Справа № 120/12244/23
Суддя: Чернюк Алла Юріївна
Дата ухвалення: 2024-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

28 березня 2024 р. Справа № 120/12244/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Чернюк Алли Юріївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Сивак Марії Миколаївни

позивача: Свистуна Тимура Вікторовича

представника позивача: Опольської Наталі Михайлівни

представника відповідача: Мазяра Андрія Йосиповича

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю, на думку позивача, дій ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині призову його на військову службу, та наказу Військової частини НОМЕР_1 про зарахування його до списків особового складу даної військової частини.

Ухвалою суду від 14.08.2023 року позовну заяву залишено без руху та надано особі, яка її подала, строк для усунення вказаних недоліків шляхом подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з обґрунтуванням та документальним підтвердженням наявності поважних причин пропуску цього строку.

17.08.2023 року представником позивача подано заяву, в якій він просить поновити відповідний строк. В обґрунтування поважності пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом заявник посилається на довідку військової частини НОМЕР_1 від 09.11.2022 року №623, згідно якої ОСОБА_1 з 27.08.2022 року приймає безпосередню участь у бойових діях на території Донецької та Харківської областей.

Ухвалою від 21.08.2023 року позивачу продовжено строк на усунення недоліків позовної заяви для надання обґрунтувань поважності пропуску строку звернення до суду в період з 27.05.2022 року по 26.08.2022 року.

На виконання вказаної ухвали, 04.09.2023 року представником позивача подано до суду відповідні пояснення.

Ухвалою від 11.09.2023 року позивачу продовжено строк на усунення недоліків позовної заяви для надання обґрунтувань поважності пропуску строку звернення до суду в період з 27.05.2022 року по 09.06.2022 року та з 21.06.2022 року по 26.08.2022 року.

21.09.2023 року представником позивача подано до суду пояснення, в яких він, посилаючись на проходження позивачем служби в лавах Збройних Сил України, просить поновити пропущений строк звернення до суду з даною позовною заявою. При цьому, представник позивача зазначає, що позивач отримав змогу реалізувати своє право на звернення до суду з даною позовною заявою лише під час перебування на лікарняному в липні 2023 року.

Ухвалою від 02.10.2023 року позивачу поновлено строк звернення до суду, прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

23.10.2023 року від представника ІНФОРМАЦІЯ_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній заперечує позовні вимоги та зазначає, що Центр не приймав будь-якої участі в мобілізації позивача, оскільки останнього призвано Військовою частиною НОМЕР_1 .

Ухвалою суду від 24.01.2024 року вирішено розгляд справи продовжити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 05.02.2024 року.

Копію ухвали про відкриття провадження разом з доданими до позовної заяви документами та копію ухвали від 24.01.2024 року з повісткою про виклик було направлено на адресу Військової частини НОМЕР_1 , однак конверти з вкладенням повернулися на адресу суду з відміткою, що свідчить про відсутність вказаного відповідача за відповідною адресою.

06.02.2024 року представником позивача подано до суду клопотання в якому він зазначає, що Військова частина НОМЕР_1 входить до складу та матеріального забезпечення Військової частини НОМЕР_2 , а тому, просить направити повістку про розгляд справи на адресу останньої.

Листом вих. №120/12244/23/730/24 від 07.02.2024 року на адресу Військової частини НОМЕР_2 направлено матеріали по справі №120/12244/23 для передачі Військовій частині НОМЕР_1 , в тому числі повістку про виклик в судове засідання, призначене на 20.02.2024 року.

Копію даного листа отримано представником ВЧ НОМЕР_2 12.02.2024 року.

При цьому представники відповідачів в підготовче судове засідання повторно не з`явилися.

Ухвалою від 20.02.2024 року визнано явку представників Військової частини НОМЕР_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 у наступне судове засідання обов`язковою та відкладено розгляд справи на 27 лютого 2024 року.

27.02.2024 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі, а представник ІНФОРМАЦІЯ_1 заперечував щодо їх задоволення.

Разом з тим, представник Військової частини НОМЕР_1 в судове засідання не з`явився, хоча судом було вжито всіх можливих заходів щодо належного його повідомлення про день та час розгляду справи, зокрема, шляхом направлення листів на адресу Міністерства оборони України та Військової частини НОМЕР_2 .

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне.

Як зазначає позивач в квітні 2022 року він по проханню свого товариша з`явився до Військової частини НОМЕР_1 , яка дислокувалася в АДРЕСА_1 .

Згідно наказу Військової частини НОМЕР_1 №28 від 26.04.2022 року позивача зараховано до особового складу відповідної військової частини з 26.04.2022 року. Даним наказом встановлено особовому складу надбавку за особливості проходження військової служби у розмірі 65 відсотків до посадового окладу, оклад за військове звання та надбавки за вислугу років та премію відповідно до тарифних розрядів за посадами, які вони займають та вислуги років, у розмірах встановлених розпорядженням Міністра оборони України від 27.01.2021 №248/612 та премію у розмірі 230% від посадового окладу, визначеного Рішенням Міністра оборони України №248/1479 від 26.03.2018.

Впродовж року позивач проходив службу у вищезазначеній військовій частині та в червні 2023 року вперше звернувся до керівництва військової частини із зверненням щодо направлення його для проходження військової служби за місцем проживання.

В подальшому, позивачем було подано рапорт про звільнення його зі служби у зв`язку з «незаконним призовом під час мобілізації».

Листом Військової частини НОМЕР_1 від 26.08.2023 року позивача повідомлено, що підстава на яку він посилається не може бути підставою для звільнення його зі служби.

Позивач, вважаючи протиправними дії та наказ відповідачів щодо призову його на службу протиправними, звернувся до суду з даним позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки) (ч. 7 вказаної статті).

За приписами частин 1, 2 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Пунктом 2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008передбачено, що громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (далі - військова служба) в добровільному порядку або за призовом.

У добровільному порядку громадяни проходять: військову службу (навчання) за контрактом курсантів у вищих військових навчальних закладах, а також закладах вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти); військову службу за контрактом осіб рядового складу; військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військову службу за контрактом осіб офіцерського складу.

За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

За приписами статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 року №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. Мобілізацію провести на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва. Мобілізація проводиться протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року №3543-ХІІ(далі - Закон №3543-ХІІ) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно ч. 4 ст. 3 Закону №3543-Х11 зміст мобілізації становить, зокрема, переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу.

Статтею 22 Закону №3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Зокрема, відповідно до частини 3 статті 22 Закону №3543-XII під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначає, що в квітні 2022 року він добровільно (по проханню свого товариша) з`явився до Військової частини НОМЕР_1 , яка дислокувалася в АДРЕСА_1 .

Згідно наказу Військової частини НОМЕР_1 №28 від 26.04.2022 року позивача зараховано до особового складу відповідної військової частини з 26.04.2022 року.

Зміст позовних вимог позивача зводиться до того, що на час призову на військову службу по мобілізації він був обмежено придатним до військової служби та здобував фахову вищу освіту, тому мав право на відстрочку від військової служби.

Надаючи оцінку доводам позивача щодо протиправності дій ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації та направлення для її проходження до Військової частини НОМЕР_1 , суд зазначає наступне.

Згідно ч. 5 ст. 22 Закону №3543-ХІІ призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Відповідно до п. 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 року №154 (далі - положення №154) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Згідно п. 9 Положення №154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки здійснюють заходи щодо призову громадян на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Згідно п. 11 Положення №154 районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення: оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку, а також ведуть їх спеціальний облік.

Отже, обов`язки щодо спеціального обліку військовозобов`язаних покладено на територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, зокрема на ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Водночас, як зазначалося судом, призов громадян на військову службу під час мобілізації, здійснюють як територіальні центри комплектування та соціальної підтримки так і командири військових частин (ч. 5 ст. 22 Закону №3543-ХІІ).

Так, позивач перебував на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 до моменту зарахування його в особовий склад Військової частини НОМЕР_1 , тобто до 26.04.2022 року.

Отже, призов позивача здійснено безпосередньо командиром Військової частини НОМЕР_1 без будь-якої участі ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Доказів того, що ІНФОРМАЦІЯ_2 брав участь в призові позивача на військову службу, зокрема, видавав направлення ОСОБА_1 до відповідної військової частини, матеріали справи не містять.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на положення статті 23 Закону №3543-XII, якою передбачено право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період здобувачів професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, асистентів-стажистів, аспірантів та докторантів, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти.

В контексті вказаного, суд звертає увагу, що Постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 №921 затверджено Порядок організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних (далі - Порядок №921), який діяв на момент призову позивача на військову службу та втратив чинність 05.01.2023 на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 р. №1487 «Про затвердження Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів».

Відповідно до абзаців 8, 10 п. 1 Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних, які є додатком 1 до Порядку №921, призовники і військовозобов`язані повинні:

- особисто повідомляти у семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), освіти, місця роботи і посади;

- подавати щороку до 1 жовтня до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки документи, що підтверджують право призовників на відстрочку від призову на строкову військову службу.

Аналогічні норми містяться у ч. 11 ст. 38 Закону №2232, згідно з якою призовники, військовозобов`язані, резервісти в разі зміни їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), освіти, місця роботи, посади зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про такі зміни відповідні органи, де вони перебувають на військовому обліку, у тому числі у випадках, визначених Кабінетом Міністрів України, через центри надання адміністративних послуг та інформаційно-телекомунікаційні системи.

Отже, право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, особливого періоду, кореспондує з обов`язком військовозобов`язаного дотримуватися правил військового обліку, зокрема щодо своєчасного повідомлення органу про зміну рівня освіти.

Аналогічного висновку дійшов Касаційний адміністративний суд в складі Верховного Суду, зокрема в постанові від 18.01.2024 року по справі №280/6033/22.

Водночас, суд наголошує, що отримати відстрочку від призову на підставі статті 23 Закону №3543-XII можна лише до моменту набуття статусу військовослужбовця. Після зарахування до особового складу військової частини подання заяви з відповідними документами про відстрочку, навіть якщо у особи є для цього підстави, втрачає свою мету.

Натомість, як вже зазначалося вище, з моменту набуття особою статусу військовослужбовця, під час воєнного стану звільнення з військової служби військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, можливе лише за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII.

Позивачем не надано доказів того, що ним на виконання вимог Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних, на момент призову подавалася інформація до ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка б підтверджувала його право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, згідно зі ст. 23 Закон № 3543-ХІІ, а саме про те, що він є здобувачем вищої фахової освіти.

Суд також вважає необґрунтованими посилання позивача на протиправну бездіяльності відповідачів щодо не направлення його на проходження медичного огляду під час призову на військову службу на період дії мобілізації та зазначає наступне.

Частиною 13 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 року №2232-Х11 передбачено, що громадяни України, які приписуються до призовних дільниць, направляються для підготовки до військової служби, особи, які призиваються або приймаються на військову службу, приймаються на службу у військовому резерві, та військовозобов`язані, призначені для комплектування посад за відповідними військово-обліковими спеціальностями та іншими спеціальностями в Службі безпеки України під час проведення мобілізації, проходять обов`язковий медичний огляд. Порядок проходження медичного огляду затверджується відповідно Міністерством оборони України, центральними органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, Службою безпеки України, Службою зовнішньої розвідки України за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я. Перелік військово-облікових спеціальностей затверджується Міністерством оборони України, а інших спеціальностей в Службі безпеки України - Головою Служби безпеки України.

Однак, вищезазначений Закон визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Тому з урахуванням прийняття Президентом України Указів «Про загальну мобілізацію» та «введення в Україні воєнного стану, правовідносини які є предметом розгляду у даній справі регулюються положеннями Закону №3543-ХІІ, яким врегульовано загальні засади проходження військової службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Так, частиною 5 статті 22 Закону №3543-ХІІ передбачено, що особливості проходження медичного обстеження військовозобов`язаними та резервістами під час мобілізації, на особливий період визначаються Міністерством оборони України спільно з Міністерством охорони здоров`я України.

Відповідно до Директиви Головнокомандувача Збройних Сил України від 24.02.2022 року під час проведення загальної мобілізації ступінь придатності до військової служби громадян, які призначені (призначаються) на доукомплектування військових частин, Сил територіальної оборони Збройних Сил України здійснюється в обсязі тілесного огляду шляхом опитування скарг та заяв. У разі зазначення скарг громадянин направляється до відповідного медичного спеціаліста для визначення ступеня придатності до військової служби.

Отже у разі наявності скарг на стан здоров`я позивач мав право подати скаргу, та за її наявності підлягав направленню до відповідного медичного спеціаліста для визначення ступеня придатності до військової служби.

Однак позивач не надав доказів звернення до відповідачів про направлення для проходження медичного огляду, а ІНФОРМАЦІЯ_2 такі звернення заперечує.

З матеріалів справи, зокрема з листа Військової частини НОМЕР_2 від 02.10.2023 року вбачається, що вперше позивач звернувся до відповідача з рапортом щодо направлення його для проходження служби за місцем проживання лише в червні 2023 року, тобто більш як через різ після його мобілізації.

Суд зазначає, що позивач створює ситуацію перекладання відповідальності на суб`єктів владних повноважень щодо не забезпечення права на відстрочку. Натомість суд не вбачає ні в діях відповідачів щодо призову позивача на військову службу під час мобілізації, ні під час зарахування до особового складу військової частини ознак протиправності.

Зважаючи на ті обставини, що при мобілізації на військову службу з 24.02.2022 року медичний огляд позивача здійснювався в обсязі тілесного огляду шляхом опитування скарг та заяв, і позивачем не доведено, що він звертався зі скаргами на стан здоров`я до відповідачів, тому позовні вимоги про визнання протиправними дій/бездіяльності відповідача є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Щодо визнання протиправним і скасування наказу Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №28 від 26.04.2022 року, згідно з яким позивач вважається таким, що 26.04.2022 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за відповідною посадою, то його протиправність позивач обґрунтовує порушенням порядку (процедури) призову на військову службу.

Однак, зважаючи на те, що судом не встановлено порушення порядку призову позивача на військову службу за мобілізацією, а інші підстави незаконності вказаного наказу позивачем не зазначені, суд доходить висновку про те, що підстави для скасування вказаного наказу відсутні, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Надаючи оцінку посиланням позивача на стан його здоров`я та статус військовозобов`язаного, якого визнано не придатним до військової служби в мирний час та обмежено придатний у військовий час, суд зазначає наступне.

Статтею 23 Закону №3543-ХІІ передбачена категорія осіб, які підлягають відстрочці від призову на військову службу під час мобілізації.

Зокрема, згідно абз. третього вказаної статті не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, визнані в установленому порядку особами з інвалідністю або відповідно до висновку військово-лікарської комісії тимчасово непридатними до військової служби за станом здоров`я на термін до шести місяців (з наступним проходженням військово-лікарської комісії).

Отже визнання військовозобов`язаного обмежено придатним до військової служби не є підставою для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Натомість, з моменту набуття особою статусу військовослужбовця, під час воєнного стану звільнення з військової служби військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, можливе лише за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII.

Крім того, отримати відстрочку від призову на підставі статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» можна лише до моменту набуття статусу військовослужбовця. Після зарахування до особового складу військової частини подання заяви з відповідними документами про відстрочку, навіть якщо у особи є для цього підстави, втрачає свою мету.

При цьому, зазначений вище наказ, як акт індивідуальної дії, є вже реалізованим, а його дія вичерпана, а тому навіть скасування такого наказу не мало б наслідком автоматичного звільнення позивача з військової служби.

Окрім цього, слід зазначити, що відповідно до пункту 19 частини 1 статті 4 КАС України, індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі.

В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року №2-зп у справі №3/35-313 вказано, що … за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року №9-рп/2008 в справі №1-10/2008 вказано, що при визначенні природи правового акта індивідуальної дії правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії) стосуються окремих осіб, розраховані на персональне (індивідуальне) застосування і після реалізації вичерпують свою дію.

Враховуючи вищенаведене, оскаржуваний наказ є актом індивідуальної дії, тобто актом одноразового застосування, станом на час вирішення справи такий вичерпав свою дію внаслідок мобілізації позивача та направлення його для проходження військової служби.

Після видання спірного наказу, виникли нові правовідносини проходження військової служби, особливості яких визначаються Законом №2232-ХІІ та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008. Цими актами законодавства не передбачено звільнення з військової служби шляхом скасування наказу про прийняття на військову службу до військової частини. Цей наказ вже реалізований, а тому його скасування без прийняття відповідного рішення про звільнення з військової служби не відновить початковий стан і не призведе до захисту прав та інтересів позивача, про які він просить у позові.

У питанні скасування акту індивідуальної дії разового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, Верховний Суд має сталу та послідовну позицію, відповідно до якої такий акт не може бути скасованим після його виконання через порушення гарантій стабільності суспільних відносин та принципу правової визначеності (зокрема, таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 травня 2021 року у справі №9901/286/19, від 8 вересня 2021 року у справі №816/228/17, Касаційний адміністративний суд у рішеннях від 14 липня 2021 року у справі №9901/96/21, від 27 жовтня 2022 року у справі №П/9901/97/21).

Отже, скасування після його реалізації та вичерпання своєї дії оскаржуваного позивачем акту індивідуальної дії про прийняття на військову службу за призовом до військової частини, порушить стабільність публічно-правових відносин та принцип правової визначеності.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що наказ про прийняття на військову службу за призовом під час мобілізації та зарахування до військової частини як акт індивідуальної дії реалізовано його застосуванням, а тому його оскарження не є належним та ефективним способом захисту права позивача, так як скасування наказу не може привести до відновлення порушеного права, отже підстави для скасування оскаржуваного наказу відповідача 2 відсутні.

Окрім того, особливу увагу суд вважає за необхідне звернути на лист Військової частини НОМЕР_2 від 02.10.2023 року №7048/5/4801, з якого вбачається, що ОСОБА_1 вперше звернувся до військової частини із зверненням щодо направлення його для проходження військової служби за місцем проживання лише в червні 2023 року, тобто більш як через рік, після прийняття його на службу.

Вказані обставини спростовують доводи позивача про відсутність його згоди на проходження військової служби.

Більше того, Додатком №1 до вказаного листа є рапорт позивача від 20.06.2023 року, в якому він просить залишити його для подальшого проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 .

Разом з тим, як слідує з листа Військової частини НОМЕР_2 від 02.10.2023 року №7048/5/4801, у військовій частині не зафіксовано факту звернення ОСОБА_1 з рапортом про звільнення з військової служби у зв`язку з наявністю підстав, передбачених ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

При цьому, суд погоджується з висновком Військової частини НОМЕР_1 , викладеному в листі №3183 від 26.08.2023 року, що вищезазначена норма Закону не містить підстави для звільнення таких осіб, які були «незаконно призвані під час мобілізації».

Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.

У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10).

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та зважаючи на встановлені обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що у спірному випадку відсутні протиправні дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову позивача на військову службу під час мобілізації.

Водночас, дії Військової частини НОМЕР_1 щодо призову позивача на військову службу під час мобілізації є правомірними та, наслідок, наказ командира Військової частини НОМЕР_1 №28 від 26.04.2022 року щодо зарахування позивача як солдата до списків особового складу військової частини прийнятий з урахування всіх обставин справи, як такий, що відповідає критеріям правомірності, визначеними ч. 2 ст. 2 КАС України, а отже не підлягає скасуванню.

Отже, за встановлених в ході розгляду справи обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 КАС України судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73 - 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 )

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 )

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 )

Повний текст рішення складено 08.04.2024 року.

Суддя Чернюк Алла Юріївна