Справа № 729/161/24
Суддя: Бойко В. І.
Дата ухвалення: 2024-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 729/161/24
2-а/729/8/24 р.

У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

02 квітня 2024 р. Суддя Бобровицького районного суду Чернігівської області Бойко В.І., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ГУНП в Чернігівській області, третя особа зі сторони відповідача: інспектор сектору реагування патрульної поліції ВП №2 Ніжинського відділу ГУНП капітан поліції Лисенко О.В. про визнання дій неправомірними, скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та закриття провадження у справі,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до Бобровицького районного суду Чернігівської області з позовною заявою до ГУНП в Чернігівській області про визнання дій інспектора сектору реагування патрульної поліції ВП №2 Ніжинського відділу ГУНП капітан поліції Лисенка О.В. щодо винесення постанови серії ГБВ № 594162 від 05.11.2023 за ч. 1 ст. 183 КУпАП неправомірними та просить скасувати постанову серії ГВР № 594162 від 05.11.2023 у справі про адміністративне правопорушення, а справу закрити.

Позивач, звертаючись до суду, подав також клопотання про поновлення строку для звернення до суду з адміністративним позовом, яке мотивовано тим, що 12.01.2024 року в Ніжинському ВДВС м. Ніжин вул. Богуна, 8 йому стало відомо, що відносно нього винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення і він зміг отримати ксерокопію постанови. Зазначає, що до 12.01.2024 року про винесення відносно нього постанови по справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 183 КУпАП серії ГБВ № 594162 йому було невідомо, на постанові вказано, що він від підпису відмовився і копію постанови надіслано рекомендованим листом, але ніякого листа з копією постанови він не отримував. Таким чином, подати скаргу у визначений законом строк в його не було можливості в зв`язку з відсутністю інформації про факт існування постанови в справі про адміністративне правопорушення винесеної відносно нього.

Ухвалою Бобровицького районного суду Чернігівської області від 23 січня 2024 року зазначена позовна заява була залишена без руху, оскільки не відповідала вимогам встановленим нормами КАС України. В зазначеній ухвалі було вказано, що до позову не додано доказів на підтвердження поважності причин пропуску такого строку, зокрема доказів вручення оскаржуваної постанови позивачу саме 12.01.2024, в зв`язку з чим позов було залишено без руху та роз`яснено позивачу про необхідність усунення вказаних недоліків.

В порядку виконання вказаної вище ухвали суду позивачем 27.03.2024 року на адресу суду подано клопотання, в якому зазначив, що в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 23.01.2024 року суд вказав, що позивач не посилається на докази, які підтверджують поважність причин пропуску процесуального строку. Однак відповідно до ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду. Згідно ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Таким чином, враховуючи що оскаржувана постанова серії ГБВ №594162 винесена інспектором сектору реагування патрульної поліції ВП №2 Лисенком О.В. без його присутності 05.11.2023 р. і про факт винесення даної постанови йому стало відомо 12.01.2024 р., вважаю, що шестимісячний строк для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи не пропущений.

Вивчивши подані позивачем матеріали суддя приходить до наступного.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 цієї статті передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до реалізації своїх прав та виконання обов`язків.

Відповідно до ст. 289 КУпАП скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови, а щодо постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такої постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Згідно з ч. 2 ст. 286 КАС України позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Отже законом встановлено десятиденний строк звернення до суду з адміністративним позовом з дня ухвалення відповідного рішення та протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Оскільки предметом оскарження є постанова про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 183 КУпАП, застосуванню підлягає десятиденний строк звернення до суду з позовом з дня ухвалення відповідного рішення.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Як слідує з матеріалів справи, оскаржувану постанову винесено 05.11.2023 року, а позовну заяву подано до суду тільки 22.01.2024 року, тобто поза встановленого чинним законодавством строку для оскарження даного виду рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Позивачем хоч і заявлено клопотання про поновлення строку звернення до суду, проте до позову не додано доказів на підтвердження поважності причин пропуску такого строку, зокрема доказів вручення оскаржуваної постанови позивачу саме 12.01.2024.

Матеріали справи містять копію оскарженої постанови серії ГБВ № 594162 від 05.11.2023, що свідчить про її фактичне отримання позивачем. При цьому будь-яких даних та доказів щодо дати отримання та ознайомлення з нею саме 12.01.2024 року в Ніжинському ВДВС м. Ніжин вул. Богуна, 8 позивачем оскарженої постанови позов та додані до нього документи не містять.

Наразі вказаним обставинам суд надавав вже оцінку з викладом своїх мотивів в ухвалі від 23 січня 2024 року.

Усуваючи недоліки, позивач зазначив, що оскаржувана постанова серії ГБВ №594162 винесена інспектором сектору реагування патрульної поліції ВП №2 Лисенком О.В. без його присутності 05.11.2023 р. і про факт винесення даної постанови йому стало відомо 12.01.2024 р., вважає, що шестимісячний строк для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи не пропущений.

Таким чином, позивачем не було надано будь-яких доказів, які б вказували на поважність причин пропуску строку звернення до суду в період з моменту винесення оскаржуваної постанови чи ознайомлення з нею, у тому числі доказів отримання ним оскаржуваної постанови лише 12.01.2024 року, як зазначає позивач.

Щодо посилання позивача на ч. 2 ст. 122 КАС України, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, то вказане посилання є невірним тлумаченням положень чинного законодавства.

Щодо інших процесуальних питань, пов`язаних з належним оформленням позовної заяви та відкриттям провадження, то слід зазначити про можливість їх вирішення лише за умови обов`язкового дотриманням процесуальних строків на звернення з таким позовом до суду.

Суд зазначає, що право на звернення до суду не є абсолютними та може піддаватися встановленим законом обмеженням, зокрема у частині пов`язаній із способом їх реалізації (в тому числі строки і процесуальна форма звернення до суду).

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Відповідно до ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішеннях від 28 травня 1985 року в справі "Ашингдейн проти Сполученого Королівства" та від 13 лютого 2001 року в справі "Кромбах проти Франції", наголосив, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду.

У рішеннях від 20 травня 2010 року в справі "Пелевін проти України" та від 30 травня 2013 року в справі "Наталія Михайленко проти України" ЄСПЛ зазначив, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою.

В рішенні "Prince Hans-Adam II of Liechtenstein проти Німеччини" (рішення від 12 липня 2001 року п. 44) ЄСПЛ зазначив, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права. Крім того, обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6, якщо воно не ставить законної мети і якщо не забезпечено відповідного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою.

У справах "Стаббігс та інші проти Великобританії" та "Девеер проти Бельгії" Європейський суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 28 березня 2006 року у справі "Мельник проти України" зазначив, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності.

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (AFFAIRE PEREZ DE RADA CAVANILLES c. ESPAGNE № 116/1997/900/1112).

Суд наголошує, що визнання позивачем факту пропуску строку звернення до суду з позовною заявою і не доведення суду обставин об`єктивно непереборних, які не залежали від волевиявлення позивача і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення позивачем процесуальної дії, унеможливлює поновлення судом такого процесуального строку.

Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року по справі № 240/12017/19 зазначив, що аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Виходячи із системного аналізу норм КАСУ у контексті практики ЄСПЛ, слід зазначити, що державою встановлено доступні, чіткі та передбачувані процесуальні правила (обмеження), за дотримання яких особа може реалізувати право на судовий захист.

Таких правил позивач не дотримався, а тому вважається, що ним не виконано вимоги ухвали Бобровицького районного суду Чернігівської області від 23 січня 2024 року та не надано суду доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду.

Згідно із п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України, позовна заява повертається у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу (якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними).

Враховуючи, що позивачем не усунуто недоліки позовної заяви у спосіб подання заяви про поновлення процесуального строку звернення до суду із наведенням інших підстав для поновлення процесуального строку, чим не виконано ухвалу від 23 січня 2024 року, позовна заява підлягає поверненню заявнику на підставі п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України.

Керуючись ст. 121, 122, 123, 169, 248, 256, 295 КАС України, суд, -

у х в а л и в :

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку звернення до суду відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ГУНП в Чернігівській області, третя особа зі сторони відповідача: інспектор сектору реагування патрульної поліції ВП №2 Ніжинського відділу ГУНП капітан поліції Лисенко О.В. про визнання дій неправомірними, скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та закриття провадження у справі - повернути позивачеві.

Роз`яснити позивачеві, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя В.І. Бойко