Справа № 420/2522/24
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2024-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2522/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 22 січня 2024 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення від 01.01.2024 року, винесене начальником групи віпс (тип А) впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) лейтенантом ОСОБА_2 , про відмову ОСОБА_1 перетинанні державного кордону України.

Адміністративний позов обґрунтовано наступним

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 01.01.2024 року начальником групи віпс (тип А) впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) (далі Відповідач) лейтенантом ОСОБА_2 було винесено рішення про відмову ОСОБА_1 (далі позивач) в перетинанні державного кордону України (далі - Рішення). У Рішенні зазначено, що позивачу відмовлено у напрямку «Виїзд з України» на підставі ЗУ «Про порядок виїзду з України та в`їзду в України громадянам України», Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених ПКМУ № 57 від 27.01.1995 року.

Позивач вважає рішення відповідача протиправним, посилаючись на те, що у відповідності до положень абзацу 5 частини 1 статті 23 ЗУ «Про білізаційну підготовку та мобілізацію», військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, то зазначена категорія осіб автоматично набуває право і на перетин державного кордону.

З огляду на вищезазначене, позивач зазначає, що він самостійно виховує своїх двох неповнолітніх синів, які перебувають у нього на утриманні та постійно з ним проживають, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відповідний юридичний факт було встановлено рішенням Київського районного суду міста Одеси від 11.10.2023 року у справі № 947/28780/23, яке набрало законної сили 13.11.2023 р., шо свідчить про: не звільнення позивача від призову на військову службу під час мобілізації; наявність у позивача права на перетин державного кордону.

Відзив на адміністративний позов обґрунтовано наступним

Відповідач не погоджується з позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та зазначає, що для встановлення чи дійсно особа не підлягає призову на військову службу під час мобілізації уповноважена посадова особа в пункті пропуску додатково вимагає у громадян України чоловічої статі призивного віку військово облікові документи, де повинні бути відповідні відмітки ІНФОРМАЦІЯ_4 на обліку, якого знаходиться громадянин. Щодо позивача, то в його випадку повинно було бути посилання на абз. 5 ч. І ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»: «жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років». Тобто на момент оформлення для перетинання державного кордону на виїзд з України, наданий пакет документів не надавав громадянину України ОСОБА_5 права на виїзд. Тому відповідно до п. 1 ст. 14. ЗУ «Про прикордонний контроль»: «… громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови.

Процесуальні дії

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 26 січня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на підставі ст.262 КАС України у межах строків, визначених ст.258 КАС України та з урахуванням встановлених сторонам строків для подання заяв по суті.

Зазанченою ухвалою також витребувано у позивача копію рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.10.2023 року у справі № 947/28780/23; документи на підтвердження належності позивача до осіб, зазначених в абзаці 1 п. 2-14 Правил перетинання державного кордону громадянами України; докази не перебування позивача у шлюбі з матір`ю дітей; довідки про реєстрацію місця проживання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , 10.03.2015 року; докази утримання дітей без участі їх матері.

23 січня 2024 року від представника позивача до суду надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи копії обліково-послужної картки № 463 та витягу з реєстру територіальної громади (вхід. № ЕС/3440/24).

На виконання ухвали суду від 26.01.2024 року представником позивача надано копію рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.10.2023 року у справі № 947/28780/23 (вхід. № ЕС/5152/24).

Щодо інших доказів представником позивача в заяві на виконання ухвали суду зазначено, щодо надання суду документів на підтвердження належності позивача до осіб зазначених в абзаці 1 п.2-14 Правил перетинання державного кордону громадянами України: відповідно до вказаної норми до осіб визначених в ній належать: члени Кабінету Міністрів України, перші заступники та заступники міністрів, керівники центральних органів виконавчої влади, їх перші заступники та заступники, Державний секретар Кабінету Міністрів України, його перший заступник та заступники, Керівник Апарату Верховної Ради України, його перший заступник та заступники, державні секретарі міністерств, Керівник Офісу Президента України та його заступники, керівники інших допоміжних органів і служб, утворених Президентом України, та їх заступники, Голова Служби безпеки, його перший заступник та заступники, Голова та члени Національної ради з питань телебачення і радіомовлення, Голова та члени Рахункової палати, Голова та члени Центральної виборчої комісії, голови та члени інших державних колегіальних органів, Секретар Ради національної безпеки і оборони України, його перший заступник та заступники, народні депутати України, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини та його представники, Голова Національного банку України, його перший заступник та заступники, Постійний Представник Президента України в Автономній Республіці Крим та його заступники, голови місцевих держадміністрацій, їх перші заступники та заступники, судді Конституційного Суду України, судді, прокурори, керівники інших державних органів та їх заступники, депутати місцевих рад, а також керівники структурних підрозділів державних органів та органів місцевого самоврядування і працівники, які заброньовані на період мобілізації та на воєнний час за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, керівники державних унітарних підприємств та їх заступники, голова та члени виконавчих органів господарських товариств, у статутному капіталі яких 50 і більше відсотків акцій (часток) належать державі, голова та члени виконавчих органів господарських товариств, у статутному капіталі яких 50 і більше відсотків акцій (часток) належать господарським товариствам, частка держави в яких становить 100 відсотків, у тому числі дочірніх підприємств, мають право перетинати державний кордон на підставі відповідних рішень про службові відрядження.

Позивач до кола цих осіб не належить і відповідні документи на підтвердження належності до перелічених осіб у нього відсутні. Звертаємо увагу суду, що пунктом 2-6 Правил перетинання державного кордону також передбачено, що у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому і третьому частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а також пункті 2-14 цих Правил.

12 лютого 2024 року відповідачем було подано відзив на позовну заяву з додатками (вхід. № ЕС/6080/24).

Станом на 04 квітня 2024 року, будь-яких інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалася позиція позивача та відповідача, відзив на позовну заяву, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11.10.2023 року у справі № 947/28780/23 встанволено юридичний факт, а саме факт самостійного виховання, перебування на утриманні та постійного проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свиоцтво про народження серії НОМЕР_3 , актовий запис №36, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі ресстраційної служби Одеського міського упарвління юстиції 09.08.2014 року) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 , актовий запис № 3380, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського, міського управління юстиції 09.04.2015 року) які проживають окремо від матері ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , (РНОКПП НОМЕР_5 ), та самостійно виховуються батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , (РНОКПП НОМЕР_6 ), постійно проживають разом з батьком та перебувають на його утриманні.

Позивач перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 (раніше Київському РВК міста Одеси) міста Одеси з 20.06.2001 року, що підтверджується відміткою в обліково-послужній картці № НОМЕР_7 та є військовозобов`язаним.

Як зазначив позивач, з метою перетину 01.01.2024 року через пункт пропуск Старокозаче державного кордону України позивачем було надано: паспортний документ серії НОМЕР_8 ; рішення Київського районного суду міста Одеси від 11.10.2023 року у справі № 947/28780/23.

У свою чергу, за результатами перевірки наданих позивачем паспортних та підтверджуючих документів 01.01.2024 року начальником групи віпс (тип А) впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) лейтенантом ОСОБА_2 було винесено рішення про відмову ОСОБА_1 в перетинанні державного кордону України. У Рішенні зазначено, що позивачу відмовлено у напрямку «Виїзд з України» на підставі ЗУ «Про порядок виїзду з України та в`їзду в України громадянам України», Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених ПКМУ № 57 від 27.01.1995 року.

Позивач не погоджується з зазначеним рішенням, вважаючи що подані ним при перетині кордону документи підтверджують його право на виїзд за кордон, оскільки він не підлягає призову на військову службу під час мобілізації у зв`язку з самостійним вихованням малолітніх дітей, а саме синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , 10.03.2015 року, з огляду на що звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірному рішенню відповідача, суд виходить з таких нормативних приписів.

Джерела права та висновки суду

Статтею 64 Конституції України визначено, що Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Воєнний стан в розумінні положень ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року №389-VIII це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із розначенням строку дії цих обмежень.

Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою Ч^раїни (ст. 2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Отже, право особи на вільний перетин державного кордону України, згідно з положеннями Конституції України та законодавчих норм, може бути обмежено в умовах воєнного стану.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який по теперішній час продовжує свою дію, зокрема Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 08.11.2023 року.

Відтак, пунктом 3 вказаного вище указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», на Державну прикордонну службу України покладаються завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її прилеглій зоні та виключній (морській) економічній зоні.

Основними функціями Державної прикордонної служби України, згідно ст. 2 вказаного законодавчого акту, є, в тому числі, здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України, а також виявлення і припинення випадків незаконного їх переміщення.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначення випадків тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлення порядку розв`язання спорів у цій сфері регулюються ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Відповідно до ст. З ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724) затверджені Правила перетинання державного кордону країни громадянами України (далі - Правила перетинання державного кордону).

Суд звертає увагу, що пунктом 2-6 Правил перетинання державного кордону також передбачено, що у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому і третьому частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також пункті 2-14 цих Правил.

Таким чином, можна дійти висновку, що під час дії воєнного стану на території України право на перетин державного кордону мають військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, окрім тих військовозобов`язаних осіб, які не підлягають призову через те, що вони:

- здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, асистенти-стажисти, аспіранти та докторанти, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти;

- наукові і науково-педагогічні працівники закладів вищої та фахової передвищої освіти, наукових установ та організацій, які мають вчене звання та/або науковий ступінь, і педагогічні працівники закладів професійної (професійно-технічної) освіти, закладів загальної середньої освіти, за умови що вони працюють відповідно у закладах вищої чи фахової передвищої освіти, наукових установах та організаціях, закладах професійної (професійно-технічної) чи загальної середньої освіти за основним місцем роботи не менш як на 0,75 ставки.

Відтак, враховуючи, що у відповідності до положень абзацу 5 частини 1 статті 23 ЗУ «Про Мобілізаційну підготовку та мобілізацію», військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, то зазначена категорія осіб автоматично набуває право і на перетин державного кордону.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У відповідності до ч. Іст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів що мають юридичне значення, а зокрема: перебування фізичної особи на утриманні.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як роз`яснено в п. Шостанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року № 5, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Касаційний цивільний суд Верховного Суду у справі № 363/214/17-ц від 22.08.2018 року, прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

З огляду на вищезазначене, судом встановлено, що позивач самостійно виховує своїх двох неповнолітніх синів, які перебувають у нього на утриманні та постійно з ним проживають, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідний юридичний факт було встановлено рішенням Київського районного суду міста Одеси від 11.10.2023 року у справі № 947/28780/23, яке набрало законної сили 13.11.2023 року, що свідчить про: звільнення позивача від призову на військову службу під час мобілізації та наявність у позивача права на перетин державного кордону.

Відповідно до частини 2 статті 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначені ЗУ «Про прикордонний контроль».

Частиною 3 статті 6 Закону України «Про прикордонний контроль» визначено, що пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами.

Паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону (ч. 1 ст. 7 Закону України «Про прикордонний контроль»).

Абзацом 10 пункту 2 Правил перетинання державного кордону передбачено, що у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

Пунктом 12 Правил перетинання державного кордону визначено, що для здійснення прикордонного контролю громадяни подають уповноваженим службовим особам підрозділу охорони державного кордону паспортні, а у випадках, передбачених законодавством, і підтверджуючі документи без обкладинок і зайвих вкладень. Паспортні та підтверджуючі документи громадян, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами підрозділу охорони державного кордону з метою встановлення їх дійсності та належності громадянину, який їх пред`являє. У ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.

Відтак, як встановлено судом, з метою перетину 01.01.2024 року через пункт пропуск Старокозаче державного кордону України позивачем було надано: паспортний документ серії НОМЕР_8 ; рішення Київського районного суду міста Одеси від 11.10.2023 року у справі № 947/28780/23.

У свою чергу, за результатами перевірки наданих позивачем паспортних та підтверджуючих документів начальником групи віпс (тип А) впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України складено рішення про відмову у перетині позивачем державного кордону, яке не містить: посилання на жодну норму (статтю, частину, пункт) ЗУ «Про порядок виїзду з України та в`їзду в України громадянам України»; посилання на жодну норму (пункт, абзац) Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених ПКМУ № 57 від 27.01.1995 року; відомостей про наявність в базах даних Державної прикордонної служби України обмежень у праві позивача на виїзд з України.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, відмовляючи позивачу у перетинанні кордону, уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону не було взято до уваги, що відповідно до положень чинного законодавства України: взагалі не передбачено переліку обов`язкових документів, які необхідні для підтвердження права на перетин державного кордону України у період дії воєнного стану саме для осіб, зазначених у пункті 2-6 Правил перетинання державного кордону (у тому числі, й для позивача); право на перетин державного кордону автоматично виникає у разі наявності права на звільнення від призову на військову службу під час мобілізації.

Слід зауважити, що принцип правової визначеності є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права. Про це у низці своїх рішень зазначає зокрема Європейський Суд з прав людини. У своїх рішеннях Конституційний Суд України також посилається на принцип правової визначеності, наголошуючи на тому, що він є необхідним компонентом принципу верховенства права.

Принцип правової визначеності (певності) загальний принцип права, який гарантує забезпечення легкості з`ясування змісту права і можливість скористатися цим правом у разі необхідності.

Так, Конституційний Суд України сформулював у Рішенні від 22.09.2005 року № 5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками, в якому зазначається, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у ппавозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абзац другий підпункту 5.4 п. 5 мотивувальної частини) [14]. Цим Конституційний Суд України наголосив, що невизначеність, нечіткість правової норми призводить до її неоднакового розуміння та тлумачення, що в практичній площині призводить до різного застосування.

У справі «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» має на увазі не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика. Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія (ЄСПЛ аналогічної позиції дотримується у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

Також у рішенні в справі «The Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд зазначив, що закон повинен бути досить доступним, він повинен служити для громадянина відповідним орієнтиром, достатнім у контексті, в якому застосовуються певні правові норми у відповідній справі; норма не може вважатися законом, якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, яка дає можливість громадянинові регулювати свою поведінку.

При цьому ЄСПЛ у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену інвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

Отже, національне законодавство має тлумачитися таким чином, щоб результат тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з положеннями Конвенції.

З огляду на вищевикладені норми законодавства та фактичні обставини, суд вважає, що у начальника групи віпс (тип А) впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) лейтенанта ОСОБА_7 були відсутні обґрунтовані підстави для винесення рішення про відмову у перетинанні позивачем державного кордону України.

Пунктом 19 частини 1 статті 4 КАС України передбачено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Відповідно до положень, передбачених пунктом 2 частини 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Таким чином, заявлені позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення від 01.01.2024 року, винесене начальником групи віпс (тип А) впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) лейтенантом ОСОБА_2 , про відмову ОСОБА_1 в перетинанні державного кордону України підлягають задоволенню.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 року Справа «РуїзТоріха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, на підставі ст.8 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.9 КАС України, відповідно до якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на задоволення позовних вимог та згідно із ст.139 КАС України судові витрати позивача в сумі 1211 грн. 20 коп. підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ).

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 173-183, 242-246, 250, 255 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення від 01.01.2024 року, винесене начальником групи віпс (тип А) впс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) лейтенантом ОСОБА_2 , про відмову ОСОБА_1 перетинанні державного кордону України.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 1211 грн. 20 коп. (одна тисяча двісті одинадцять грн. двадцять копійок.).

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ).

Відповідач: НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_9 ).

Суддя С.О. Cтефанов