Справа № 120/11221/23
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2024-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

09 квітня 2024 р. Справа № 120/11221/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., розглянувши в письмовому провадженні заяву ОСОБА_1 про визнання протиправним рішення, вчиненого відповідачем на виконання рішення суду у справі № 120/11221/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням суду від 15.11.2023, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 20.02.2024, адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови ОСОБА_1 в переведенні на пенсію по втраті годувальника на підставі статті 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу» згідно поданої заяви від 07.04.2023. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.04.2023 про переведення з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника та перевести ОСОБА_1 з 07.04.2023 на пенсію по втраті годувальника на підставі статті 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу», здійснивши перерахунок та виплату пенсії з урахуванням раніше виплачених сум.

Втім, 04.04.2024 на адресу суд від позивача надійшла заява, подана в прядку ст. 383 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), за змістом якої останній просить суд визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про відмову у перерахунку пенсії №01 від 01.03.2024 на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15.11.2023 у справі №120/11221/23.

Визначаючись щодо поданої заяви позивача, суд зазначає наступне.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Таким чином право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

Положеннями частини 2 статті 14 КАС України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина 1 статті 373 КАС України).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (частина 1 статті 5 Закону України "Про виконавче провадження").

Зі змісту викладеного слідує, що рішення суду, яке набрало законної сили, підлягає виконанню на підставі виконавчого листа в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до частини 1 статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Згідно з пунктами 7 та 8 частини другої статті 383 КАС України у такій заяві в обов`язковому порядку зазначаються, зокрема, інформація про день пред`явлення виконавчого листа до виконання та інформація про хід виконавчого провадження.

На підтвердження обставин, якими обґрунтовуються вимоги, позивач зазначає докази, про які йому відомо і які можуть бути використані судом (ч. 3 ст. 383 КАС України).

Відповідно до частини 6 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Згідно з частинами 1, 2 статті 63 Закону України "Про виконавче провадження" за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Приписами частини 1 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Дослідивши зміст поданої позивачем заяви про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених відповідачем на виконання рішення суду суд зауважує, що заявником не дотримано вимог частини 2 статті 383 КАС України, оскільки у поданій заяві не зазначено інформацію про хід виконавчого провадження (після пред`явлення виконавчого листа до виконання), яка б свідчила, що позивач вичерпав всі можливі механізми на стадії примусового виконання рішення суду.

Зокрема, у заяві не зазначено про вчинення виконавцем відповідних заходів примусового виконання рішення суду у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом; проведення виконавцем перевірки виконання боржником рішення суду; притягнення до відповідальності боржника шляхом винесення постанови про накладення штрафу у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення суду.

Крім того позивачем у заяві не наведено жодних посилань щодо наявності виконавчих листів та не надано жодних доказів на підтвердження існування вказаних документів.

Поряд із тим відповідно до відомостей що містяться в КП "Діловодство спеціалізованого суду" судом встановлено, що виконавчі листи взагалі не були видані позивачу.

Суд враховує сталу практику Верховного Суду, викладену у своїх рішеннях, за якою звернення рішення суду до примусового виконання є обов`язковою передумовою для подання заяви в порядку статті 383 КАС України, позаяк повноваження щодо вчинення дій з примусового виконання рішення суду, зокрема і щодо перевірки його виконання, належать насамперед до повноважень виконавців, а звернення до суду в порядку наведеної статті є винятковим заходом, до якого позивач може вдатися, коли вичерпає всі можливі механізми на стадії примусового виконання рішення суду (постанови Верховного Суду від 21.03.2019 року у справі №805/1458/17-а, від 27.06.2019 року у справі №807/220/18; аналогічний підхід застосовано в ухвалах Верховного Суду від 05.07.2021 року у справі №260/636/19, від 18.12.2020 року у справі №200/5793/20-а).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.12.2021 року у справі №9901/235/20 вказала, що визначені вимоги до заяви, яка подається відповідно до статті 383 КАС України, зокрема надання інформації про день пред`явлення виконавчого листа до виконання та інформації про хід виконавчого провадження, не є формальними вимогами, а навпаки є важливою інформацією, яка дає можливість суду визначити, чи не є передчасним звернення стягувача до суду з такою заявою.

Вказана стаття (383 КАС України) передбачає можливість звернутися до суду із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. Ця стаття є останньою в розділі IV КАС України "Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах" і містить чіткі вимоги до такої заяви, строк звернення, порядок її розгляду та наслідки невідповідності вимогам заяви.

Зі змісту цієї статті випливає, що як крайній захід для захисту прав особи позивача, на користь якої ухвалене рішення суду, закон встановив можливість звернення до суду з відповідною заявою.

Перед тим як подати таку заяву, стягувач має використати всі можливі засоби для виконання судового рішення. Зокрема, наявність рішення суду, яке набрало законної сили, зобов`язує суб`єкта владних повноважень здійснити його виконання. У випадку, коли боржник добровільно не виконує рішення суду чи виконує неналежним чином, стягувач має вчинити дії для виконання рішення суду в примусовому порядку відповідно до вимог Закону України "Про виконавче провадження", і тільки після того, як стягувач використав усі можливості для примусового виконання рішення суду, а воно залишається не виконаним, в такої особи виникає право звернутися до суду із заявою в порядку статті 383 КАС України.

Позивач не надав суду доказів ні відкриття виконавчого провадження ні доказів того, що державним виконавцем використані всі передбачені чинним законодавством засоби щодо належного та повного виконання судового рішення, а тому, звернення з заявою в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України до суду є передчасним, оскільки повнота та правомірність виконання рішення суду у порядку Закону України "Про виконавче провадження" першочергово підлягає контролю зі сторони державного виконавця.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.12.2021 у справі №9901/235/20 зазначила, що зважаючи на відсутність такої інформації (про хід виконавчого провадження), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для повернення заяви відповідно до абзацу другого частини п`ятої статті 383 КАС України. При цьому, Велика Палата Верховного Суду не погодилася з доводами про те, що суд першої інстанції обмежив право на доступ до правосуддя, оскільки рішення суду першої інстанції про повернення заяви зумовлене не відсутністю бажання суду з якихось причин не розглядати подану заяву, а недотриманням автором заяви обов`язкових вимог частини другої статті 383 КАС України щодо надання інформації про хід виконавчого провадження.

Згідно із абзацом 2 частини 5 статті 383 КАС України у разі невідповідності заяви вказаним вище вимогам вона ухвалою суду, прийнятою в порядку письмового провадження, повертається заявнику. Така ухвала суду може бути оскаржена.

Враховуючи, що подана позивачем заява про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених відповідачем на виконання рішення суду не відповідає встановленим частиною 2 статті 383 КАС України вимогам, вона підлягає поверненню заявнику без розгляду.

Аналогічної правової позиції дотримується і Сьомий апеляційний адміністративний суд у своїй постанові від 11.03.2024 по справі № 120/3276/19-а.

Додатково суд вважає за потрібне звернути увагу позивача на те, що в порядку судового контролю відповідно до статті 383 КАС України суд обмежений у праві скасування рішень суб`єкта владних повноважень, які були прийняті ним на виконання судового рішення, як і вирішувати питання щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинювати певні дії. У відповідності до частини шостої зазначеної статті суд, за наявності підстав для задоволення заяви, вправі лише постановити ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу (окрему ухвалу). При цьому, скасування прийнятих суб`єктом владних повноважень рішень, винесених на виконання судового рішення, в судовому порядку можливе лише в межах нового спору.

Тобто, позивач не позбавлений права та можливості звернутись до суду з окремим позовом щодо оскарження рішень відповідача, яким порушено його права на пенсійне забезпечення, в загальному порядку (заявивши вимогу про їх скасування та зобов`язання вчинити дії як спосіб відновлення порушеного права).

Керуючись ст. 167, 248, 382, 383 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про визнання протиправним рішення, вчиненого суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду у справі № 120/11221/23, що подана в порядку статті 383 КАС України, - повернути заявнику без розгляду.

Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Суддя Слободонюк Михайло Васильович