Справа № 488/2899/23
Суддя: Чернявська Я. А.
Дата ухвалення: 2024-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА

Справа № 488/2899/23
Провадження № 2-а/488/9/24
РІШЕННЯ

Іменем України

10.04.2024 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва

у складі: головуючої по справі судді Чернявської Я.А.,

при секретарі судового засідання Кралі В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 в особі представника адвоката Сафронова Ю.І. звернулася в Корабельний районний суд м. Миколаєва з даним адміністративним позовом, в якому просила скасувати постанову Державної служби України з безпеки на транспорті серія АА № 00011585 від 17.07.2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

В обґрунтування свого позову позивач вказала, 31.07.2023 року засобами Укрпошти позивач отримала постанову Державної служби України з безпеки на транспорті серія АА №00011585 від 17.07.2023 року по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи яка має реєстрацію місця проживання /перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України, якою її притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді

штрафу в розмірі 8500,00 грн.

Зі змісту постанови вбачається, що ОСОБА_1 як власника транспортного засобу марки DAF XF 105.460 д/н НОМЕР_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що 16.06.23р. о 19 год. 00 хв, за адресою: Н-11, км 76+702, Дніпропетровська обл., було допущено рух транспортного засобу із перевищенням нормативних параметрів зазначених п.22.5 Правил дорожнього руху України: перевищення загальної маси транспортного засобу на 7,1% (2.84 тон), при дозволеній максимальній фактичній масі 40 тон, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст. 132-1 КупАП.

Позивач категорично не погоджується з даною постановою, вважає прийняте відповідачем рішення про притягнення її до адміністративної відповідальності необґрунтованим, з огляду на те, що відповідно до Договору оренди (найму) транспортного засобу від 08.03.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу Миколаївської області Ткаченко О.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 147, позивачка ще в березні 2023 року передала належний їй DAF XF 105.460 д/н НОМЕР_1 з напівпричепом TRAILOR д/н НОМЕР_2 ОСОБА_2 строком на 5 (п`ять) років.

На підставі зазначеного, позивач звернулася до суду за захистом свого порушеного права.

14.08.2023 року ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Позивач надала до суду клопотання про призначення судової транспортно-товарознавчої експертизи, відповідно до ст. 102 КАС України.

Проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють це питання, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні цього клопотання, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 1 Закону України "Про судову експертизу" від 25.02.1994 № 4038-XII визначено, що судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Частинами 1 та 2 статті 101 КАС України визначено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені перед експертом, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Відповідно до ч.1 ст.102 КАС України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності.

За приписами ч.3-5 ст.102 КАС України при призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. З урахуванням обставин справи суд має право визначити експерта чи експертну установу самостійно. У разі необхідності може бути призначено декілька експертів для підготовки одного висновку (комісійна або комплексна експертиза). Питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом. Учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їх думку, потребує висновку експерта. У разі відхилення або зміни питань, запропонованих учасниками справи, суд зобов`язаний мотивувати таке відхилення або зміну.

З аналізу наведених приписів ст.102 КАС України слідує, що призначення судом експертизи є обов`язком за наявності сукупності певних умов, при цьому, предметом висновку експерта можуть бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

При цьому, висновок експерта є лише одним із доказів у справі, який, з урахуванням приписів ч.1 ст.108 КАС України, не має заздалегідь встановленої сили для суду і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 90 цього Кодексу, такий висновок може бути складений лише на підставі наявних матеріалів справи, які можуть бути використані і судом як джерело доказів, на підставі яких суд також не позбавлений можливості дійти висновку щодо наявності або відсутності певних фактів.

Судова експертиза повинна призначатися у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмету доказування та у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. При цьому, з метою призначення судом судової експертизи особа, яка приймає участь у розгляді справи має звернутися із клопотанням, в якому слід чітко обґрунтувати дійсну необхідність в її проведенні, тобто неможливість доведення чи спростування обставин справи в інший спосіб без призначення експертизи.

Разом з тим суду не надано жодних доказів, які б підтверджували, що обставини, з приводу яких між сторонами виник спір, не можуть бути встановлені без проведення судової експертизи. Особою, що заявила відповідне клопотання не наведено обґрунтування, яким чином висновок експерта спростує або підтвердить обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Натомість на переконання суду, в матеріалах справи наявні докази, що є достатніми для розгляду справи та прийняття відповідного рішення у справі.

Відповідач скористався правом на подання відзиву, передбаченим ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, в якому позов не визнав, заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав наведених у відзиві.

Позивач скористався правом на подання додаткових пояснень передбаченим ст. 163 Кодексу адміністративного судочинства України, в якому спростував доводи наведені відповідачем у відзиві, просив про задоволення позову з підстав наведених у позові.

За приписами ч. 4 ст. 159 КАС України подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, і такими, що підлягають задоволенню, виходячи із наступного.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень ( ч. 1 ст 2 КАС України).

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , позивач ОСОБА_1 є власником автомобіля DAF XF 105.460 д/н НОМЕР_1 .

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , позивач ОСОБА_1 є власником напівпричіпу TRAILOR д/н НОМЕР_2 , в графі «особливі відмітки» даного свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вказано: спеціалізований напівпричіп н/пр- контейнеровоз.

На підставі нотаріально посвідченого договору найму (оренди) транспортного засобу укладеного 08.03.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортні засоби: автомобіль DAF XF 105.460 д/н НОМЕР_1 , напівпричіп Н/ПР-контейнеровоз TRAILOR д/н НОМЕР_2 , передано в тимчасове платне користування (в найм/оренду) останньому строком на 5 років.

Зазначений договір посвідчений 08.03.2023 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Тищенко О.О. зареєстровано в реєстрі за № 147.

17.07.2023 року постановою Департаменту державного нагляду (контролю) за безпекою на наземному транспорті серія АА №00011585 позивача притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 8500,00 грн.

Зі змісту постанови вбачається, що ОСОБА_1 як власника транспортного засобу марки DAF XF 105.460 д/н НОМЕР_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що 16.06.23р. о 19 год. 00 хв, за адресою: Н-11, км 76+702, Дніпропетровська обл., було допущено рух транспортного засобу із перевищенням нормативних параметрів зазначених п.22.5 Правил дорожнього руху України: перевищення загальної маси транспортного засобу на 7,1% (2.84 тон), при дозволеній максимальній фактичній масі 40 тон, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст. 132-1 КупАП.

31.07.2023 року засобами Укрпошти позивач отримала постанову Державної служби України з безпеки на транспорті серія АА №00011585 від 17.07.2023 року по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи яка має реєстрацію місця проживання /перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України, якою її притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 8500,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення безсторонньо; добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом тощо.

Так, у справі, що розглядається, позивач є власником транспортних засобів: автомобіля DAF XF 105.460 д/н НОМЕР_1 , напівпричіпа Н/ПР-контейнеровоз TRAILOR д/н НОМЕР_2 , які перевірилися Відділом Укртрансбезпеки, однак, як встановлено судом, на підставі нотаріально посвідченого договору найму (оренди) транспортного засобу укладеного 08.03.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортні засоби: автомобіль DAF XF 105.460 д/н НОМЕР_1 , напівпричіп Н/ПР-контейнеровоз TRAILOR д/н НОМЕР_2 , передано в тимчасове платне користування (в найм/оренду) останньому строком на 5 років.

Таким чином, спірним у цій справі є питання правомірності притягнення саме позивача як власника транспортного засобу до адміністративно-господарських санкцій та визначення такого власника перевізником.

Абзацом 3 частини першої статті 60 Закону N 2344-III , визначено, що суб`єктом відповідальності за надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначено статтями 39 та 48 цього Закону , є автомобільний перевізник.

Визначення автомобільного перевізника міститься у статті 1 Закону N 2344-III та означає фізичну або юридичну особу, яка витрачає на комерційній основі чи за власну вартість перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Своєю чергою згідно з нормою права водій - це особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне підтверджене встановленого зразка, а послуга з перевезення пасажирів чи вантажів - це перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату.

Відповідно до статті 34 Закону N 2344-III автомобільний перевізник зобов`язаний, крім іншого, виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.

За правилами статті 48 Закону N 2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на основі яких забезпечується вантажне перевезення.

До цих документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Водночас перелік інших документів для здійснення внутрішнього перевезення вантажів не є вичерпним, після статті 48 Закону N 2344-III визначено, що законодавством можуть бути передбачені інші документи для здійснення внутрішнього перевезення вантажів.

Аналізуючи вищенаведені положення законодавства, є підстави для висновку, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, зокрема, за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм покладається на автомобільних перевізників, а не на власників транспортного засобу, яким перевозиться вантаж.

Аналогічна правова позиція висловлена Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду в постановах від 01 червня 2023 року та від 06 липня 2023 року у справах N 640/39442/21 та N 560/514/22 відповідно.

Така позиція узгоджується також із висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, висловленими в постанові від 16 жовтня 2020 року у справі N 910/7554/19, в якій встановлено, що перевізником у спільних правовідносинах є товариство, яким отримано транспортний засіб на підставі укладеного договору суборенди, яким вчинено порушення, що порушує перевищенні транспортних засобів нормативно-вагових параметрів, яке встановлено внаслідок проведення Укртрансбезпеки габаритно-вагового контролю вантажного автомобіля.

Як зазначено вище, водій повинен мати і перед`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких дозволяють вантажні перевезення, серед яких є товарно-транспортна накладна.

Приписами пункту 1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв`язку N 363 від 14 жовтня 1997 року, визначено, що товарно-транспортна накладна - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарів, матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та облік виконаної роботи, та є одним із документів, які можуть бути використані для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що можуть бути складені у паперовій та/ або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.

Аналіз вищезазначених положень Правил та форми, яка наведена в додатку 7 до цих Правил, передбачає, що в будь-якому випадку товарно-транспортна накладна має містити обов`язкову інформацію (обов`язкові реквізити), визначену цими Правилами та відображену в додатку.

Отже, правила перевезення вантажів автомобільним транспортом України, а також постанова Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2009 року N 207 , якою затверджено Перелік документів, для здійснення перевезення вантажів автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні встановлюють, що товарно-транспортна накладна (ТТН) обов`язково потрібно оформлятися, якщо перевезення вантажу випускається автомобільним транспортом на договірних умовах (тобто коли є послуга перевезення вантажу).

Варто зауважити, що в силу статті 48 Закону N 2344-III водій був зобов`язаний пред`явити уповноваженим особам Укртрансбезпеки товарно-транспортну накладну, якщо такий документ прямо передбачений у даній правовій нормі.

Відповідно до статті 800 Цивільного кодексу України наймач самостійно визначає використання транспортного ресурсу у своїй діяльності і має право без згоди наймодавця укладати від свого імені договори перевезення, а також інші договори відповідно до призначення транспортного засобу.

Отже, у спірних правовідносинах, що склалися в цій справі, транспортні засоби передані позивачем в оренду ОСОБА_2 , договір оренди є чинним, недійсним не визнавався, тому саме ОСОБА_2 , є автомобільним перевізником у розумінні Закону N 2344-III в межах спірних правовідносин, а не позивач.

В матеріалах справи наявний договір про надання транспортних послуг № 01/04-23-4 від 01.04.2024 року в якому ТОВ Южная транспортная компания- замовник, а ОСОБА_2 - виконавець, де замовник доручає виконавцю, а виконавець приймає на себе зобов`язання надати послуги з перевезення вантажів.

Таким чином, аналізуючи наведені вище положення законодавства у зіставленні з характеристиками цієї справи суд виходить передусім з того, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена абзацом 17 частини першої статті 60 Закону N 2344-III , діє до автомобільних перевізників, а не до власників транспортного засобу, яким перевозиться вантаж.

При цьому автомобільний перевізник має використовувати транспортний засіб для перевезення вантажу на законних підставах. Автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33 , 50 Закону N 2344-III ).

Незважаючи на те, що надання цієї послуги може передбачати використання (на законних підставах) транспортної відповідальності, яка належить іншій особі, але ця інформація не змінює правовий статус перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої абзацом 17 частини першої. статті 60 Закону N 2344-III . Тому автомобільного перевізника не можна визначити лише на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб, адже такі дані не завжди можуть співпадати.

Однак, суд наголошує, що дослідженням матеріалів справи та згідно аргументів сторін, судом не встановлено факту того, що саме позивач ОСОБА_1 користувалася даним транспортним засобом як автомобільний перевізник.

Натомість, на переконання суду, безпідставними є доводи представника відповідача в тій частині, що саме на власника транспортного засобу належить покласти відповідальність за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм.

У свою чергу, посилання представника відповідача на положення абз. 4 пункту 16 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.08.1998 року №1388 та пункту 6.3 Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.08.2010 року №379 є помилковими в частині обов`язковості отримання тимчасового реєстраційного талону на період дії документа, який підтверджує право користування і (або) розпорядження транспортним засобом у тому разі, якщо власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортним засобом іншій фізичній або юридичній особі (особам). Натомість абз. 4 пункту 16 вказаного вище Порядку свідчить про отримання такого тимчасового реєстраційного талону за бажанням власника транспортного засобу - фізичної особи надати право керування таким засобом іншій фізичній особі чи за бажанням фізичної або юридичної особи, якій власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортними засобами

А тому, суд вважає, що встановлення факту належності транспортного засобу на праві власності позивачу ОСОБА_1 не робить її на безумовній основі автомобільним перевізником, на якого покладається відповідальність за перевищення габаритно-вагових норм при користуванні таким транспортним засобом.

Відповідачу при прийнятті оскаржуваного рішення слід було врахувати зміст права власності (володію, користуюсь, розпоряджаюся) та природу титульного власника, який фактично користувався автомобілем і саме він мав нести відповідальність за його перевантаження.

Відтак, при розгляді справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт така обставина підлягала обов`язковому з`ясуванню, доказів чому суду надано не було.

Аналізуючи зазначене вище у своїй сукупності, суд приходить до висновку, що наявні підстави для визнання протиправною та скасування постанови від 17.07.2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.132-1 КУпАП та накладення на неї адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідачем не доведено правомірність прийняття оскаржуваної позивачем постанови, а тому, зважаючи на наведені вище норми законодавства та встановлені судом обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 5,6 статті 250 КАСУ, датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 2-11, 77, 262, 263, 286, 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення - задовольнити.

Скасувати постанову Державної служби України з безпеки на транспорті серія АА №00011585 від 17.07.2023 року серія АА №00011585 від 17.07.2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.132-1 КУпАП та накладення на неї адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 8 500,00 грн.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Сторони по справі:

Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 )

Відповідач - Державна служба України з безпеки на транспорті (код ЄДРПОУ: 39816845, адреса: 01135, м. Київ, вул. Антоновича, 51)

Суддя: Я.А. Чернявська