Справа № 200/5672/23
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2024-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 року справа №200/5672/23

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2023 року (повне судове рішення складено 22 грудня 2023 року) у справі № 200/5672/23 (суддя в І інстанції Аканов О.О.) за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про:

визнання протиправними дій щодо не перерахування розміру пенсії з урахуванням пільгового обчислення стажу в районах Крайньої Півночі з 09.04.2023;

зобов`язання зарахувати в трудовий (страховий стаж) в пільговому обчисленні 1 рік за 1 рік та 6 місяців його час роботи в районах «Крайньої Півночі» в акціонерному товаристві «Виробниче об`єднання «Північне машинобудівельне підприємство» м. Сєверодвінськ Архангельської області з 25.04.1986 по 30.11.1992, перерахувавши розмір пенсії та виплатити її різницю з 09.04.2023 до часу перерахунку з урахуванням вже виплаченої пенсії.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначав, що при призначенні пенсії за віком позивач до відповідача надав трудову книжку, в якій записами під номерами з 2-го по 7-й зазначено, що він працював в акціонерному товаристві в м. Сєверодвінськ Архангельської області з 25.04.1986 по 30.11.1992 на посадах помічника майстра, майстром газорізальних робіт та згинальних робіт, начальником дільниці. Однак, відповідачем не прийнято до уваги та не враховано його пільговий стаж районах Крайньої Півночі та місцях, прирівняних до районів Крайньої Півночі та трудовий стаж за період з 25.04.1986 по 30.11.1992 не обчислений в пільговому значенні 1 рік за 1 рік та 6 місяців.

Позивач вважав дії відповідача щодо не перерахунку розміру пенсії позивача незаконними, в зв`язку з чим звернувся до суду.

Слід зазначити, що ухвалою місцевого суду від 21 листопада 2023 року залучено Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в якості співвідповідача по справі.

Також ухвалою місцевого суду від 22 грудня 2023 року залишено без розгляду позовну заяву в частині позовних вимог про визнання протиправними дій щодо не перерахування розміру пенсії з урахуванням пільгового обчислення стажу в районах Крайньої Півночі в період з 13.01.2022 по 08.04.2023 та зобов`язання зарахувати в трудовий (страховий стаж) в пільговому обчисленні 1 рік за 1 рік та 6 місяців його час роботи в районах «Крайньої Півночі» в акціонерному товаристві «Виробниче об`єднання «Північне машинобудівельне підприємство» м. Сєверодвінськ Архангельської області з 25.04.1986 по 30.11.1992, перерахувавши розмір пенсії та виплатити її різницю з 13.01.2022 по 08.04.2023 до часу перерахунку з урахуванням вже виплаченої пенсії.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не перерахунку розміру пенсії ОСОБА_2 з урахуванням пільгового обчислення стажу в районах Крайньої Півночі з 09.04.2023.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати в трудовий (страховий стаж) в пільговому обчисленні 1 рік за 1 рік 6 місяців період роботи з 25.04.1986 по 31.12.1990 в районах «Крайньої Півночі» в акціонерному товаристві «Виробниче об`єднання «Північне машинобудівельне підприємство» м. Сєверодвінськ Архангельської області Гіріну А.А. з 09.04.2023.

У іншій частині позову - відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове рішення, яким визнати протиправним дії Головного управління пенсійного фонду України в Донецькій області щодо не перерахування розміру пенсії ОСОБА_2 з урахуванням пільгового обчислення стажу в районах Крайньої Півночі та зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати в трудовий (страховий стаж) ОСОБА_2 в пільговому обчисленні 1 рік за 1 рік та 6 місяців його час роботи в районах «Крайньої Півночі» в акціонерному товаристві «Производственное объединение «Северное машиностроительное предприятие» м. Сєверодвінськ Архангельської області з 25.04.1986 по 30.11.1992, перерахувавши розмір його пенсії та виплатити її різницю з моменту призначення та начислення пенсії до часу перерахунку з урахуванням вже виплаченої пенсії, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги представник зазначає, що суд першої інстанції в своєму рішенні невмотивовано послався тільки на те, що ним досліджувалось відмова в перерахунку ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, зазначивши: «Що стосується вимог позивача до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, суд вважає за необхідне відмовити в цій частині, оскільки цим відповідачем не вчинено будь-яких дій» та «Вимога про зобов`язання перерахувати розмір його пенсії та виплатити її різницю до часу перерахунку з урахуванням вже виплаченої пенсії заявлена передчасно, оскільки відповідач не приймав рішення про перерахунок пенсії, а суд не наділений компетенцією визначати розмір пенсії і лише має компетенцію на здійснення судового контролю за відповідністю чинному законодавству оскаржуваного рішення, дії чи бездіяльності відповідного суб`єкта владних повноважень (постанови Верховного Суду від 1 жовтня 2019 року у справі №804/3646/18 та від 21 грудня 2019 року у справі №663/574/17)». У зв`язку з цим представник позивача вважає, що місцевий суд допустив припущення та не врахував фактичні докази по справі, які надані позивачем та долучені до позову.

Представник позивача вважає, що висновками, зробленими судом першої інстанції в своєму рішенні, суд вийшов за рамки позовних вимог, чим порушив вимоги ст. 11 КАС України та п. 5 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі».

На переконання апелянта, рішення місцевого суду значно звузило вимоги позивача, а у рішенні в мотивувальній частині рішення не наведено дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридична оцінка та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, з яких виходив суд при вирішенні спору, не зазначивши обґрунтування при тому, що визнав одні та відхилив інші докази.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 05 січня 2022 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області з заявою про призначення пенсії за віком відповідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058).

Згідно положень п.4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування після реєстрації заяви Позивача та наданих копій документів Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області, документи Позивача розподілено на Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області для розгляду питання призначення пенсії.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області розглянуто заяву Позивача про призначення пенсії та додані до неї документи та прийнято рішення про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з 08.11.2021.

20 лютого 2023 року позивач звернувся до Головного управління ПФУ в Донецькій області з заявою про призначення пенсії «Зміна страхового стажу, набутого до 01.01.2004».

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України Донецької області №79 від 24.02.2023 відмовлено в розгляді заяви №205 про перерахунок пенсії від 20.02.2023 з доданням стажу відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки позивачем не надано паспорт громадянина України та документи, необхідні для призначення, перерахунку пенсії, поновлення раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший є документ, що засвідчує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків та відомості про місце проживання особи.

18 липня 2023 року звернувся до органів Пенсійного фонду України з заявою щодо перерахунку пенсії.

24 травня 2023 позивач звернувся до Головного управління ПФУ в Донецькій області з заявою про призначення пенсії «Допризначення у зв`язку з наданими додатковими документами».

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №79 від 30.05.2023 позивачу відмовлено в призначенні пенсії з підстав ненадання паспорту громадянина України та документу, що посвідчує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків та відомості про місце проживання особи.

Як вбачається з трудової книжки НОМЕР_2 позивач:

25.04.1986 прийнятий помічником майстра в ВО «Північне машинобудівельне підприємство» (наказ 1672к від 23.04.1986);

30.11.1992 звільнений за власним бажанням (наказ №8456 від 18.11.1992).

Згідно довідки від 22.12.2022 №74.70.41/1522 позивач отримував заробітну плату в період 1986-1989 роки на ВО «Північне машинобудівельне підприємство».

Згідно довідки від 22.12.2022 №74.70.41/1523 позивач отримував заробітну плату в період 1990-1992 роки на ВО «Північне машинобудівельне підприємство».

За трудовим договором від 30 квітня 1986 року позивач працював на ВО «Північне машинобудівельне підприємство» з 30 квітня 1986 року по 30 квітня 1989 року.

За трудовим договором від 29 травня 1989 року позивач працював на ВО «Північне машинобудівельне підприємство» з 30 квітня 1989 року по 29 квітня 1992 року.

За трудовим договором від 23 квітня 1992 року позивач працював на ВО «Північне машинобудівельне підприємство» з 30 квітня 1992 року по 30 квітня 1993 року.

Згідно перерахунку пенсії страховий стаж позивача складає 32 роки 00 місяців 11 днів.

Вирішуючи цей спір, апеляційний суд виходить з такого.

Спершу слід зазначити, що рішення місцевого суду оскаржено лише представником позивача. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, оскільки судове рішення відповідачами не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає рішення місцевого суду лише в частині, в якій відмовлено у задоволенні позовних вимог. В іншій частині судове рішення апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.

За ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав свобод людини є головним обов`язком держави.

На підставі ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як слідує зі ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи ґрунтуються і не можуть бути скасовані.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Частиною першою статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон № 1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Відповідно до пункту 5 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV, період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року.

Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року № 148 "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року "Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі".

Пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.

Перелік районів Крайньої Півночі і місцевостей, прирівняних до районів Крайньої Півночі, на яких розповсюджується дія Указів Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року і від 26 вересня 1967 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», визначений постановою Ради Міністрів СРСР № 1029 від 10 листопада 1967 року.

Підпунктом д пункту 5 Указу Президії ВР СРСР від 10 лютого 1960 року регламентовано, що робітникам, які переводяться, направляються або запрошуються на роботу в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей держави, на умовах укладення ними трудових договорів на роботу в цих районах на строк 5 років, а на островах Північного Льодовитого океану - два роки, надавати додаткові наступні пільги: зараховувати один рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців при обчисленні стажу, який дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності. Пільги, які передбачені цією статтею, надаються також особам, які прибули в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за власним бажанням і які уклали строковий договір про роботу в цих районах.

Указом Президії ВР СРСР від 29 вересня 1967 року було скорочено тривалість трудового договору, який надає право на отримання пільг, передбачених статтею 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10 лютого 1960 року, а саме: зарахування одного року роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців роботи при обчисленні стажу, що дає право на отримання пенсії за віком та по інвалідності, виключно працівникам, які прибули на роботу в райони Крайньої Півночі та місцевості, прирівняні до районів Крайньої Півночі з інших місцевостей країни за умови укладення ними трудового договору про роботу в цих районах строком на три роки.

Пунктом 3 постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року № 148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» передбачено, що працівникам, які користуються в даний час пільгами, кожний рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, до 1 березня 1960 року зараховувати за два роки роботи при розрахунку стажу для отримання пенсії за віком, по інвалідності і за вислугу років, а після 1 березня 1960 року - за один рік і шість місяців роботи при обрахуванні стажу для отримання пенсії за віком і по інвалідності.

Відповідно до пунктів 1, 2 Розділу 1 Інструкції № 530/П-28, пільги, встановлені Указами Президії Верховної Ради СРСР від 10 лютого 1960 «Про впорядкування пільг для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» і від 26 вересня 1967 року «Про розширення пільг для осіб, що працюють з районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», надаються всім робочим і службовцям (в тому числі місцевим жителям і іншим особам, прийнятим на роботу на місці) державних, кооперативних і громадських підприємств, установ, організацій, що знаходяться в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.

Пільги, передбачені статтями 1, 2, 3, 4 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10 лютого 1960 року, з урахуванням змін та доповнень, внесених Указом від 26 вересня 1967 року, надаються незалежно від наявності письмового строкового трудового договору.

Системний аналіз вказаних положень дає підстави для висновку, що достатньою та необхідною правовою підставою для обчислення стажу роботи особи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях із застосуванням пільгового коефіцієнту (один рік за один рік і шість місяців) є сукупність наступних обставин:

1) документальне підтвердження наявності в особи стажу роботи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях;

2) поширення на особу в період її роботи в таких місцевостях пільг, регламентованих Указами Президії ВР СРСР від 10 лютого 1960 року та від 29 вересня 1967 року та Постановою Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року № 148 Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.

При цьому, основним документом, підтверджуючим факт роботи особи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях є її трудова книжка, а також ці обставини можуть підтверджуватися й іншими документами, зокрема, архівною довідкою.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 396/153/17(2-а/396/13/17).

Тобто, наявність письмового трудового договору не є виключною і єдиною підставою для пільгового обчислення страхового стажу і вказана норма надає особі можливість надавати вказані документу за її вибором.

При цьому, слід зазначити, що з огляду на вищенаведені норми права, для обчислення пільгового стажу при роботі в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до неї, повинні бути надані або трудова книжка або письмовий трудовий договір або довідка, в якій зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі. Тому, достатньо одного із перерахованих документів, а не їх сукупність.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07 червня 2018 року у справі №173/637/17, від 03 липня 2018 року у справі №302/662/17-а, від 25 вересня 2018 року у справі №554/1723/17, від 31 липня 2019 року у справі №287/15/17-а, від 21 серпня 2019 року у справі №750/1717/16-а, від 22 лютого 2021 року у справі №266/258/16-а.

Факт роботи позивача в районах Крайньої Півночі підтверджується записами трудової книжки позивача, яка є основним документом, що підтверджує стаж роботи.

Разом з тим, слід зазначити, що положення Тимчасової угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та в місцевостях, які прирівняні до даних районів, в галузі пенсійного забезпечення від 19.01.1993 лише надає громадянам Сторін цієї угоди право на достроковий вихід на пенсію по старості (за віком) за вказаних у статті 1 угоди умов, а також визначає порядок реалізації цього права.

Проте, ні в зазначеній Тимчасовій угоді від 15.01.1993, ні в Угоді про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, не передбачено пільг при обчисленні стажу роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.

Не передбачено пільг при обчисленні трудового стажу, відпрацьованого в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, після 01.01.1991 й нормами Законів України «Про пенсійне забезпечення» і «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позивач просив зобов`язати відповідача зарахувати в трудовий (страховий стаж) в пільговому обчисленні 1 рік за 1 рік 6 місяців період його роботи в районах «Крайньої Півночі» в акціонерному товаристві «Виробниче об`єднання «Північне машинобудівельне підприємство» м. Сєверодвінськ Архангельської області з 25.04.1986 по 30.11.1992.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що підстави для зарахування в пільговому обчисленні стажу роботи особи після 01.01.1991 у районах Крайньої Півночі і в прирівняних до них місцевостях відсутні.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права висловлена Верховним Судом у постанові від 17 жовтня 2022 року у справі №592/5589/17.

Як вбачається з довідок від 22.12.2022 №74.70.41/1522, №74.70.41/1523, позивач отримував заробітну плату в період 1986-1989, 1990-1992 роки на ВО «Північне машинобудівельне підприємство».

Трудовими договорами від 30 квітня 1986 року, від 29 травня 1989 року, від 23 квітня 1992 року підтверджується робота позивача на ВО «Північне машинобудівельне підприємство» в періоди з 30 квітня 1986 року по 30 квітня 1989 року, з 30 квітня 1989 року по 29 квітня 1992 року, з 30 квітня 1992 року по 30 квітня 1993 року.

Робота позивача на ВО «Північне машинобудівельне підприємство» також підтверджується трудовою книжкою.

Крім того, відповідачі, як у відзиві на позовну заяву, так і в додаткових поясненнях зазначають про зарахування спірного періоду до стажу позивача періоду роботи з 25.04.1986 по 31.12.1991 в ПО «Північне машинобудівельне підприємство» без врахування норм п. 5 розділу XV Закону № 1058 в однократному обчисленні.

Приймаючи до уваги, що не передбачено пільг при обчисленні трудового стажу, відпрацьованого в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, після 01.01.1991, окружний суд дійшов правильного висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме зобов`язання відповідача зарахувати періоди роботи з 25.04.1986 по 31.12.1990 із розрахунку 1 рік за 1 рік 6 місяців до страхового стажу.

Щодо вимоги про зобов`язання перерахувати розмір його пенсії та виплатити її різницю до часу перерахунку з урахуванням вже виплаченої пенсії колегія суддів також цілком погоджується з судом першої інстанції, що така вимога заявлена передчасно, оскільки відповідач не приймав рішення про перерахунок пенсії, а суд не наділений компетенцією визначати розмір пенсії і лише має компетенцію на здійснення судового контролю за відповідністю чинному законодавству оскаржуваного рішення, дії чи бездіяльності відповідного суб`єкта владних повноважень (постанови Верховного Суду від 1 жовтня 2019 року у справі № 804/3646/18 та від 21 грудня 2019 року у справі № 663/574/17).

Що стосується вимог позивача до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

Місцевий суд вважав за необхідне відмовити в цій частині, оскільки цим відповідачем не вчинено будь-яких дій.

Апелянт в цьому випадку вважає, що судом першої інстанції порушено правову позицію Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду згідно з постановою від 08 червня 2022 року у справі № 420/4613/19: «Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 09 січня 2020 року у справі № 826/16077/18, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суди повинні належним чином мотивувати свої висновки та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях».

З матеріалів справи встановлено, що саме Головним управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області приймалось рішення про призначення пенсії (без урахування кратності роботи в районах Крайньої Півночі), то зобов`язання вчинити певні дії за рішенням суду повинно бути покладено також на Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, а тому колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позовні вимоги до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області не підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 246 КАС України щодо змісту рішення суду, містить мотивування підстав, з яких воно прийнято, є законним і обґрунтованим.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Обираючи спосіб захисту, суд, зважаючи на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року приходить до висновку, що з метою ефективного захисту прав позивача слід прийняти рішення про визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не перерахунку розміру пенсії позивача з урахуванням пільгового обчислення стажу в районах Крайньої Півночі з 09.04.2023 та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати в трудовий (страховий стаж) в пільговому обчисленні 1 рік за 1 рік 6місяців період роботи з 25.04.1986 по 31.12.1990 в районах «Крайньої Півночі» в акціонерному товаристві «Виробниче об`єднання «Північне машинобудівельне підприємство» м. Сєверодвінськ Архангельської області позивача з 09.04.2023.

Щодо доводів апелянта, що суд вийшов за рамки позовних вимог та порушив вимоги ст. 11 КАС України, що, як наслідок, значно звузило вимоги позивача.

Спершу суд зазначає, що на час розгляду справи частиною 2 ст. 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Судом першої інстанції розглянуто заявлені позовні вимоги, які задоволено частково (а частина вимог залишена без розгляду, що не оскаржено стороною позивача), та визначено належного відповідача, якого зобов`язано вчинити певні дії на захист порушених прав позивача.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини, які мають значення, не допустив порушення норм процесуального права, які б були підставою для скасування рішення суду першої інстанції, нібито в частині виходу за межі позовних вимог.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд прийняв рішення з дотриманням як матеріального так і процесуального права, а позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі представника позивача.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2023 року у справі № 200/5672/23 залишити без змін.

Повне судове рішення 04 квітня 2024 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук