Справа № 160/971/24
Суддя: Турлакова Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2024-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 квітня 2024 рокуСправа №160/971/24
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Турлакової Н.В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини № НОМЕР_1 щодо відсутності дій з розгляду та надання відповіді на рапорт ОСОБА_1 від 08 листопада 2023 року, від 15 листопада 2023 року і 06 грудня 2023 року щодо необхідності надання направлення на ВЛК, або інформації про причини і відсутність направлення на ВЛК;
- зобов`язати військову частину № НОМЕР_1 розглянути по суті рапорти ОСОБА_1 , військовослужбовця в/ч № НОМЕР_1 від 08 листопада 2023 року, від 15 листопада 2023 року і 06 грудня 2023 року щодо необхідності надання направлення на ВЛК, або інформації про причини і відсутність направлення на ВЛК, про що надати письмову відповідь у відповідності до 112, 115 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України і змісту статті 20 Закону України «Про звернення громадян»».
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Зазначає, що він почав службу без встановлення своєї придатності до військової служби шляхом обстеження ВЛК, що є порушенням вимог Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, яке затверджене наказом Міністерства оборони України від 14 серпня 2008 року № 402. Також, при зарахуванні його до в/ч НОМЕР_1 реальний рівень його придатності до військової служби не було враховано та всі подальші військові навантаження негативно вплинули на стан фізичного і психологічного здоров`я і фактично призвели до його погіршення. Позивач зазначає, що він тричі звертався до командування в/ч № НОМЕР_2 із рапортами від 08 листопада 2023 року, від 15 листопада 2023 року, від 06 грудня 2023 року щодо необхідності направлення його на обстеження ВЛК і неспроможності виконувати службові обов`язки за станом здоров`я. Станом на момент звернення до суду із даним позовом, вказані рапорти не розглянуті і інформації щодо направлення його на обстеження ВЛК (або причини відмови в направленні) і встановлення лікування не надано. Позивач вважає, що відповідач не розглянувши вказані рапорти у встановлений законодавством строк (не надано направлення на обстеження ВЛК або відповідь щодо реагування на рапорт) та інформації щодо причин не надання направлення на ВЛК, порушив вимоги пунктів 112, 115 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України та статті 20 Закону України «Про звернення громадян».
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 січня 2024 року прийнято до свого провадження вказану позовну заяву та згідно ч.2 ст.257 КАС України ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
За правилами частини 6 статті 120 КАС України, якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.
Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
За приписами ч.5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
За викладених обставин, у відповідності до вимог ст.ст.258, 262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Першим днем для прийняття рішення по даній справі є 22.03.2024р. припадає на період перебування судді на лікарняному, у зв`язку з чим, дане рішення прийнято першим робочим днем - 01.04.2024р.
Дослідивши чинне законодавство та матеріали справи, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що солдат ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проходить військову службу у НОМЕР_4 прикордонному загоні (військовій частині НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України.
Позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 із рапортом від 08.11.2023р. в якому просив, зокрема: - прийняти і зареєструвати рапорт згідно статуту внутрішньої служби в журналі рапортів з повідомленням мені вхідного номера і дати реєстрації; - надати письмову відповідь щодо прийнятого рішення на підставі п. 115 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України; - надати направлення на ВЛК комісію згідно вимог Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затверджене наказом Міністерства оборони України від 14 серпня 2008 року № 402 для альтернативного обстеження і визначення лікування. У вказаному рапорті позивач зазначає, що з самого початку служби військовими командирами не було враховано його проблеми зі здоров`ям. В подальшому, військові навантаження негативно вплинули на стан здоров`я і фактично призвели до його ще більшого погіршення. За його чисельними скаргами було направлено на лікування але після проведеного обстеження і лікування і операції, здатність повноцінно служити не відновлена. Після операції йому не були надані, а ні відпустки, а ні реабілітація.
У вказаному рапорті, також зазначено, що: «Цей рапорт був поданий як усно, так і заказаним листом з повідомленням на адресу військової частини, а також на адресу Міністерства Оборони України, Генштабу України в тому числі електронну, для реєстрації та направлення до військової частини в/ч № НОМЕР_2 . Також цей рапорт надіслано за допомогою комунікаційного зв`язку VIBER, SIGNAL, VOTSAP всім командирам в/ч № НОМЕР_2 . Також цей рапорт продубльовано до Військової служби правопорядку у Збройних Сичах України, для запобігання безпідставних звинувачень мене в СЗЧ, або невмотивованій відмові виконання наказів тощо».
Також, позивач звернувся до начальника п`ятої прикордонної застави другої прикордонної комендатури ОСОБА_2 із рапортом від 15.11.2023р. в якому просив, клопотати перед вищим командуванням про направлення його на лікування до відомчого закладу Державної прикордонної служби України м. Київ у зв`язку з погіршенням стану здоров`я.
На вказаний рапорт позивача від 15.11.2023р. міститься рапорт начальника п`ятої прикордонної застави другої прикордонної комендатури ОСОБА_2 від 17.11.2023р. в якому останній клопоче на ім`я коменданта другої прикордонної комендатури ОСОБА_3 по суті рапорта солдата ОСОБА_1 .
В матеріалах справи також наявний рапорт коменданта другої прикордонної комендатури ОСОБА_4 від 23.11.2023р. в якому останній клопоче на ім`я начальника НОМЕР_3 прикордонного загону полковника ОСОБА_5 по суті рапорта майора ОСОБА_6 .
Позивач знову звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 із рапортом-3 (досудова вимога) від 06.12.2023р. в якому просив: - прийняти і зареєструвати цей рапорт згідно статуту внутрішньої служби в журналі рапортів; - не надавати йому наказів оскільки на сьогодні не спроможний їх виконувати за станом здоров`я до проходження ВЛК комісії; - терміново надати йому направлення на ВЛК комісію згідно вимог Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затверджене наказом Міністерства оборони України від 14 серпня 2008 року № 402 для обстеження і або встановлення придатності до служби, або визначення лікування; - не рахувати його дії як порушення ст. 402, 407 КК України.
У вказаному рапорті позивач зазначає, що на його рапорти не відбулося відповідного реагування. Також невідомо чи були вони зареєстровані належним чином в єдиному журналі рапортів чи ні. Повідомляє, що повноцінне виконання обов`язків військовослужбовця в/ч № НОМЕР_2 неможливе за станом здоров`я. У разі ігнорування цієї досудової вимоги вимушений самостійно звернутися до лікарняних закладів, а також звернутися за захистом свого права до адміністративного суду.
В матеріалах справи також наявний рапорт солдата ОСОБА_7 (Інспектор прикордонної служби 2 категорії -кулеметник 2 групи інспекторів прикордонної служби 1 відділення інспекторів прикордонної служби п`ятої прикордонної застави другої прикордонної комендатури) від 06.12.2023р. на ім`я начальника п`ятої прикордонної застави другої прикордонної комендатури ОСОБА_2 , в якому позивач просить клопотати перед вищим командуванням про направлення його до ІНФОРМАЦІЯ_1 для проходження військово-лікарської комісії у зв`язку з погіршенням стану здоров`я. До вказаного рапорта додано копії підтверджуючих документів на 6 аркушах.
На вказаний рапорт позивача від 06.12.2023р. міститься рапорт начальника п`ятої прикордонної застави другої прикордонної комендатури ОСОБА_2 від 06.12.2023р. в якому останній клопоче на ім`я коменданта другої прикордонної комендатури ОСОБА_3 по суті рапорта солдата ОСОБА_1 .
В матеріалах справи також наявний рапорт коменданта другої прикордонної комендатури ОСОБА_4 із цифровим підписом 07.12.2023р. в якому останній клопоче на ім`я начальника НОМЕР_3 прикордонного загону полковника ОСОБА_5 по суті рапорта майора ОСОБА_2
Начальник НОМЕР_3 прикордонного загону ОСОБА_8 звернувся до Начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 із листом №13/8965-23-Вих від 29.12.2023р. надати вказівку начальнику сектору охорони здоров`я щодо організації направлення на огляд військово-лікарської комісії до ІНФОРМАЦІЯ_4 військовослужбовців НОМЕР_3 прикордонного загону, у зв`язку з наявністю захворювання, що передбачає обмежену придатність до військової служби, у т.ч. солдата ОСОБА_9 .
Листом Адміністрації Державної прикордонної служби України №13/42-24-Вих від 01.01.2024р. надано дозвіл щодо направлення встановленим порядком до ІНФОРМАЦІЯ_1 , на медичний огляд ВЛК у зв`язку з наявністю захворювання, що передбачає обмежену придатність (непридатність) до військової служби, у т.ч. солдата ОСОБА_10
Позивач, вважаючи, що відповідач не розглянувши його рапорти від 08 листопада 2023 року, від 15 листопада 2023 року і 06 грудня 2023 року у встановлений законодавством строк (не надано направлення на обстеження ВЛК або відповідь щодо реагування на мій рапорт) допустив протиправну бездіяльність, якою порушив його право на захист здоров`я і соціальний захист військовослужбовців, у зв`язку з чим, звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 1 Закону України від 12.05.2015 № 389-VIII Про правовий режим воєнного стану (далі Закон № 389-VIII) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Статтею 16 Закону № 389-VIII передбачено, що за рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію в установленому порядку указом Президента України, утворені відповідно до законів України військові формування залучаються разом із правоохоронними органами до вирішення завдань, пов`язаних із запровадженням і здійсненням заходів правового режиму воєнного стану, згідно з їх призначенням та специфікою діяльності.
Згідно з положеннями статті 1 Закону України від 03.04.2003р. № 661-IV Про Державну прикордонну службу України (далі Закон № 661-IV) на Державну прикордонну службу України покладаються завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її прилеглій зоні та виключній (морській) економічній зоні.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 661-IV основними функціями Державної прикордонної служби України зокрема є:
охорона державного кордону України на суші, морі, річках, озерах та інших водоймах з метою недопущення незаконної зміни проходження його лінії, забезпечення дотримання режиму державного кордону та прикордонного режиму;
охорона суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні та контроль за реалізацією прав і виконанням зобов`язань у цій зоні інших держав, українських та іноземних юридичних і фізичних осіб, міжнародних організацій;
ведення розвідувальної, інформаційно-аналітичної та оперативно-розшукової діяльності в інтересах забезпечення захисту державного кордону України згідно із Законами України Про розвідувальні органи України та Про оперативно-розшукову діяльність;
участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом, а також припинення діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), організованих груп та злочинних організацій, що порушили порядок перетинання державного кордону України;
координація діяльності військових формувань та відповідних правоохоронних органів, пов`язаної із захистом державного кордону України та пропуску до тимчасово окупованої території і з неї, а також діяльності державних органів, що здійснюють різні види контролю при перетинанні державного кордону України та пропуску до тимчасово окупованої території і з неї або беруть участь у забезпеченні режиму державного кордону, прикордонного режиму і режиму в пунктах пропуску через державний кордон України та в контрольних пунктах в`їзду - виїзду.
Виконання зазначених у частині першій цієї статті функцій є оперативно-службовою діяльністю Державної прикордонної служби України (частина друга статті 2 Закону № 661-IV).
Частиною першою статті 6 Закону № 661-IV визначено, що Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення і має таку загальну структуру: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону; територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону; Морська охорона, яка складається із загонів морської охорони; органи охорони державного кордону - прикордонні загони, окремі контрольно-пропускні пункти, авіаційні частини; розвідувальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.
Згідно з пунктами 3, 4 статті 19 Закону № 661-IV на Державну прикордонну службу України відповідно до визначених законом завдань покладаються: участь у взаємодії із Збройними Силами України та іншими військовими формуваннями у відбитті вторгнення або нападу на територію України збройних сил іншої держави або групи держав; участь у виконанні заходів територіальної оборони, а також заходів, спрямованих на додержання правового режиму воєнного і надзвичайного стану.
Отже, відповідач входить до структури Державної прикордонної служби України, а тому починаючи з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року здійснює передбачені Законом України Про правовий режим воєнного стану заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Відповідно до статті 1 Закону України від 06.12.1991 № 1932-XII Про оборону України (далі - Закон № 1932-XII) військове формування - створена відповідно до законодавства України сукупність військових з`єднань і частин та органів управління ними, які комплектуються військовослужбовцями і призначені для оборони України, захисту її суверенітету, державної незалежності і національних інтересів, територіальної цілісності і недоторканності у разі збройної агресії, збройного конфлікту чи загрози нападу шляхом безпосереднього ведення воєнних (бойових) дій.
Частиною першою статті 12 Закону № 1932-XII визначено, що участь в обороні держави разом із Збройними Силами України беруть у межах своїх повноважень інші військові формування, утворені відповідно до законів України, Державна спеціальна служба транспорту, Державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації України, а також відповідні правоохоронні органи.
24 лютого 2022 року Указами Президента України №64 Про введення воєнного стану в Україні та № 69 Про загальну мобілізацію введений воєнний стан та оголошена мобілізація.
Відповідно до Указів Президента України від 6 лютого 2023 року №58/2023 Про продовження строку дії воєнного стану в Україні строк дії воєнного стану в Україні продовжено.
Отже, на час виникнення спірних правовідносин та на час розгляду справи судами на території України діє особливий період.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (див. рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року №8-рп/99 та від 20 березня 2002 року №5-рп/2002). Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року №5-рп/2002).
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІ).
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно з підпунктом "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України №2232-ХІІ з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби, зокрема, через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) - один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років.
Згідно з пунктом 1.1 глави 1 розділу І Положення № 402 військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.
Відповідно до пункту 1.2 глави 1 розділу І Положення № 402 військово-лікарська експертиза - це:
медичний огляд допризовників, призовників; військовослужбовців та членів їхніх сімей (крім членів сімей військовослужбовців строкової військової служби); військовозобов`язаних, офіцерів запасу, які призиваються на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, резервістів (кандидатів у резервісти); громадян, які приймаються на військову службу за контрактом; кандидатів на навчання у вищих військово-навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів Міністерства оборони України (далі - ВВНЗ), учнів військових ліцеїв; колишніх військовослужбовців; працівників Збройних Сил України, які працюють у шкідливих та небезпечних умовах праці та залучаються до роботи з джерелами іонізуючого випромінювання (далі - ДІВ), компонентами ракетного палива (далі - КРП), джерелами електромагнітних полів (далі - ЕМП), лазерного випромінювання (далі - ЛВ), мікроорганізмами I-II груп патогенності, особливо небезпечними інфекційними хворобами; працівників допоміжного флоту Військово-Морських Сил Збройних Сил України (далі - ВМС Збройних Сил України);
визначення ступеня придатності до військової служби, навчання у ВВНЗ, роботи за фахом;
установлення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів.
Пунктами 2.7.3, 2.7.4 Положення № 402 передбачено, на госпітальну (гарнізонну) ВЛК покладається проведення медичного огляду осіб, указаних у пункті 1.2 розділу I Положення (крім допризовників), з метою визначення ступеня придатності до військової служби та в інших випадках, указаних у пункті 1.4 розділу II Положення; ведення книги протоколів ВЛК та здавання її в архів; проведення контролю за повнотою та якістю обстеження під час проведення медичного огляду, терміном проведення обстеження; проведення разом із провідними медичними спеціалістами ВМКЦ регіонів та начальниками медичної служби військових частин, що знаходяться у зоні відповідальності військового лікувального закладу, детального аналізу визнання військовослужбовців непридатними (обмежено придатними) до військової служби, розробка пропозицій щодо покращення стану здоров`я військовослужбовців та попередження їх дострокового звільнення з військової служби за станом здоров`я. Узагальнення пропозицій та надання їх до штатної ВЛК. Рекомендації штатних ВЛК щодо організації лікувально-діагностичної роботи в цілях військово-лікарської експертизи є обов`язковими для виконання. Госпітальна (гарнізонна) ВЛК має право: приймати постанови відповідно до цього Положення; перевіряти з метою військово-лікарської експертизи організацію та стан лікувально-діагностичної роботи у військових лікувальних, цивільних лікувально-профілактичних закладах і у військових частинах, дислокованих у гарнізоні; залучати до роботи на правах членів комісії медичних та військових фахівців за запитом голови ВЛК.
Пунктом 1.1 розділу ІІ вказаного Положення передбачено, що медичний огляд включає в себе вивчення та оцінку стану здоров`я і фізичного розвитку громадян на момент огляду в цілях визначення ступеня придатності до військової служби, навчання за військово-обліковими спеціальностями, вирішення інших питань, передбачених цим Положенням, з винесенням письмового висновку (постанови). Під придатністю до військової служби у цьому Положенні розуміється такий стан здоров`я і фізичного розвитку громадян, який дозволяє їм виконувати передбачені статутами, інструкціями службові обов`язки з конкретної військової спеціальності у виді Збройних Сил України та інших військових формуваннях у мирний та воєнний час.
Медичний огляд проводиться ВЛК з метою визначення придатності, зокрема, до військової служби допризовників, призовників, військовозобов`язаних, резервістів (кандидатів у резервісти).
Постанови ВЛК приймаються на підставі Розкладу хвороб, станів та фізичних вад, що визначають ступінь придатності до військової служби (далі - Розклад хвороб) (додаток 1), пояснень щодо застосування статей Розкладу хвороб (додаток 2) та таблиць додаткових вимог до стану здоров`я (далі - ТДВ) (додаток 3).
Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» встановлено загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.
Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (далі - військові частини).
Обов`язки посадових осіб, не зазначені в цьому Статуті, визначаються відповідними порадниками та положеннями.
Дія Статуту поширюється на військовослужбовців Служби зовнішньої розвідки України, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями.
Так, статтею 11 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» встановлено обов`язок військовослужбовця беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини.
Статтею 59 цього закону передбачено обов`язок командира знати потреби і запити особового складу, приймати рішення за його заявами, скаргами та іншими зверненнями.
Відповідно до Інструкції про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 28.12.2016 року № 735, у роботі з письмовими (електронними) та усними зверненнями громадян має забезпечуватись кваліфікований, неупереджений, об`єктивний і своєчасний розгляд звернень. До рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать дії, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина будь-які обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.
Відповідно до Закону України "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України" від 24.03.1999 № 551-XIV (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ) вимоги до звернення військовослужбовця, порядок розгляду пропозицій, заяв та скарг, строки розгляду, права військовослужбовця під час розгляду заяви чи скарги, обов`язки командирів, органів військового управління щодо розгляду звернень військовослужбовців регулюються законодавством України про звернення громадян, нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Так, ст. 19 Закону України "Про звернення громадян" передбачено, зокрема обов`язок органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, медіа, їх керівників та інших посадових письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.
Суд, зазначає, що рапорт це вид службового документу Збройних Сил України, який є письмовим звернення військовослужбовця до вищого по посаді чи званню військовослужбовця з викладом питань службового або особистого характеру та відображає прагнення військовослужбовця реалізувати свої права.
Предметом спору в даній справі, є, на думку позивача, протиправна бездіяльність відповідача щодо не розгляду його трьох рапортів від 08 листопада 2023 року, від 15 листопада 2023 року, від 06 грудня 2023 року в яких він просив командування військової частини НОМЕР_2 направити його на обстеження ВЛК, у зв`язку із погіршенням здоров`я.
У відзиві на позовну заяву, представник відповідача підтверджує та зазначає, що позивач дійсно звертався із вказаними рапортами з питання направлення його на медичний огляд ВЛК.
Разом з тим, також відповідач відзначає, що фактично рішень за результатами розгляду вказаних рапортів не прийнято, відповідей на адресу позивача не надано, доказів протилежного, матеріали справи не містять.
Таким чином, на вищевказані рапорти позивач відповіді не отримав, жодних доказів на спростування значеного відповідач до суду не надав.
Статтею 14 Статуту обумовлено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником (ст. 31 Статуту).
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут збройних сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV (далі Дисциплінарний статут).
Статтею 110 Дисциплінарного статуту встановлено, що усі військовослужбовці мають право надсилати заяви чи скарги або особисто звертатися до посадових осіб, органів військового управління, органів управління Служби правопорядку, органів, які проводять досудове слідство, та інших державних органів у разі:
прийняття незаконних рішень, дій (бездіяльності) стосовно них командирами (начальниками) або іншими військовослужбовцями, порушення їх прав, законних інтересів та свобод;
незаконного покладення на них обов`язків або незаконного притягнення до відповідальності.
Заява чи скарга з інших питань службової діяльності подається безпосередньому командирові (начальникові) тієї особи, дії якої він оскаржує, а в разі, якщо особи, які подають скаргу, не знають, з чиєї вини порушені їх права, заява чи скарга подається в порядку підпорядкованості. У такому самому порядку подаються пропозиції (ст. 111 Дисциплінарного статуту).
Згідно статті 117 Дисциплінарного статуту пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді. Відмова у вирішенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на акти законодавства із зазначенням причин відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Суд зазначає, що право військовослужбовця на реалізацію свого права зазначеному у рапорті, так і права на інформацію - кореспондує з обов`язком відреагувати на рапорт.
Так, судом вище встановлено, що позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 із рапортом від 08.11.2023р. в якому просив, зокрема: - прийняти і зареєструвати рапорт згідно статуту внутрішньої служби в журналі рапортів з повідомленням мені вхідного номера і дати реєстрації; - надати письмову відповідь щодо прийнятого рішення на підставі п. 115 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України; - надати направлення на ВЛК комісію згідно вимог Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затверджене наказом Міністерства оборони України від 14 серпня 2008 року № 402 для альтернативного обстеження і визначення лікування.
На час розгляду справи до суду не надано доказів розгляду командиром Військової частини НОМЕР_2 вказаного рапорта позивача від 08.11.2023р., або пояснень з приводу вчинення будь-яких дій направлених на його реагування, що свідчить про бездіяльність відповідача під час розгляду вказаного рапорта від 08.11.2023р.
Суд критично оцінює посилання відповідача про те, що 22.12.2023 року позивач самостійно залишив місце тимчасової дислокації підрозділу, у зв`язку з чим, призначено службове розслідування, яким підтвердився факт самовільного залишення військової частини позивачем, що унеможливлює реалізувати прохання позивача, щодо направлення його до профільного медичного закладу, оскільки зазначене не може бути поважною підставою для не розгляду рапорта та не звільняє відповідача від обов`язку щодо надання відповіді на поданий рапорт у визначений законодавством України строк та спосіб.
Більш того, 29.12.2023р. начальник НОМЕР_3 прикордонного загону ОСОБА_8 звернувся до Начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 із листом №13/8965-23-Вих в якому просив надати вказівку начальнику сектору охорони здоров`я щодо організації направлення на огляд військово-лікарської комісії до ІНФОРМАЦІЯ_4 військовослужбовців НОМЕР_3 прикордонного загону, у т.ч. солдата ОСОБА_9 .
Крім того, будь-яких доказів самовільного залишення військової частини позивачем, у т.ч. призначення/проведення службового розслідування тощо, відповідачем не надано.
Тобто, та обставина, що позивач відсутній на службі не може бути підставою для не розгляду рапорту, оскільки діюче законодавство України не містить імперативної норми, що для прийняття відповідного рішення особі необхідно прибути до військової частини.
Доказів того, що командир військової частини НОМЕР_1 , якому був адресований вказаний рапорт від 08.11.2023 року, його розглядав та задовольнив або відхилив рапорт, чи прийняв інше рішення, що належить до його компетенції, матеріали справи не містять.
У спірних правовідносинах відповідач, не вчинивши будь-яких дій щодо реалізації рапорта позивача від 08.11.2023 року, порушив вимоги Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та Положення №1153/2008 щодо порядку вирішення рапорта військовослужбовця.
Щодо не розгляду командиром військової частини НОМЕР_1 рапортів позивача від 15 листопада 2023 року і 06 грудня 2023 року з приводу необхідності надання направлення на ВЛК, або інформації про причини і відсутність направлення на ВЛК, суд зазначає наступне.
Під протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, яка може бути оскаржена до суду, слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього суб`єкта, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
В матеріалах справи наявний рапорт позивача від 15.11.2023р. на ім`я начальника п`ятої прикордонної застави другої прикордонної комендатури ОСОБА_2 з проханням клопотати перед вищим командуванням про направлення його на лікування до відомчого закладу Державної прикордонної служби України м. Київ у зв`язку з погіршенням стану здоров`я.
На вказаний рапорт позивача від 15.11.2023р. міститься рапорт начальника п`ятої прикордонної застави другої прикордонної комендатури ОСОБА_2 від 17.11.2023р. в якому останній клопоче по суті рапорта солдата ОСОБА_1 на ім`я коменданта другої прикордонної комендатури ОСОБА_3 , який в свою чергу 23.11.2023р. звернувся із рапортом на ім`я начальника НОМЕР_3 прикордонного загону полковника ОСОБА_5 із клопотанням по суті рапорта майора ОСОБА_6 .
Крім того, на рапорт солдата ОСОБА_11 від 06.12.2023р. на ім`я начальника п`ятої прикордонної застави другої прикордонної комендатури ОСОБА_2 , з проханням клопотати перед вищим командуванням про направлення його до ІНФОРМАЦІЯ_1 для проходження військово-лікарської комісії у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, начальник п`ятої прикордонної застави другої прикордонної комендатури ОСОБА_12 звернувся із рапортом від 06.12.2023р. до коменданта другої прикордонної комендатури ОСОБА_3 по суті рапорта солдата ОСОБА_1
Коменданта другої прикордонної комендатури ОСОБА_4 звернувся із рапортом від 07.12.2023р. до начальника НОМЕР_3 прикордонного загону полковника ОСОБА_5 в якому клопотав по суті рапорта майора ОСОБА_6 .
Таким чином, доводи позивача про бездіяльність військової частини № НОМЕР_1 щодо відсутності дій з розгляду рапортів позивача від 15 листопада 2023 року і 06 грудня 2023 року матеріалами справи не підтверджена та спростовується наявними рапортами безпосередніх керівників позивача, які клопотали по суті рапортів позивача.
Разом з тим, до суду не надано доказів та в матеріалах справи такі відсутні щодо надання відповіді на вказані рапорти ОСОБА_1 щодо необхідності надання направлення на ВЛК, або інформації про причини і відсутність направлення на ВЛК, що свідчить про бездіяльність відповідача в цій частині.
Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
З огляду на зазначене суд зауважує, що рішення суб`єкта владних повноважень мають ґрунтуватися на оцінці всіх фактичних обставин, що мають значення для об`єктивного вирішення питання в межах дискреційних повноважень такого суб`єкта. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати, як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо. При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а за конкретними обставинами.
Відповідно до приписів ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Враховуючи вищенаведене, з метою відновлення порушеного права позивача, суд дійшов висновку про допущення відповідачем протиправної бездіяльності, яка полягає у не розгляді належним чином рапортів позивача щодо не надання позивачу на них відповідей.
Таким чином, з урахуванням викладеного та з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги шляхом визнання протиправною бездіяльності військової частини № НОМЕР_1 щодо не надання відповіді на рапорти ОСОБА_1 від 08 листопада 2023 року, від 15 листопада 2023 року і 06 грудня 2023 року щодо необхідності надання направлення на розгляд військово-лікарською комісією, або інформації про причини і відсутність направлення до військово-лікарської комісії та зобов`язання розглянути по суті рапорти ОСОБА_1 від 08 листопада 2023 року, від 15 листопада 2023 року і 06 грудня 2023 року щодо необхідності надання направлення на розгляд військово-лікарською комісією, або інформації про причини і відсутність направлення до військово-лікарської комісії, про що надати письмову відповідь у відповідності до 112, 115 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, з урахуванням наведеного вище, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню
Керуючись статтями 241-250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини № НОМЕР_1 щодо не надання відповіді на рапорти ОСОБА_1 від 08 листопада 2023 року, від 15 листопада 2023 року і 06 грудня 2023 року щодо необхідності надання направлення на розгляд військово-лікарською комісією, або інформації про причини і відсутність направлення до військово-лікарської комісії.
Зобов`язати військову частину № НОМЕР_1 розглянути по суті рапорти ОСОБА_1 від 08 листопада 2023 року, від 15 листопада 2023 року і 06 грудня 2023 року щодо необхідності надання направлення на розгляд військово-лікарською комісією, або інформації про причини і відсутність направлення до військово-лікарської комісії, про що надати письмову відповідь у відповідності до 112, 115 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.В. Турлакова