Справа № 240/25193/23
Суддя: Кривенда Олег Вікторович
Дата ухвалення: 2024-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року

м. Київ

Справа № 240/25193/23

Провадження № 11-195заі23

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Кривенди О. В.,

суддів Булейко О. Л., Власова Ю. Л., Воробйової І. А., Гриціва М. І., Єленіної Ж. М.,Короля В. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Погрібного С. О., Ступак О. В., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Усенко Є. А., Шевцової Н. В.

розглянула в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича про визнання дій протиправними, зобов`язання видати указ, поновлення на роботі, стягнення коштів за вимушений прогул

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 грудня 2023 року (судді Стародуб О. П., Бучик А. Ю., Єзеров А. А., Рибачук А. І., Чиркін С. М.) та

УСТАНОВИЛА:

Короткий зміст та обґрунтування наведених у позовній заяві вимог

1. ОСОБА_1 звернувся доЖитомирського окружного адміністративного суду з позовом до Президента України Зеленського В. О. , у якому просив:

- визнати протиправними дії Президента України щодо відмови у виданні указу на виконання законів і Конституції України;

- зобов`язати Президента України Зеленського В. О. видати указ на виконання Конституції і законів України про скасування незаконного наказу начальника 25 Гарнізонного будинку офіцерів (далі - ГБО) від 20 листопада 2009 року № 95 про звільнення, поновлення його на роботі, стягнення коштів за вимушений прогул, виконання додаткових обов`язків вищої та різної кваліфікації і тимчасове виконання обов`язків начальника 25 ГБО з 1999 по 2009 рік.

2. Житомирський окружний адміністративний суд ухвалою від 01 вересня 2023 року адміністративну справу № 240/25193/23 за цим позовом передав на розгляд до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції в порядку статті 266 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

3. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що судами усіх інстанцій не скасовано наказ про його незаконне звільнення, тому він був змушений звернутися до Президента України з проханням видати указ про виконання законів та Конституції України, проте відповідач цього не зробив.

4. Позивач вважає невидання відповідачем зазначеного указу протиправним, оскільки щодо нього не виконуються вимоги законів та Конституції України. Єдиним способом захисту своїх прав він вважає зобов`язання Президента України видати відповідно до пункту 31 статті 106 Конституції України указ про скасування незаконного наказу начальника 25 ГБО від 20 листопада 2009 року № 95 про звільнення, поновлення його на роботі, стягнення коштів за вимушений прогул, виконання додаткових обов`язків вищої та різної кваліфікації і тимчасове виконання обов`язків начальника 25 ГБО з 1999 по 2009 рік.

Позиція відповідача

5. Представник відповідача просив відмовити в позові, оскільки відповідно до Конституції України Президент України не наділений повноваженнями на прийняття рішення з викладених позивачем питань, зокрема щодо поновлення на роботі.

6. Представник відповідача також зазначив, що позивач неодноразово звертався до Президента України із заявами, в яких ішлося про скасування наказу про звільнення та поновлення його на роботі, тобто його звернення стосувалися трудового спору, із судовими рішеннями в якому позивач і був не згоден.

7. Також він зауважив, що листом від 08 грудня 2022 року на заяву позивача від 14 листопада 2022 року було роз`яснено, що відповідно до статті 12 Закону України від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі - Закон № 393/96-ВР) дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільним процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, КАС України, законами України «Про судоустрій і статус суддів», «Про доступ до судових рішень», «Про запобігання корупції», «Про виконавче провадження», «Про адміністративну процедуру».

8. Представник відповідача стверджує, що відповідно до даних системи документообігу за зверненням громадян лист позивача від 23 серпня 2023 року до відповідача не надходив. Зауважує, що позивач не надав доказів направлення такого листа відповідачу. Тому вважає, що в діях відповідача немає порушень Закону № 393/96-ВР.

9. Також наголошує, що відповідно до статті 19 КАС України до адміністративного суду з адміністративним позовом особа може звернутися за захистом своїх прав у сфері публічно-правових відносин.

10. У запереченні на відзив представника відповідача позивач наполягає, що його лист від 23 серпня 2023 року був вручений за довіреністю 28 серпня 2023 року, про що є повідомлення пошти.

Установлені судом першої інстанції обставини справи

11. З 1999 року позивач працював начальником адміністративно-господарської частини 25 ГБО. Наказами начальника 25 ГБО від 15 жовтня 1999 року № 80, від 13 березня 2000 року № 14, від 01 вересня 1999 року № 64, від 13 вересня 1999 року № 69, від 10 квітня 2000 року № 22, від 31 жовтня 2000 року № 77, від 30 листопада 2000 року № 83, від 02 квітня 2001 року № 16, від 24 червня 2002 року № 45, від 11 серпня 2003 року № 56, від 01 серпня 2005 року № 65, від 13 січня 2005 року № 6 на позивача неодноразово покладалось виконання службових обов`язків начальника 25 ГБО на час його відпустки і навчання.

12. Наказами начальника 25 ГБО від 03 січня 2008 року № 1 та від 02 січня 2009 року № 1 позивача було призначено позаштатним начальником протипожежної служби, відповідальним за охорону праці та електрогосподарство 25 ГБО.

13. Наказом начальника 25 ГБО від 20 листопада 2009 року № 95 позивача звільнено на підставі пункту 3 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) за систематичне невиконання службових обов`язків, покладених правилами внутрішнього трудового розпорядку.

14. Своє звільнення позивач оскаржив до суду.

15. Корольовський районний суд міста Житомира рішенням від 16 червня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 09 вересня 2010 року, відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до 25 ГБО, начальника 25 ГБО про визнання незаконними та скасування наказів від 24 березня 2009 року № 22 та від 30 жовтня 2009 року № 89 про накладення дисциплінарного стягнення, від 20 листопада 2009 року № 95 про звільнення, а також позовних вимог про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та за виконання додаткового обсягу робіт.

16. Верховний Суд України ухвалою від 12 жовтня 2010 року відмовив позивачу у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини третьої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

17. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 16 грудня 2016 року відмовив позивачу у відкритті касаційного провадження з підстави, визначеної пунктом 4 частини четвертої статті 328 ЦПК України.

18. Верховний Суд України ухвалою від 03 лютого 2017 року відмовив у допуску до провадження справи за позовом ОСОБА_1 до 25 ГБО, начальника 25 ГБО про визнання незаконними наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за виконання додаткового обсягу робіт за заявою позивача про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2016 року.

19. 26 липня 2023 року позивач звернувся до Президента України із заявою, в якій просив видати указ про виконання законів і Конституції України.

20. Позивач, уважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо видання указу на виконання законів і Конституції України про скасування наказу про його звільнення і поновлення на роботі звернувся з позовом до Президента України, подавши його до Житомирського окружного адміністративного суду.

21. Житомирський окружний адміністративний суд ухвалою від 01 вересня 2023 року адміністративну справу № 240/25193/23 за позовом ОСОБА_1 до Президента України про визнання дій протиправними, зобов`язання видати указ, поновлення на роботі, стягнення коштів за вимушений прогул передав на розгляд до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції в порядку статті 266 КАС України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

22. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 12 грудня 2023 року в задоволенні позову відмовив.

23. Це судове рішення вмотивовано тим, що порушені позивачем у цьому адміністративному позові питання не належать до компетенції Президента України.

24. Суд першої інстанції виходив з того, що Конституційний Суд України неодноразово вказував у своїх актах на те, що повноваження Президента України визначені Конституцією України (рішення від 10 квітня 2003 року № 7-рп/2003, від 07 квітня 2004 року № 9-рп/2004, від 16 травня 2007 року № 1-рп/2007, від 02 жовтня 2008 року № 19-рп/2008). З огляду на положення статті 106 Конституції України Президент України вирішує конкретно визначений перелік кадрових питань і не вирішує питання призначення, звільнення з посад, що не віднесено до його повноважень, визначених Конституцією України. Позивач не належить до жодної з категорій, на вирішення кадрових питань щодо яких Президенту України надано повноваження Конституцією України.

25. Реагуючи на посилання позивача на пункт 31 статті 106 Конституції України щодо наявності у Президента України права здійснювати інші повноваження, визначені Конституцією України,суд першої інстанції наголосив, що Конституція України не визначає таких повноважень у Президента України, якрозглядати трудові спори і здійснювати захист трудових прав шляхом скасування наказів про звільнення працівників з роботи, в тому числі з підстав їх незаконності.

26. Суд водночас зауважив, що розгляд трудових спорів віднесено до повноважень судів загальної юрисдикції і встановлені під час розгляду справи обставини свідчать, що позивач скористався правом оскарження в судовому порядку наказу про його звільнення і за наслідком розгляду його вимог суд постановив рішення, яке набрало законної сили.

27. Суд першої інстанції звернув увагу на те, що Офіс Президента України листами від 25 липня 2016 року № 322/033227-06, від 08 серпня 2016 року № 22/037378-06, від 25 листопада 2016 року № 22/053730-06, від 08 грудня 2022 року № 22/069902-06 надав позивачу відповіді на його звернення з вимогами до Президента України видати указ про скасування наказу про його звільнення і поновлення на роботі та роз`яснив положення Конституції України щодо повноважень глави держави, а також про непоширення дії Закону № 393/96-ВР на заяви і скарги громадян, порядок розгляду яких встановлений, зокрема, цивільно-процесуальним законодавством.

28. У підсумку суд першої інстанції дійшов висновку про те, що з огляду на встановлені в цій справі обставини та правове регулювання спірних правовідносин у задоволенні позовних вимог треба відмовити.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та позиція інших учасників справи

29. ОСОБА_1 не погодився з цим рішенням суду і 21 грудня 2023 року звернувся до Великої Палати Верховного Суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовну заяву. На обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.

30. На переконання скаржника, нескасування судами незаконного наказу про його звільнення зумовлює необхідність вирішення цього питання Президентом України шляхом видання указу на підставі пункту 31 статті 106 Конституції України.

31. Скаржник наголошує, що Президент України не має права передавати свої повноваження іншим особам чи органам, а тому необхідно витребувати особисте письмове свідчення Президента України з приводу ненадання ним відповіді на його лист та невидання указу на виконання законів і Конституції України.

32. Просить скасувати рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 16 червня 2010 року, ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 09 вересня 2010 року та ухвалу Верховного Суду України від 12 жовтня 2010 року і задовольнити вимоги його позову за 2009 рік у повному обсязі.

33. Представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 грудня 2023 року - без змін.

Рух апеляційної скарги

34. Суддя Великої Палати Верховного Суду Кривенда О. В. ухвалою від 15 січня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без руху і надав скаржнику строк для усунення недоліків. На виконання цієї ухвали 26 січня 2024 року до Великої Палати Верховного Суду надійшла заява про усунення недоліків.

35. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 30 січня 2024 року відкрила апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 грудня 2023 року та витребувалаз Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду матеріали справи № 240/25193/23, а ухвалою від 21 лютого 2024 року призначила справу до розгляду в порядку письмового провадження.

ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи

36. Позивач звернувся до Президента України із заявою, в якій виклав обставини, що стосувались поданого ним доКорольовського районного суду міста Житомира позову з подальшим розглядом його у вищих судових інстанціях, та просив главу держави видати указ на захист його конституційних прав, порушення яких, як можна зрозуміти зі змісту цього звернення, полягає в нескасуванні судовими інстанціями наказу про його звільнення.

37. Предметом судового розгляду в цій справі є вимоги позивача до Президента України про скасування наказів пронакладення дисциплінарних стягнень, про звільнення його з посади начальника адміністративно-господарської частини 25 ГБО та поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та за виконання додаткового обсягу робіт, а також судових рішень у справіза такими його повними вимогами, поданими до суду в 2009 році.

38. Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

39. Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у пункті 4.1 Рішення від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

40. Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів установлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

41. Відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

42. Згідно із частинами першою та п`ятою статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. З метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

43. Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

44. Обсяг судового контролю в адміністративних справах визначено частиною другою статті 2 КАС України, в якій зазначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

45. Перевіряючи поведінку відповідача на відповідність критеріям, передбаченим частиною другою статті 2 КАС України при їх прийнятті, суд звертає увагу на таке.

46. Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Президента України встановлені статтею 266 КАС України.

47. Згідно з пунктом 2 частини четвертої статті 266 КАС України Верховний Суд за наслідками розгляду справи може, зокрема, визнати дії чи бездіяльність Президента України протиправними, зобов`язати Президента України вчинити певні дії.

48. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини першої статті 19 КАС України).

49. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

50. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

51. Таким чином, у контексті спірних правовідносин суд повинен з`ясувати або спростувати наявність факту або обставин, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або наявність інших утисків його прав та свобод.

52. Велика Палата Верховного Суду в своїх постановах неодноразово визначала, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

53. Тобто бездіяльність суб`єкта владних повноважень є такою, що порушує права та інтереси особи в тому разі, якщо такий суб`єкт повинен був вчинити, але не вчинив певних дій на реалізацію покладеної на нього компетенції.

54. Відповідно до частин першої та другої статті 102 Конституції України Президент України є главою держави і виступає від її імені.

55. Президент України є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.

56. Повноваження Президента України визначені статтею 106 Конституцій України. Відповідно до пункту 31 частини першої цієї статті Президент України здійснює й інші повноваження, визначені Конституцією України.

57. Конституційний Суд України неодноразово вказував у своїх актах на те, що повноваження Президента України визначені Конституцією України (рішення від 10 квітня 2003 року № 7-рп/2003, від 07 квітня 2004 року № 9-рп/2004, від 16 травня 2007 року № 1-рп/2007, від 02 жовтня 2008 року № 19-рп/2008).

58. Кадрові повноваження суб`єкта владних повноважень - це його компетенція призначати на посаду та/або звільняти з посади в органах державної влади (чи в інших публічних юридичних особах) певних осіб або самостійно, або через безпосередню участь у процесі призначення та/або звільнення такої особи разом з іншими органами державної влади.

59. Суд першої інстанції, розглянувши доводи позивача про наявність у Президента України повноважень вирішити питання його поновлення на роботі, виснував, що вичерпний перелік кадрових повноважень Президента України не передбачає його участі в процедурі призначення чи звільнення з посади, яку обіймав позивач.

60. Що стосується вимог позивача до Президента України про скасування судових рішень Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне зазначити таке.

61. Згідно зі статтею 1 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними законом.

62. Статтею 6 цього Закону визначено, що, здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

63. Звернення до суду громадян, організацій чи посадових осіб, які відповідно до закону не є учасниками судового процесу, щодо розгляду конкретних справ судом не розглядаються, якщо інше не передбачено законом.

64. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

65. Органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи повинні утримуватися від заяв та дій, що можуть підірвати незалежність судової влади.

66. Отже, втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, вплив на безсторонність суду забороняється. Президент України не наділений контрольними повноваженнями у сфері здійснення правосуддя, оцінки повноти, об`єктивності й усебічності дослідження доказів судами, не має права втручатися в їх процесуальну діяльність або давати вказівки суддям під час здійснення ними правосуддя, переглядати судові рішення на предмет їх законності чи обґрунтованості, впливати будь-яким чином на здійснення правосуддя в Україні.

67. Президент України, так само як і інші органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи, повинен дотримуватися встановленого у статті 19 Конституції України правового порядку, відповідно до якого зазначені суб`єкти зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

68. Переконання позивача про найвищий статус Президента України в державі, який дозволяє йому втручатися у діяльність інших органів державної влади, зокрема судів, впливаючи таким чином на їхні дії чи на прийняття певних рішень, є хибними і суперечать Конституції та законам України.

69. Утверджувати і забезпечувати правовий порядок у державі її глава теж повинен у законний, дозволений йому спосіб. Очікувати чи вимагати від Президента України діяти поза правовим полем відповідно до будь-чиїх очікувань означає нівелювати положення Основного Закону України, гарантом додержання якого і є глава держави.

70. Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що розгляд трудових спорів віднесено до повноважень судів загальної юрисдикції і позивач, вважаючи своє звільнення незаконним, використав можливість його оскарження до місцевого загального суду, звернувшись з відповідним позовом до Корольовського районного суду міста Житомира в 2009 році з подальшим оскарженням рішення цього суду в усіх судових інстанціях України. Отже, позивач скористався належним і ефективним способом захисту своїх прав та інтересів, які вважав порушеними.

71. Варто зауважити, що статтею 40 Конституції України визначено, що всі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

72. Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулює Закон № 393/96-ВР.

73. Статтею 1 цього Закону встановлено право громадян України звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

74. Статтею 12 Закону № 393/96-ВРвизначено сферу його застосування і вказано, що дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільним процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, КАС України, законами України «Про доступ до судових рішень», «Про запобігання корупції», «Про виконавче провадження», «Про адміністративну процедуру».

75. Оскільки заявлені позивачем у зверненнях до відповідача вимоги стосуються зобов`язання Президента України видати указ про скасування судових рішень, ухвалених за результатами розгляду позову ОСОБА_1 про поновлення його трудових прав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що такі звернення не підлягають розгляду в порядку, передбаченому Законом № 393/96-ВР.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

76. Велика Палата Верховного Суду вважає правильним висновок Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про відсутність компетенції Президента України вирішувати заявлені позивачем питання його звільнення та поновлення на роботі. Суд першої інстанції при цьому виходив з повноважень Президента України, закріплених у статті 106 Конституції України.

77. Тому доводи апеляційної скарги в частині визнання бездіяльності Президента України протиправною та зобов`язання видати указ, який би відновив трудові права позивача, є необґрунтованими.

78. Інші міркування і твердження, які містить апеляційна скарга, не спростовують правильності висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладених в оскаржуваному рішенні.

79. За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін (пункт 1 частини першої статті 315 КАС України).

80. Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 238, 266, 308, 310, 315, 319, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 грудня 2023 року залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. В. Кривенда

Судді: О. Л. Булейко К. М. Пільков

Ю. Л. Власов С. О. Погрібний

І. А. Воробйова О. В. Ступак

М. І. Гриців І. В. Ткач

Ж. М. Єленіна О. С. Ткачук

В. В. Король В. Ю. Уркевич

М. В. Мазур Є. А. Усенко

С. Ю. Мартєв Н. В. Шевцова