Справа № 400/12379/23
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2024-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
О К Р Е М А Д У М К А
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 26.12.2023 по справі № 400/12379/23 позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 01 січня 2021 року по 30 вересня 2023 року включно, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року в розмірі 2270 грн, з 1 січня 2022 року в розмірі 2481 грн та з 1 січня 2023 року в розмірі 2684 грн. Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області провести нарахування та виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 01 січня 2021 року по 30 вересня 2023 року включно на підставі частин 2, 3, 4 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2021 року складає 2270 грн, на 1 січня 2022 року складає 2481 грн, на 1 січня 2023 року складає 2084 грн, з урахуванням надбавки за вислугу років від посадового окладу, регіонального коефіцієнту та матеріальної допомоги за 2021 рік, 2022 рік та 2023 рік, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. У задоволенні позовних вимог до Державної судової адміністрації України відмовлено.

П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 02.04.2024 рішення Миколаївського окружного адміністративного суду 26.12.2023 по справі № 400/12379/23 залишив без змін.

Вважаю за необхідне висловити незгоду з прийнятим судом апеляційної інстанції рішенням, у зв`язку з чим, в порядку ст. 34 КАС України, викладаю свою окрему думку.

Спірним у даній справі є питання щодо того, який показник має бути врахований при обчисленні суми суддівської винагороди: "прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року в розмірі 2 102,00 гривень" або "прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2021 року в розмірі 2 270,00 гривень" та відповідні показники на 2022,2023 роки.

Основні мотиви прийняття такого судового рішення, зводяться до того, що у національному законодавчому полі існує колізія положень двох нормативно-правових актів рівня закону, подолати яку можливо застосувавши загальний принцип права «спеціальний закон скасовує дію загального закону» (Lex specialis derogate generali). Такий підхід використовується у випадку конкуренції норм: коли на врегулювання суспільних відносин претендують загальні та спеціальні норми права.

Отже, за таким правовим підходом, при конкуренції норм, на переконання колегії суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду, необхідно застосовувати правило пріоритетності норм спеціального закону (lex specialis ), тобто Закону №1402-VIII, а положення Закону № 966-XIV вважати загальними нормами (lex generalis).На такий аспект законодавчого регулювання, на переконання колегії суддів, звернув увагу Конституційний Суд України у рішеннях від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).

Не вдаючись у наведення контраргументів щодо такої правової позиції за змістом якої «спеціальність» Закону №1402-VIII у цьому випадку безапеляційно долає доктринальний принцип подолання колізії правових норм, за яким наступний закон з того самого питання скасовує дію попереднього (попередніх), я вважаю, що до спірних правовідносин варто врахувати відповідні висновки Європейського суду з прав людини(далі ЄСПЛ).

Так, з приводу вищезгаданих судом рішень Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), Європейський суд з прав людини (далі-ЄСПЛ) надав відповідне тлумачення.

Зокрема, у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та 71378/10) від 26 червня 2014 року, ЄСПЛ вказав: « Дійсно, як стверджували заявники, у 2007 та 2008 роках Конституційний Суд України дійшов висновку, що зміни та доповнення до основного законодавства не могли вноситися за допомогою відповідних законів про Державний бюджет України, оскільки ці закони стосувалися радше фінансування, ніж матеріальних прав. Суд не погоджується із твердженнями заявників про те, що згідно з рішеннями Конституційного Суду України до відповідних нормативно-правових актів не можна вносити зміни. Конституційний Суд України розкритикував юридичну техніку, що використовувалася Парламентом для внесення таких конкретних змін та доповнень, проте демократично обраний Парламент зберігає право щодо виконання своїх законодавчих функцій відповідно до Конституції та зміни встановлених розмірів виплат на певний період часу. Заявники також не довели, що внаслідок ухвалення рішень Конституційного Суду України виникають сумніви щодо законності рішень національних судів…»( див. п.37 рішення).

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Враховуючи , що рішення ЄСПЛ є джерелом права, вважаю , що із змісту цього рішення чітко зрозуміло, що демократично обраний парламент зберігає право змінювати встановлені розміри виплат на певний період часу, що він і зробив, приймаючи Закони України «Про Державний бюджет» на 2021 , 2022, 2023 роки.

Також не можу погодись із аргументацією суду, з того приводу, що конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації, як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя, оскільки Закон України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» фактично змінив складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону №1402-VIII.

По-перше, варто наголосити, що зниження суддівської винагороди саме по собі не є несумісним із незалежністю суддів.

Так, зокрема, у пункті 77 Висновку щодо змін до законодавчих актів, які регулюють статус Верховного Суду та органів суддівського врядування № 969/2019 CDL (2019) 027 від 9 грудня 2019 року), Європейська комісія «За демократію через право» (Венеціанська комісія), посилаючись на пункт 57 Рекомендації КМ (2010) 12 чітко зазначила, що державна політика, спрямована на загальне зниження оплати праці державних службовців, не суперечить вимозі уникнення зниження оплати праці певних суддів».

При цьому, питання стосовно того, чи є зменшення суддівської винагороди сумісним з незалежністю судді залежить від кількох факторів. Одним із факторів є фактично мінімальний рівень заробітної плати.(п.76 вказаного Висновку).

Відповідно до статті 8 Закону України Про Державний бюджет України на 2021 рік у 2021 розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі з 1 січня становить - 6000 гривень, натомість розмір суддівського утримання позивача у вказаний період складав 99 980,15 грн.

Отже, не можна стверджувати, що встановлення окремих розмірів прожиткового мінімуму для суддів, прокурорів окружної прокуратури та працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, змусила заявника(цю) нести індивідуальний та надмірний тягар та вплинуло на її незалежність або здатність виконувати свої обов`язки судді з гідністю, якої того вимагає професія.

У зв`язку із чим зберігається, по суті, первісна вимога еквівалентності його/її спеціального права, і оскільки розмір суддівського винагороди , як і раніше, значно вище ніж середня заробітна плата по Україні (у тому числі порівняно з іншими держслужбовцями), тим самим підтримується ідея більш щедрої схеми соціального забезпечення для суддів.

Аналогічний підхід щодо еквівалентності спеціального права судді висвітлено у рішення ЄСПЛ у справі "Хонякіна проти Грузії" (Khoniakina v. Georgia) від 19 червня 2012, заява № 17767/08 ((пунктах 77,78 )., рішення ЄСПЛ у справі Savickas and others v/ Lithuania, Application no. 66365/09, від 15.10.2013 (пунк.94).

Важливо також відмітити, що новий розмір суддівського утримання позивачки з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, не був меншим, ніж заробітна плата (суддівська винагорода) за попередні роки.

У пункті 91 рішення ЄСПЛ по справі Savickas Суд зазначив , що стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції не може бути тлумачиться як надання людині права на заробітну плату в певному розмірі.

Наведене свідчить про відсутність «законних сподівань» та «легітимних очікувань» щодо підвищеного розміру суддівської винагороди, які підпадають під захист статті 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції з прав людини (див. також п. 38 рішення ЄСПЛ у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та 71378/10) від 26.06.2014).

Звертаю також увагу, що зі змісту рішень суду першої та апеляційної інстанції не зрозуміло у чому полягає протиправність дій (рішень) відповідача, оскільки останній під час розгляду питання, пов`язаного з реалізацією особою свого права, зокрема, права на певний розмір суддівської винагороди, зобов`язаний застосовувати той закон або інший нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення відповідних правовідносин між особою та державою, в особі її уповноважених органів.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 21.11.2018 у справі № 700/668/16-а.

Основна аргументація суду базується фактично на правовій оцінці дій та законів Верховної Ради України.

Проте варто зауважити, що згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 17.10.2002 № 17-рп/2002 (справа щодо повноважності Верховної Ради України) парламент за своєю природою є представницьким органом державної влади, що здійснює законодавчу владу, а тому жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони; повноваження ВР України реалізуються спільною діяльністю народних депутатів України на засіданнях ВР України під час її сесій.

З метою роз`яснення понять «рішення» та «акт», які вживаються у статті 91 Конституції України, Конституційного Суду України ухвалив Рішення від 14.10.2003 № 16-рп/2003, в якому зазначив, що прийняття рішень ВР України здійснюється виключно на її пленарних засіданнях і являє собою процес формування та вираження волі парламенту України; рішення ВР України є результатом її волевиявлення і ухвалюються на колегіальній основі; волевиявлення ВР України з питань, віднесених до її відання, реалізується шляхом голосування народних депутатів України; під терміном «акти», який вживається у статті 91 Конституції України, треба розуміти рішення ВР України з питань, віднесених до її компетенції, тобто документи, що приймаються визначеною Конституцією України кількістю голосів народних депутатів України у формі законів, постанов тощо.

Крім того, до виключної компетенції Верховної Ради України належить: прийняття законів про визнання такими, що втратили чинність інших законів; внесення змін до чинних законів; прийняття законів про визначення порядку та строків набрання чинності законів.

Таким чином, застосування у спірних правовідносинах саме показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб відноситься до виключної компетенції Верховної Ради України.

Варто також зауважити, що згідно зі статтею 95 Конституції України бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства; виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків; держава прагне до збалансованості бюджету України. (див. постанову Верховного Суду від 24.07.2023 у справі №420/6671/18).

Тож, враховуючи що стаття 95 Конституції України містить імперативну норму щодо видатків і встановлює, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір та цільове спрямування цих видатків, вважаю за необхідне зазначити, що задоволення позову та зобов`язання ТУ ДСА нарахувати суддівську винагороду з урахуванням іншого показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який на законодавчому рівні на певний бюджетний рік не застосовується до суддівської винагороди призведе до порушення статті 75 Конституції України.

І наостанок, суд не враховує економічну спроможність держави здійснювати виплати, незважаючи на те, який характер вони носять. Суд не врахував той факт, що Україна, з огляду на Указ Президента України 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану» з подальшою його пролонгацією, перебуває в екстремальних умовах функціонування, спричинених збройною агресією РФ, територіальними, людськими та економічними втратами, значними витратами Державного бюджету України, пов`язаними з необхідністю забезпечувати обороноздатність країни та захищати її суверенітет.

Конституційний Суд України з цього приводу чітко зазначив, що в умовах воєнного стану держава зобов`язана мобілізувати всі доступні їй ресурси для посилення своєї обороноздатності та відсічі збройної агресії Російської Федерації проти України ( див. абзац 2 п.п. 5.2 п.5 мотивувальної частини рішення від 12.10.2022 № 7 р(ІІ)2022).

Іншими словами в межах періоду воєнного стану та у зв`язку з досягненням інших суспільних цілей розсуд держави є істотно ширшим.

При цьому Конституційний суд України у рішенні від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 вирішуючи питання щодо обмеження суддівської винагороди зазначив, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану.

Як підсумок, вказана спірна ситуація жодним чином не впливає на права позивачки у розмінні статі 1 Першого Протоколу Конвенції, не є обмеженням суддівської незалежності з огляду на еквівалентність розміру суддівської винагороди та середньою заробітною платнею по Україні, а тому, в умовах воєнного стану, відповідні виплати позивачці здійснені у відповідності з чинним законодавством .

Окремо хочу акцентувати увагу на строк звернення до адміністративного суду.

Так, з огляду на правову позицію, котра висловлена в ухвалах Верховного суду від 11.12.2023 по справі 3990/235/23 , від 29.11.2023 у справі № 990/233/23 та від 07.12.2023 у справі №990/242/23 та принципу негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються (див. п. 35 рішення ЄСПЛ у справі Brualla Gomez de la Torre v. Spain, заяви 155/1996/774/975), від 19.12.1997) , вважаю, що позивачка пропустила строк звернення до адміністративного суду, встановлений статтею 233 Кодексу законів про працю України (в редакції на момент звернення до суду).

За наведених обставин, у колегії суддів не було юридичних підстав залишати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26.12.2023 по справі № 400/12379/23 без змін.

Суддя О.І. Шляхтицький