Франції", від 22 вересня 1994 року, п. 42, серія A № 296-A, та "Кушоглу проти Болгарії", № 48191/99, п. п. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

Таким чином, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений саме законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що належні (законні) правові підстави для не виплати позивачу пенсії на період з 01.07.2017 року по 31.01.2019 року відсутні.

Суд зазначає, що тривала не сплата особі належних їй пенсійних виплат є втручанням у право позивача на мирне володіння своїм майном.

Верховний Суд від 01.12.2020 у справі № 465/273/16-а, розмежував способи захисту "зобов`язання нарахувати та виплатити" і "стягнення коштів".

Так Верховний Суд зазначив, що реалізація права на отримання пенсії чи соціальної допомоги передбачає певну послідовність дій та рішень: звернення особи до повноваженого органу; перевірку наявності у неї права на відповідну виплату; розрахунок її розміру; прийняття рішення про призначення пенсії чи соціальної допомоги; проведення виплати. Спір може виникнути на будь-якій стадії правовідносин.

Якщо спір виник щодо неправомірної, на думку позивача, відмови у призначенні пенсії, допомоги чи іншої виплати або неправильного визначення її розміру, належним способом захисту є зобов`язання вчинити дії - нарахувати і виплатити відповідну пенсію чи допомогу. При цьому немає підстав стягувати відповідну суму, оскільки рішенням відповідного органу її ще не призначено.

Якщо пенсію чи допомогу призначено, конкретний обсяг заборгованості державного органу-боржника перед позивачем встановлений і не є предметом спору (визнається сторонами), а заборгованість виникла внаслідок протиправної бездіяльності боржника, наприклад, затримки виплати вже нарахованих коштів, або якщо сума заборгованості встановлена рішенням суду, що набрало законної сили, а суб`єкт владних повноважень не здійснює виплати, належним способом захисту порушених прав є стягнення коштів у встановленому розмірі на користь позивача.

Конкретний спосіб захисту визначає позивач. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, умовою виходу за межі позовних вимог (а отже і обраного позивачем способу захисту), є досягнення найбільш повного, ефективного захисту прав особи, що узгоджується із метою адміністративного судочинства.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суд зазначає, що заборгованість з пенсії нарахована позивачу та ця сума не є спірною між сторонами, а тому враховуючи висновки Верховного Суду викладені у постанові від 01.12.2020 у справі № 465/273/16-а, беручи до уваги встановлені судом обставини, суд вважає, що визначений позивачем у позовній заяві спосіб захисту порушеного права є належним та ефективним, а тому позовні вимоги і в цій частині підлягають задоволенню.

Аналогічного висновку щодо стягнення пенсії дійшов Перший апеляційний адміністративний суд у постановах від 06.12.2023 у справі № 200/999/23, від 11.12.2023 у справі № 200/3962/23.

Щодо визнання протиправною та скасування постанов Лиманського міського відділення Фонду від 27.10.2022 року № 14035/252468/2303/3 «Про припинення (затримання) щомісячної страхової виплати» ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

Суд зауважує, що Фонд соціального страхування України державний цільовий фонд, який здійснює керівництво та управління загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням в Україні від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2022 року № 1442 вирішено питання щодо припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 01.01.2023 року шляхом приєднання до Пенсійного фонду України.

Наразі органи Пенсійного фонду України є саме тим органом, що реалізує державну політику у сферах соціального страхування.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 № 1105-XIV (далі - Закон № 1105-XIV).

Суд застосовує положення законодавства, що були чинними на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 статті 19 Закону № 1105-XIV право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані особи - громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно до ч. 1 та 7 ст. 36 Закону № 1105-XIV страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. Страхові виплати складаються із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності; 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого); 3) страхової виплати дитині, яка народилася з інвалідністю внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; 4) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону № 1105-XIV страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від реабілітації у сфері охорони здоров`я чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню та функціональному відновленню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Отже вказана стаття вказує на випадки, згідно з якими страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 14.01.1998 року № 16/98-ВР передбачено підстави припинення страхових виплат: а) якщо виплати призначено на підставі документів, що містять неправдиві відомості; б) якщо страховий випадок стався внаслідок дії особи, за яку настає кримінальна відповідальність; в) якщо страховий випадок стався внаслідок умисної дії особи; г) внаслідок невиконання застрахованою особою своїх обов`язків щодо загальнообов`язкового державного соціального страхування; д) в інших випадках, передбачених законами.

Тобто, вказаний перелік є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати страхових виплат з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом (згідно із Закону № 16/98-ВР) чи законодавством (згідно із Закону № 1105-XIV).

Відповідач не наводить інших випадків, передбачених законами, для припинення страхової виплати, а лише вказує, що нарахування щомісячних страхових виплат позивачу було припинено (затримано) у зв`язку з відсутністю інформації про місце мешкання ОСОБА_1 та відсутністю з ним телефонного зв`язку.

Вказані аргументи не приймаються до уваги, оскільки не ґрунтуються на чинному законодавстві.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону № 1105-XIV застраховані особи, які в період отримання допомоги по тимчасовій непрацездатності порушують режим, встановлений лікарем, не виконують інструкцій, рекомендацій фахівців з реабілітації, необхідних для надання реабілітаційної допомоги відповідно до індивідуального реабілітаційного плану, погодженому цією особою, або не з`являються без поважних причин у призначений строк на медичний огляд, у тому числі лікарсько-консультативною комісією (далі - ЛКК) чи МСЕК, втрачають право на таку допомогу з дня допущення порушення на строк, що встановлюється рішенням органу, який призначає допомогу по тимчасовій непрацездатності.

Суд зазначає, що відповідачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів наявності підстав для припинення виплати щомісячної страхової виплати позивачу з підстав, передбачених ч. 2 ст. 16 Закону №1105-XIV.

Аналогічного висновку дійшов Перший апеляційний адміністративний суд у постанові від 01.02.2024 у справі № 200/4949/23.

Крім того, підзаконні нормативно-правові акти, на які посилається відповідач, не є законами, а тому, не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

У спірних правовідносинах, відповідач не врахував положення Закону № 1105-XIV, який за місцем в ієрархічній структурі має більшу юридичну силу у сфері загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян в Україні та відповідно є пріоритетним у застосуванні до правовідносин, що виникають при виплаті раніше призначених щомісячних страхових виплат особам, які втратили працездатність внаслідок професійного захворювання.

З аналізу норм статті 46 Закону № 1105-XIV вбачається, що визначені законодавством підстави припинення виплат не є вичерпними. Проте, суд зауважує, що зі змісту наведеної норми законодавства вбачається, що «інші випадки» для припинення виплати страхових внесків повинні також бути передбачені саме законом.

Ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин. Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України, зокрема, 1) права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; 6) основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки.

Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб визначено Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року№ 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII).

Статтею 1 Закону № 1706-VII визначено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Статус внутрішньо переміщеної особи не позбавляє права на отримання соціальних виплат. Уповноважені органи державної влади та місцевого самоврядування повинні сприяти в реалізації такими особами гарантованих Конституцією та законами України прав та свобод, створюючи належні для цього умови.

Суд звертає увагу на те, що реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантовано Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», і ніхто не може позбавляти його права на отримання призначених йому страхових сум.

Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або його відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, відсутність позивача за місцем проживання не може позбавляти його права на отримання страхових виплат через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Крім того, суд зазначає, що за приписами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Керуючись частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою» (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Суд зауважує, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що ні Законом № 1105-XIV, ні іншими Законами не передбачено можливість припинення страхових виплат з підстав інших, ніж визначені ст. 46 Закону № 1105-XIV.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 30.08.2023 у справі № 200/619/21-а.

З врахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку, що відповідачем не доведена правомірність прийняття спірної постанови про затримання виплати позивачу щомісячної страхової виплати, а отже така постанова є протиправною та підлягає скасуванню, а виплата позивачу щомісячної страхової виплати підлягає поновленню з моменту її припинення, тобто з 01.08.2022 року.

Щодо вимоги про зобов`язання відповідача виплатити заборгованість із щомісячних страхових виплат, яка виникла за період з 01.08.2022 року по день поновлення такої виплати, то така не підлягає задоволенню, оскільки, по-перше, ця вимога охоплюється вимогою про зобов`язання відновити нарахування та виплату страхових виплат з 01.08.2022 року, по-друге, згідно з листа Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 27.12.2023 № 0500-0202-8/113033 та відомостей зі страхових виплат судом встановлено, що з 01.08.2022 року розрахунок страхових виплат позивачу не здійснювався, а отже відсутня заборгованість.

Аналогічного висновку дійшов Перший апеляційний адміністративний суд у постанові від 01.02.2024 у справі № 200/4949/23.

Враховуючи вищевикладене, позовна вимога в цій частині підлягає задоволенню у спосіб визнання протиправною та скасування постанови Лиманського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області «Про припинення (затримання) щомісячної страхової виплати» від 27.10.2022 року № 14035/252468/2303/3 та зобов`язання відповідача відновити нарахування та виплату ОСОБА_1 щомісячної страхової виплати з 01.08.2022 року.

Щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячні страхові виплати за період з 1 серпня 2016 року по 31 липня 2017 року, суд зазначає наступне.

Позивач у позовні заяві зазначає, що у період з 1 серпня 2016 року по 31 липня 2017 року йому протиправно ненараховано та невиплачено щомісячні страхові виплати. Разом з тим, відповідач зазначає, що у період з 1 серпня 2016 року по 31 липня 2017 року включно ОСОБА_1 отримував щомісячні страхові виплати як внутрішньо переміщена особа у Харківській області, а тому відсутні підстави для нарахування та виплати страхових виплат за вказаний період.

З метою забезпечення повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 01.04.2024 витребувано за ініціативою суду у Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області належним чином засвідчену копію довідки (виписки, розрахунку), що підтверджує нарахування та виплату ОСОБА_1 щомісячних страхових виплат за період з 1 серпня 2016 року по 31 липня 2017 року.

08.04.2024 на виконання ухвали Донецького окружного адміністративного суду від 01.04.2024 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області надано витребувані докази, а саме: постанова відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Барвінківському районі Харківської області від 17.03.2017 № 2002/4435/4435/1 про продовження раніше призначеної щомісячної страхової виплати ОСОБА_1 з 01.06.2016 року; заява ОСОБА_1 про зняття з обліку відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Барвінківському районі Харківської області від 31.07.2017 року; постанова відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Барвінківському районі Харківської області від 31.07.2017 № 2002/4435/4435/1 про припинення щомісячної страхової виплати ОСОБА_1 з 31.07.2017 року.

Дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що у період з 1 серпня 2016 року по 31 липня 2017 року включно ОСОБА_1 отримував щомісячні страхові виплати як внутрішньо переміщена особа у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Барвінківському районі Харківської області, а тому твердження позивача про невиплату страхових виплат за вказаний період не знайшли свого підтвердження.

З огляду на викладене, відсутні підстави для нарахування та виплати страхових виплат за період з 1 серпня 2016 року по 31 липня 2017 року включно.

Щодо звернення судового рішення до негайного виконання, суд зазначає.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Тому, рішення суду в частині присудження ОСОБА_1 суми неотриманої пенсії по інвалідності в межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню частково.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а витрат пов`язаних з розглядом справи не встановлено, питання про розподіл судових витрат у справі судом не вирішується.

Керуючись ст. 2, 77, 78, 94, 139, 241-246, 257-258, 262 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування постанови, зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову Лиманського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області «Про припинення (затримання) щомісячної страхової виплати» від 27.10.2022 року № 14035/252468/2303/3.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області відновити нарахування та виплату ОСОБА_1 щомісячної страхової виплати з 01.08.2022 року.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (адреса: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, площа Соборна, будинок 3, ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстрація міста проживання внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість з пенсії по інвалідності за період з 01 липня 2017 року по 31 січня 2019 року у розмірі 65 996,02 грн. (шістдесят п`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто шість гривень 02 коп.).

Рішення суду в частині стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 заборгованості з пенсії по інвалідності в межах суми виплати за один місяць підлягає негайному виконанню.

В задоволені решти позовних вимог - відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя О.С. Духневич