Справа № 200/2995/23
Суддя: Кониченко О.М.
Дата ухвалення: 2024-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про відмову у задоволенні заяви про визнання протиправними дій вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду

05 квітня 2024 року Справа №200/2995/23

Донецький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кониченка Олега Миколайовича при розгляді заяви заяву позивача про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду у порядку ст. 383 КАС України в адміністративній справі за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3, 84122)

про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просив суд:

- визнати протиправними дії Головного управління ПФУ в Донецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 сум пенсії за минулий час, починаючи з 01.03.2015;

- зобов`язати Головне управління ПФУ в Донецькій області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за минулий час без обмеження будь-яким строком, починаючи з 01.03.2015, з проведенням її індексації та нарахуванням компенсації втрати частини доходів згідно із Законом України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, виплату якої здійснити одноразовим платежем, з урахуванням фактично проведених виплат у рахунок неотриманої пенсії.

18 липня 2023 року рішенням Донецького окружного адміністративного суду частково задоволено позовні вимоги: визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецької області щодо невиплати ОСОБА_1 сум пенсії за минулий час з 01.03.2015 без обмеження будь-яким строком; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області нарахувати та виплати ОСОБА_1 пенсію за минулий час без обмеження будь-яким строком з 01.03.2015 з урахуванням фактично проведених виплат; допущено до негайного виконання рішення суду в межах суми стягнення за один місяць; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено та стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 суму судового збору в розмірі 1 073 (Одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп.

Рішення суду набрало законної сили 23.11.2023 року, виконавчі листи на виконання рішення суду у справі видано 10 січня 2024 року.

18 березня 2024 року до суду від позивача надійшла про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду у порядку ст. 383 КАС України, у якій позивач просить суд:

- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Донецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 суми пенсії за минулий час нарахованої на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18.07.2023 у справі № 200/2995/23 з 01.03.2015 у сумі 534724 (п`ятсот тридцять чотири тисячі сімсот двадцять чотири гривні 40 коп.) грн;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Донецькій області вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли невиплаті нарахованої пенсії, зокрема шляхом зобов`язання виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) суму пенсії, нараховану за минулий час, починаючи з 01.03.2015 у сумі 534724 (п`ятсот тридцять чотири тисячі сімсот двадцять чотири гривні 40 коп.) грн. одноразовим платежем.

Означену заяву позивач обґрунтував тим, що 26.02.2024 виконавчі листи, видані судом на виконання рішення суду, надіслані ним на виконання до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

05.03.2024 року ВПВР Управління ЗПВР у Донецькій області Східного МРУ МЮ відкрито виконавчі провадження з примусового виконання цих виконавчих листів, зокрема ВП № 74340845 та ВП №74344278.

Відповідно до покладених судом зобов`язань ГУ ПФУ в Донецькій області, на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18.07.2023 у справі № 200/2995/23 позивачу нараховано пенсію за минулий час без обмеження будь-яким строком з 01.03.2015 з урахуванням фактично проведених виплат.

На запит позивача ГУ ПФУ в Донецькій області листом від 21.12.2023 за №25676-23818/П-02/8-0500/23 повідомило його, що в листопаді 2023 року на виконання рішення суду Головним управлінням проведено нарахування пенсії з 01.03.2015 по 30.11.2023 з урахуванням фактично проведених виплат, яка склала 534724,40 грн. У грудні 2023 року на поточний рахунок, відкритий в ПАТ КБ «Приватбанк» зарахована пенсія за період з 01.12.2023 по 31.12.2023 в розмірі 15774,12 грн. Отже, Головним управлінням проведено розрахунок суми пенсії за період з 01.03.2015 по 30.11.2023, яка склала 534724,40 грн.

При цьому, посилаючись на ст. 8 Закону України №345 та Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845, відповідач зазначив, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів-з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників-у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій), таким чином, рішення суду Головним управлінням виконано в повному обсязі в межах функціональних повноважень та діючого законодавства.

Позивач з таким твердженням відповідача не погоджується та вважає, що з огляду на ст.ст. 72, 73 Закону № 1058-IV та Поряду розроблення, затвердження та виконання бюджету Пенсійного фонду України, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 31.08.2009 № 21-2, рішення суду має бути виконане за рахунок власних коштів Пенсійного фонду України.

Позивач вважає, що відповідач ухиляється від виплати нарахованої йому пенсії в добровільному порядку, судове рішення вважається таким, що не виконане, а порушене право на пенсійне забезпечення не відновлено тією мірою, якою підлягало відновленню, тому дії ГУ ПФУ щодо невиплати пенсії, нарахованої на виконання судового рішення за період з 01.03.2015 по 30.11.2023, мають бути визнані протиправними.

19 березня 2024 року ухвалою суду прийнято до розгляду заяву позивача про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду у порядку ст. 383 КАС України в адміністративній справі за позовом, призначено її розгляд на 28 березня 2024 року о 12 год 00 хв в порядку письмового провадження та витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області письмові пояснення та докази (за наявності) по суті порушеного у заяві позивача питання в строк до 12 год 00 хв 27 березня 2024 року з врахуванням часу необхідного на пересилання поштової (електронної) кореспонденції.

Станом на 28 березня 2024 року витребувані судом у Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області пояснення та докази (за наявності) по суті порушеного у заяві позивача питання до суду не надходили.

Згідно довідки про доставку електронного листа до електронного кабінету відповідача в підсистемі ЄСІТС «Електронний кабінет» ухвала суду від 19 березня 2024 року отримана відповідачем 19.03.2024 року о 17:21 год, при цьому, заява позивача відповідачем отримана 18.03.2024 року о 16:16 год.

28 березня 2024 року ухвалою суду повторно витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області письмові пояснення та докази (за наявності) по суті порушеного у заяві позивача питання.

01 квітня 2024 року від відповідача до суду надійшли письмові пояснення, в обґрунтування яких відповідач зазначив Головним управлінням означене рішення суду виконано в межах функціональних повноважень та нормативно-правового поля, а саме: здійснено нарахування пенсії за період з 01.03.2015 по 30.11.2023 з урахуванням фактично проведених виплат, яка склала 534724,40 грн.

У грудні 2023 року на поточний рахунок позивача, відкритий в ПАТ КБ Приватбанк, зарахована пенсія за період з 01.12.2023 по 31.12.2023 у сумі 15774,12 грн. У березні 2024 року виплачені пенсійні кошти за період з 01.11.2022 по 30.11.2022 у сумі 14274,12 грн на виконання рішення суду в частині негайного виконання в межах суми за один місяць.

Поряд із цим, відповідач зазначає, що як орган державної влади, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України діє на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтями 23, 116 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України є порушенням бюджетного законодавства.

Статтею 10 Закону № 345 передбачено, що фінансування додаткових витрат на виплату підвищеного розміру пенсії відповідно до статті 8 цього Закону здійснюється за рахунок коштів державного бюджету.

Згідно з пунктом 4 розділу ІІ Порядку розроблення, затвердження та виконання бюджету Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 31.08.2009 № 21-2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.01.2022 за № 53/37389 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 09.12.2021 № 35-1) (далі Порядок), кошти Державного бюджету України передбачаються в бюджеті Пенсійного фонду України в обсягах, визначених Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік. Асигнування державного бюджету на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду включаються до структури доходів бюджету Пенсійного фонду України відповідного бюджетного року.

27.06.2023 набрала чинності Постанова Кабінету Міністрів України від 24.06.2023 №631 Про затвердження бюджету Пенсійного фонду України на 2023 рік, 05.09.2023 постановою Кабінету Міністрів України № 944 затверджено зміни, що вносяться до бюджету Пенсійного фонду України на 2023 рік. Цим бюджетом передбачено на погашення заборгованості з пенсійних виплат (щомісячного довічного грошового утримання) за рішенням суду асигнування в сумі 360,0 млн грн.

Відповідно у Плані доходів і видатків Головного управління на 2023 рік, затвердженому головою правління Пенсійного фонду України 29.06.2023, у складі виплат за рахунок коштів Державного бюджету передбачено кошти для погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду у розмірі 7 318,20 тис грн.

Водночас абзацом 2 пункту 7 розділу ІІ Порядку зазначено, що черговість виплат на виконання рішень суду визначається датою набрання ними законної сили.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 липня 2023 року по справі № 200/2995/23 набрало законної сили 23 листопада 2023 року.

Протягом 2023 року було погашено заборгованість з пенсійних виплат за рішенням суду датою набрання ними законної сили за період з 01 липня 2020 року по 20 вересня 2020 року.

Бюджет Пенсійного фонду України на 2024 рік на сьогодні не затверджено.

Сума коштів на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду буде визначена у бюджеті Пенсійного фонду України на 2024 рік після його затвердження.

З метою запиту додаткових фінансових ресурсів на виплату заборгованості, нарахованої за рішеннями суду, Головним управлінням в межах закріплених повноважень, направлено відповідні звернення до розпорядника коштів вищого рівня Пенсійного фонду України (від 08.12.2023 № 0500-0505-5/106871), проте листом від 08.01.2024 № 2800-040203-9/1389 Пенсійний фонд України повідомив відповідача про те, що передбачені бюджетом Пенсійного фонду України на 2023 рік на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду в сумі 360,0 млн грн використані в повному обсязі, поряд з цим, бюджет Пенсійного фонду України на 2024 рік на сьогодні не затверджено, сума коштів на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду буде визначена у бюджеті Пенсійного фонду України на 2024 рік після його затвердження, водночас черговість виплат на виконання рішень суду визначається датою набрання ними законної сили, згідно з абзацом 2 пункту 7 розділу ІІ Порядку розроблення, затвердження та виконання бюджету Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 31.08.2009 № 21-2.

Також відповідач покликається на позиції викладену у постановах Верховного Суду у справах: від 07.11.2019 №420/70/19 (реєстраційний номер в ЄДРСР 85450386), від 23.04.2020 № 560/523/19 (реєстраційний номер в ЄДРСР 88886054), від 24.01.2018 № 405/3663/13-а (реєстраційний номер в ЄДРСР 71834551), згідно якої виконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів як таке, що не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин.

На обґрунтування пояснень відповідач надав до суду протоколи перерахунку пенсії позивача за 2017, 2019-2023 роки, лист відповідача від 08.12.2023 № 0500-0505-5/106871 щодо виділення додаткового фінансування для виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18.07.2023 по справі № 200/2995/23 та виплату позивачу заборгованості в сумі 534724,40 грн та розрахунок заборгованості.

02 квітня 2024 року від відповідача до суду надійшло клопотання про долучення доказів, а саме витяг з ІКІС ПФУ на підтвердження виконання рішення суду в частині негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць та лист-відповідь ПФУ від 08.01.2024 № 2800-040203-9/1389 на лист відповідача від 08.12.2023 № 0500-0505-5/106871 щодо виділення додаткового фінансування.

04 квітня 2024 року від позивача до суду надійшли додаткові пояснення, згідно яких у березні 2024 відповідачем виплачено пенсію за минулий час у розмірі 14274,12 грн на виконання рішення суду в частині негайного виконання в межах суми пенсії за один місяць, яке було виконано за рахунок коштів Пенсійного фонду, водночас, ураховуючи факт, що судове рішення, яким допущене негайне виконання в сумі 1-го розміру пенсії, ухвалене ще 18.07.2023, негайність щодо цього виявляється більш ніж сумнівною.

Водночас, позивач зазначив, що позиція відповідача, викладена у поясненнях, суперечить вимогам статті 46 Закону №1058, згідно з якою пенсія за минулий час мала бути виплачена без обмеження будь-яким строком, оскільки нараховані суми пенсії не отримані з вини відповідача, у строк виплати пенсії, визначений статтею 47 цього Закону.

Дослідивши доводи сторін з приводу порушеного позивачем питання про визнання протиправними дій ГУ ПФУ в Донецькій області щодо невиплати пенсії за минулий час нарахованої на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18.07.2023 у справі № 200/2995/23 з 01.03.2015 у сумі 534724,40 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом.

Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Відтак, у пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) Конституційний Суд України дійшов висновку, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. З огляду на це, посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист.

У Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України» від 07 червня 2005 року, заява № 6318/03; пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року, заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, заява № 30779/04).

Конституційний Суд України у пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 зазначив, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

В пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції" суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін (п.40).

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі "Сокур проти України" від 26 квітня 2005 року, "Крищук проти України" від 19 лютого 2009 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі "Чіжов проти України" (заява № 6962/02) суд зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 статті 6 Конвенції. Державі належить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права.

Правовий інститут судового контролю за виконанням рішення суду, механізм якого врегульований ст.ст. 382, 383 КАС України, має на меті забезпечення належного виконання судового рішення, підставами для застосування якого є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень або ж дій суб`єкта владних повноважень, пов`язаних із невиконанням судового рішення у відповідній справі, що має бути підтверджено відповідними доказами.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 21 грудня 2022 року № 28-2) затверджено Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі Положення № 28-2).

Пунктами 1 та 2 Положення № 28-2 визначено, що Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - головне управління Фонду) є територіальними органами Пенсійного фонду України (далі - Фонд).

Головні управління Фонду підпорядковуються Фонду та разом з управліннями Фонду в районах, містах, районах у містах, а також об`єднаними управліннями (далі - управління Фонду) утворюють систему територіальних органів Фонду.

Головне управління Фонду у своїй діяльності керується Конституцією та Законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та Законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами, а також постановами правління Фонду, у тому числі цим Положенням, та наказами Фонду.

Згідно п/п 3, 4 п. 4 Положення № 28-2, Головне управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань: організовує роботу управлінь Фонду щодо призначення (перерахунку) і виплати пенсій, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат відповідно до законодавства; забезпечує своєчасну та у повному обсязі виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання, здійснює страхові виплати та надає соціальні послуги відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та інші виплати, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством, в межах обсягів фінансування цих виплат (!).

Постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 р. № 280 затверджено Положення про Пенсійний фонд України (далі Положення № 280).

Пунктами 1, 2 Положення № 280 визначено, що Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Відповідно до п. 3 Положення № 280 одним із основних завдань Пенсійного фонду України є реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення.

Згідно п/п 4 п. 4 Положення № 280, пенсійний фонд України відповідно до покладених на нього завдань розробляє проект бюджету Пенсійного фонду України та подає його Міністрові соціальної політики для внесення в установленому порядку на розгляд Кабінетові Міністрів України, здійснює ефективний розподіл фінансових ресурсів для пенсійного забезпечення, здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг відповідно до закону, забезпечує своєчасне та у повному обсязі фінансування виплати пенсій, допомоги на поховання та інших виплат і соціальних послуг, які згідно із законодавством проводяться за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством, складає звіт про виконання бюджету Пенсійного фонду України.

Порядок розроблення, затвердження та виконання бюджету Пенсійного фонду України, затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України 31.08.2009 № 21-2 (далі Порядок № 21-2), встановлює механізм складання, розгляду, затвердження та виконання бюджету Пенсійного фонду України (далі - Пенсійний фонд), планів доходів і видатків головних управлінь Пенсійного фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - територіальні органи), управлінь Пенсійного фонду в районах, містах, районах у містах, об`єднаних управлінь (далі - районні управління) та апарату Пенсійного фонду (далі - апарат).

Пункт 2 Порядку № 21-2 визначає, що бюджетний процес є регламентованою законодавством діяльністю, пов`язаною зі складанням, розглядом, затвердженням бюджету Пенсійного фонду, планів доходів і видатків, їх виконанням та контролем за їх виконанням, складанням, розглядом та затвердженням звітів про виконання бюджету та планів доходів і видатків.

Бюджетний період для бюджету Пенсійного фонду становить один календарний рік, який починається 01 січня кожного року і закінчується 31 грудня того самого року.

Згідно п. 3 Порядку № 21-2, нормативно-правове регулювання бюджетного процесу Пенсійного фонду здійснюється відповідно до Конституції України, Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон), Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та інших законодавчих актів, Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року № 280, інших нормативно-правових актів та цього Порядку.

Відповідно до п. 1 розділу II. «Структура бюджету» Порядку № 21-2, основними складовими бюджету Пенсійного фонду є дохідна та видаткова частини.

Згідно п. 5 розділу II. «Структура бюджету» Порядку № 21-2, видатки бюджету Пенсійного фонду класифікуються за такими основними групами: видатки за рахунок власних доходів (коштів); видатки за рахунок коштів Державного бюджету України.

Пунктом 4 розділу II. «Структура бюджету» Порядку № 21-2 визначено, що кошти Державного бюджету України передбачаються в бюджеті Пенсійного фонду в обсягах, визначених законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

У структурі доходів бюджету Пенсійного фонду до складу коштів Державного бюджету України входять асигнування державного бюджету у плановому періоді на: […] погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду; […].

Відповідно до п. 7 розділу II. «Структура бюджету» Порядку № 21-2, за рахунок коштів Державного бюджету України здійснюються видатки, фінансування яких згідно із законодавством забезпечується за рахунок коштів державного бюджету.

Видатки на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, виданими або ухваленими після набрання чинності Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - рішення суду), плануються в межах коштів Державного бюджету України, передбачених у Державному бюджеті України на фінансування пенсійних програм. Черговість виплат на виконання рішень суду визначається датою набрання ними законної сили.

Поряд із цим, п. 6 розділу II. «Структура бюджету» Порядку № 21-2 визначено, що видатки за рахунок власних доходів (коштів) здійснюються на:

пенсійне забезпечення осіб, пенсія яким призначена відповідно до Закону (крім випадків, передбачених Законом);

виплату пенсій, призначених згідно з іншими законодавчими актами в частині розміру пенсії, на яку особа має право відповідно до Закону;

пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, інших осіб, визначених законом, у частині розміру пенсії із солідарної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, передбаченого відповідно до Порядку визначення різниці між розміром пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», і розміром пенсії із солідарної системи відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2011 року № 1168;

виплату щомісячної цільової грошової допомоги на прожиття згідно із Законом України «Про поліпшення матеріального становища учасників бойових дій та осіб з інвалідністю внаслідок війни» (для осіб, яким пенсія виплачується за рахунок коштів Пенсійного фонду);

пенсійне забезпечення осіб, які проживають за кордоном, та іноземних пенсіонерів (крім пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та доплат, фінансування яких згідно з законодавчими нормами забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України);

виплату допомоги на поховання щодо одержувачів пенсій, фінансування яких здійснюється за рахунок власних доходів;

оплату послуг з виплати та доставки пенсій, призначених відповідно до Закону;

розрахунково-касове обслуговування та плату за підкріплення готівкою виплати пенсії і грошової допомоги;

фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи Пенсійного фонду (далі - адміністративні видатки).

Перелік видатків зазначений у п. 6 розділу II. «Структура бюджету» Порядку № 21-2 є вичерпним.

Водночас, виходячи із системного аналізу приписів Порядку № 21-2 у їх взаємозв`язку суд дійшов висновку, що за рахунок власних коштів здійснюються видатки на виплату поточних пенсій, натомість заборгованість з пенсійних виплат за рішеннями судів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про помилковість твердження позивача, що заборгованість за рішенням суду постановленим на його користь має бути виплачена за рахунок власних коштів Пенсійного фонду України.

Постанова Кабінету Міністрів України від 24.06.2023 №631 Про затвердження бюджету Пенсійного фонду України на 2023 рік набрала чинності 27.06.2023 року, бюджетом Пенсійного фонду України на 2023 рік передбачено на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду асигнування в сумі 360,0 млн грн, відповідно у Плані доходів і видатків Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на 2023 рік, затвердженому головою правління Пенсійного фонду України 29.06.2023, у складі виплат за рахунок коштів Державного бюджету було передбачено кошти для погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду у розмірі 7 318,20 тис грн.

Протягом 2023 року було погашено заборгованість з пенсійних виплат за рішенням суду датою набрання ними законної сили за період з 01 липня 2020 року по 20 вересня 2020 року.

Поряд із цим, слід врахувати, що згідно зі статтями 23, 116 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України є порушенням бюджетного законодавства.

Матеріалами справи підтверджується вчинення відповідачем конкретних дій, спрямованих на виконання рішення суду у цій справі в повному обсязі та, зокрема, виконання його в частині здійснення нарахування пенсії позивача за відповідний період та виплату пенсії в межах суми стягнення за один місяць.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач вживає конкретні заходи з метою виконання рішення суду у справі, а фактична невиплата нарахованих коштів зумовлена тим, що виділені бюджетні кошти на виконання судових рішень, боржником в яких є Пенсійний фонд України, спрямовуються на безумовне виконання таких рішень у порядку черговості прийняття. Отже, за умови дотримання Головним управлінням Пенсійного фонду в Донецькій області встановленого порядку виконання судового рішення невиплата суми боргу через відсутність бюджетного фінансування не може бути розцінена як невиконання рішення суду без поважних причин.

Аналогічну позицію Верховний Суд України висловив, зокрема, в ухвалі від 19 травня 2015 року № 21-1044а15 та в постанові від 22 листопада 2016 року у справі № 804/5081/13-а та підтримав Верховний Суд, зокрема, у постановах від 24 січня 2018 року у справі № 405/3663/13-а, від 16 липня 2018 року у справі № 811/1469/18, від 23 квітня 2020 року у справі №560/523/19 та ухвалі від 23 січня 2021 року у справі №611/26/17.

Згідно позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 1 лютого 2022 року у справі №420/177/20 та ухвалах від 26 січня 2021 року у справі № 611/26/17, від 7 лютого 2022 року у справі №200/3958/19-а, в адміністративному судочинстві обов`язковість виконання судового рішення має особливо важливе значення, оскільки, виходячи із завдань адміністративного судочинства щодо ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, судовий захист може вважатися ефективним лише за умови своєчасного та належного виконання судового рішення, зазвичай, боржником в якому є держава в особі її компетентних органів, а тому адміністративні суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші пов`язані процесуальні засоби, повинні максимально сприяти реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.

Водночас відсутність відповідного фінансування Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області з боку розпорядника бюджетних коштів вищого рівня не свідчить про виконання рішення суду в повному обсязі, а тільки підтверджує, що таке невиконання судового рішення обумовлено об`єктивними обставинами, незалежними від посадових осіб відповідача.

Поряд з цим, суд вважає слушними доводи позивача, що на спірні правовідносини не поширюються приписи Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. № 845, оскільки рішення суду має зобов`язальний характер.

Щодо покликань позивача на порушення приписів ст.ст. 46, 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV, суд зазначає, що оцінку цим фактам було надано у рішенні суду, водночас слід врахувати, що на час відбування позивачем покарання на тимчасово непідконтрольній території відповідач був фактичного позбавлений можливості виплачувати йому пенсію через те, що органи державної влади з листопада 2014 року не здійснюють свої повноваження на тимчасово окупованій території Донецької області.

У постанові від 20 березня 2024 року у справі № 560/3366/23 Верховний Суд зазначив, що «відповідно до частин першої, другої статті 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що окрема ухвала суду є одним із інструментів механізму стримувань і противаг, превенції вчинення порушень закону, які адміністративний суд не може самостійно усунути шляхом вжиття належних заходів. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що питання про постановлення окремої ухвали вирішується судом під час вирішення спору у разі наявності для того достатніх правових підстав».

Відтак, розглянувши заяву позивача щодо визнання протиправними дій ГУ ПФУ в Донецькій області щодо невиплати позивачу суми пенсії за минулий час нарахованої на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18.07.2023 у справі № 200/2995/23 з 01.03.2015 у сумі 534724,40 грн, суд дійшов висновку, що невиконання рішення суду спричинене обмеженим бюджетним фінансуванням та від волевиявлення посадових осіб відповідача не залежить.

Напроти, відповідач демонструє добросовісну поведінку, яка полягає у нарахуванні суми боргу, виплати заборгованості за один місяць, а також звернення до розпорядника бюджетних коштів вищого рівня для вирішення питання щодо виплати заборгованості за рішенням суду.

Поряд із цим слід звернути увагу на правову позицію висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09.12.2021 у справі № 9901/235/20, згідно якої «стаття 383 КАС України передбачає можливість звернутися до суду із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. Ця стаття є останньою в розділі IV КАС України «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах» і містить чіткі вимоги до такої заяви, строк звернення, порядок її розгляду та наслідки невідповідності вимогам заяви.

Зі змісту цієї статті випливає, що як крайній захід для захисту прав особи позивача, на користь якої ухвалене рішення суду, закон встановив можливість звернення до суду з відповідною заявою.

Перед тим як подати таку заяву, стягувач має використати всі можливі засоби для виконання судового рішення. Зокрема, наявність рішення суду, яке набрало законної сили, зобов`язує суб`єкта владних повноважень здійснити його виконання. У випадку, коли боржник добровільно не виконує рішення суду, стягувач має вчинити дії для виконання рішення суду в примусовому порядку відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», і тільки після того, як стягувач використав усі можливості для примусового виконання рішення суду, а воно залишається не виконаним, тоді в такої особи виникає право звернутися до суду із заявою в порядку статті 383 КАС України.

Зміст конкретних обставин, хронологія та послідовність дій позивача не дають підстав виснувати, що останній в повному обсязі виконав вимоги частини 2 ст. 383 КАС України, які б зобов`язували суд першої інстанції прийняти до розгляду подану заяву та за наслідками її розгляду ухвалити відповідне рішення.

Як встановив з матеріалів справи, позивачем не надано доказів використання державним виконавцем всіх передбачених чинним законодавством засобів щодо належного та повного виконання судового рішення у даній справі.

У контексті викладеного можна узагальнити, що звернення до суду із заявою в порядку статті 383 КАС України, коли останній не використав можливість виконання рішення суду на підставі Закону № 1404-VIII, - є передчасним».

Надавши оцінку наданій позивачем Інформації про виконавче провадження щодо ВП № 74344278 та ВП № 74340845 суд встановив, що станом на 15.03.2024 року державним виконавцем не вчинено інших виконавчих дій окрім відкриття виконавчого провадження та винесення постанови про стягнення витрат виконавчого провадження.

При цьому, порядок виконання рішень зобов`язального характеру визначений ст.ст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» та встановлює певну послідовність дій державного виконавця, направлених на виконання рішення суду, який державним виконавцем у цьому випадку не вичерпано.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що відсутні правові та фактичні підстави для застосування механізму, визначеного статтею 383 КАС України, а вимоги позивача є передчасними.

Відтак, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви позивача і постановлення ухвали в порядку, передбаченому статтею 249 КАС України.

Керуючись ст. ст. 248, 256, 383 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву позивача про визнання протиправними рішення, дій та бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду у порядку статті 383 КАС України - залишити без задоволення.

Повний текст ухвали складений та підписаний 05 квітня 2024 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її року проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається, за сторінкою на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет (веб-адреса сторінки http://court.gov.ua/).

Текст ухвали розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя Кониченко О.М.