Справа № 420/34067/23
Суддя: Токмілова Л.М.
Дата ухвалення: 2024-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Токмілової Л.М.

за участі:

секретаря судового засідання Кожухар В.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача Ворсуляка О.В.

представника відповідача Половенка В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність ГУ ДМС України в Одеській області щодо не вилучення посвідки на постійне проживання ІН НОМЕР_1 від 11.10.2017, скасованої 29.10.2019, та невидачі замість неї ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 тимчасового посвідчення громадянина України у зв`язку із реєстрацією громадянином України з 29.10.2019;

- визнати протиправним і скасувати рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 20.05.2022 про скасування рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 29.10.2019 про оформлення набуття громадянства України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за територіальним походженням;

- зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області оформити паспорт громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 12.12.2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Підготовче судове засідання, призначене на 04.01.2024 року, відкладено на 06.02.2024 року для можливості відповідача ознайомитись з відзивом.

У підготовче судове засідання, призначене на 06.02.2024 року, сторони не з`явились, судом вирішено продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів та відкласти підготовче судове засідання на 04.03.2024 року.

У підготовче судове засідання, призначене на 04.03.2024 року, сторони не з`явились, судом вирішено закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 19.03.2024 року.

Судове засідання, призначене на 19.03.2024 року, перенесено на 26.03.2024 року у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги у м. Одеса.

У судове засідання 26.03.2024 року з`явились позивач, представник позивача та представник відповідача. Позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили задовольнити адміністративний позов, представник відповідача заперечував проти задоволення адміністративного позову.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що батько позивача є громадянином України, а він та його мати є громадянами рф, однак їх зв`язок з країною громадянства є суто формальним та вираженим виключно документально. Позивач зазначив, що з 3-річного віку проживає на території України, здобув середню та вищу освіту у навчальних закладах України, працює та сплачує податки, має нерухоме майно на території України, допомагає ЗСУ. Таким чином, у позивача наявне абсолютне зрощення його життя з українським суспільством, наявність майна та роботи в Україні, відсутність іншої Батьківщини, окрім України. Щодо отримання позивачем громадянства рф зазначав, що його та його батьків було введено в оману та змушено отримати громадянство рф на підставі ст.13 Закону РСФСР "О гражданстве РСФСР" від 28.11.1991 року. У 2019 році позивач почав процедуру встановлення українського громадянства, внаслідок чого 29.10.2019 року було оформлено довідку №277660 про реєстрацію його громадянином України. Відповідачем при видачі довідки про реєстрацію громадянином України не було повідомлено позивача про скасування посвідки на постійне проживання. Як зазначає позивач, у період отримання ним довідки про реєстрацію громадянином України, він зі своєю дружиною прийняли рішення розірвати шлюб, цей період був важким для нього психологічно, тому він не мав часу і моральних сил здавати паспорти до Консульства. Крім того, до вирішення питання розлучення, не бажав позбутися документу, на підставі якого зареєстровано шлюб. Після того, позивач неодноразово намагався потрапити до Генерального Консульства рф у м.Одеса, однак у зв`язку з карантинними обмеженнями така можливість була відсутня. Коли позивачу вдалося потрапити до Генкосульства рф, йому повідомили, що процедура виходу з громадянства є платною та коштує 150 доларів США. Позивач відмовився платити консульський збір, адже вважає, що у такому разі його кошти підуть до бюджету країни-агресора та забезпечать налагодження виробництва зброї і боєприпасів проти України. Позивачем направлявся лист з викладом обставин, у зв`язку з якими він не може сплатити консульський збір, а також пакет документів до Генкосульства рф для виходу з громадянства, однак консульством було відмовлено у прийнятті паспортів поза межами встановленої платної процедури.

Також позивачем зазначено, що скасування рішення про оформлення набуття громадянства України відбулось у зв`язку з тим, що громадянство України було набуто з невиконанням поданого зобов`язання про припинення іноземного громадянства. На момент надання позивачем такого зобов`язання, ЗУ "Про громадянство України" не містило такої підстави для прийняття рішення про скасування рішення щодо оформлення набуття громадянства. Крім того, строк протягом якого позивач був зобов`язаний відмовитись від громадянства рф сплинув 30.10.2021 року, однак відповідачем прийняте оскаржуване рішення лише 20.05.2022 року, тобто через пів року після виникнення формального права. Зволікання відповідачем з прийняттям рішення дало йому формальне право дочекатися зміни редакції ст.21 Закону №2235-III, оскільки з 19.12.2021 року з`являється така ознака, як "невиконання зобов`язання, взятого особою у зобов`язанні припинити іноземне громадянство (підданство)" як окрема підстава для скасування рішення про оформлення набуття громадянства. Також позивач наголосив, що відповідачем не виконано обов`язку щодо видачі йому тимчасового посвідчення громадянина України, й відповідно не набуто статусу органу, який видав таке посвідчення, і який міг би прийняти від нього документ про припинення громадянства рф.

Представник відповідача у судовому засіданні та у відзиві не погодився з викладеними у позовній заяві підставами, зазначив, що вони є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. У жовтні 2019 року, за рішенням ГУ ДМС в Одеській області, позивач набув громадянство України за територіальним походженням відповідно до ч.1 ст.8 ЗУ "Про громадянство України". 01.11.2019 року позивач отримав довідку про реєстрацію громадянином України та подав власноручно підписане зобов`язання припинити іноземне громадянство. На час прийняття оскаржуваного рішення, до ГУ ДМС в Одеській області не надійшло жодних документально підтверджених документів, які засвідчували б виконання позивачем вимог ч.2, 5 ст.8 Закону, а саме: документів про припинення громадянства рф та повернення національного паспорта громадян арф до уповноваженого органу рф. Також позивачем не подавалась й декларація про відмову від громадянства рф. Тобто взяті на себе зобов`язання позивач не виконав, чим порушив чинне законодавство України. Щодо невилучення посвідки на постійне проживання та невидачі замість неї тимчасового посвідчення громадянина України представник відповідача зазначив, що жодним нормативним актом не передбачено обов`язку вживати посадовими особами активних дій, спрямованих на вилучення посвідки на постійне проживання, тим паче видавати замість неї тимчасове посвідчення громадянина України. При цьому, приписи п.68 Постанови №321 покладають обов`язок здати посвідку іноземця. Тимчасове посвідчення громадянина України оформляється та видається за умови подання заявником певного переліку документів, тобто за умови вчинення певних дій. Проте, позивач як з питань здачі посвідки на постійне проживання, так й з питань оформлення тимчасового посвідчення громадянина України не звертався.

04.01.2024 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач не погодився з доводами відповідача, викладеними у відзиві та зазначив наступне. Документи відповідача свідчать, що позивач був в контакті з посадовими особами відповідача, не ухилявся від явки до ГУ ДМС в Одеській області, проявляв необхідну активність. Разом з тим, відповідач і 01.11.2019 року не вилучив у позивача посвідку на постійне проживання та не оформив йому тимчасове посвідчення громадянина України. Тимчасове посвідчення громадянина України єдиний документ, що мав бути оформлений відповідачем і належним законним шляхом посвідчував би особу позивача.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.

Відповідно до паспорту № НОМЕР_2 , виданого 16.01.2014 року МЗС росії 38003, ОСОБА_1 є громадянином російської федерації.

11.10.2017 року ОСОБА_1 був документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 .

03.08.2019 року позивачем до Головного управління міграційної служби в Одеській області було подано заяву про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч.1 ст.8 Закону України "Про громадянство України".

03.08.2019 року позивач зобов`язався протягом двох років, з моменту набуття громадянства України, припинити громадянство російської федерації та подати органу, що видав тимчасове посвідчення громадянина України, документ про припинення громадянства російської федерації. У разі неотримання ним, з незалежних від нього причин, документа про припинення громадянства рф, зобов`язався подати декларацію про відмову від громадянства цієї держави та повернути національний паспорт громадянина рф до уповноваженого органу цієї держави.

29.10.2019 року за рішенням ГУ ДМС в Одеській області, ОСОБА_1 набув громадянство України за територіальним походженням на підставі ч.1 ст.8 Закону України "Про громадянство України" та 01.11.2019 року отримав довідку №277660 про реєстрацію особи громадянином України.

Відповідно до рішення ГУ ДМС в Одеській області від 29.10.2019 року №277660 ОСОБА_1 на підставі п.6 ч.1 ст.12 ЗУ "Про імміграцію" скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, а на підставі пп.1 п.64 Порядку №321 від 25.04.2018 скасовано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 11.10.2017 року.

20.05.2022 року уповноваженою особою ГУ ДМС в Одеській області складено подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України у зв`язку з невиконанням поданого зобов`язання про припинення громадянства рф протягом двох років з моменту набуття громадянства України, та прийнято рішення про скасування рішення ГУ ДМС в Одеській області від 29.10.2019 року про набуття громадянства України за територіальним походженням ОСОБА_1

31.05.2022 року позивача було повідомлено про прийняття рішення від 20.05.2022 року щодо припинення громадянства України.

01.09.2023 року позивачем до ГУ ДМС в Одеській області направлено декларацію про відмову від громадянства рф.

Вирішуючи даний публічно-правовий спір, суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ст. 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначено Законом України від 18.01.2001 №2235 «Про громадянство України» (далі - Закон №2235).

Згідно дефініції, наведеної у ч.1 ст.1 Закону №2235, громадянство України - це правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - це особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Статтею 6 Закону №2235 визначені підстави набуття громадянства України, зокрема, згідно з пунктом 2 частини 1 вказаної статті громадянство України набувається за територіальним походженням.

Відповідно ч.2 ст.8 Закону №2235, для оформлення набуття громадянства України в установленому порядку разом із заявою (клопотанням) про набуття громадянства України іноземцем подається зобов`язання припинити іноземне громадянство.

Згідно ч.5 ст.8 Закону №2235, іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства..

При цьому, відповідно до ч.1 ст.1 Закону №2235, зобов`язання припинити іноземне громадянство - це письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України.

Декларація про відмову від іноземного громадянства - документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав.

Незалежна від особи причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) - невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства (підданства) особи у встановлений законодавством іноземної держави строк (крім випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років з дня подання клопотання, якщо строк не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи чи нездійснення такої процедури.

Відповідно до ч.7 ст.8 Закону №2235, громадянство України за територіальним походженням не набуває особа, яка відповідно до частини шостої статті 9 цього Закону не приймається до громадянства України (крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 9 цього Закону), та особа, стосовно якої рішення про оформлення набуття громадянства України скасовано на підставі статті 21 цього Закону.

Згідно ч.11 ст.8 Закону №2235 датою набуття громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата реєстрації набуття особою громадянства України.

Частиною 12 ст.8 Закону №2235 передбачено, що особа, яка набула громадянство України і подала декларацію про відмову від іноземного громадянства, зобов`язується повернути паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави. Вимога про взяття зобов`язання повернути паспорт іноземної держави не поширюється на осіб, яких визнано біженцями або яким надано притулок в Україні.

Пунктами 117, 119 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України №215/2001 від 27.03.2001 (далі Порядок №215/2001) передбачено, що у разі прийняття щодо особи рішення про встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України або оформлення набуття громадянства України територіальний орган Державної міграційної служби України, дипломатичне представництво чи консульська установа України за місцем її проживання реєструють особу громадянином України. Такій особі видається довідка про реєстрацію особи громадянином України, яка подається нею для одержання документів, що підтверджують громадянство України.

Особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому Законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон.

Відповідно до ч.1 ст.21 Закону №2235, рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 7, 8, 10-13, 15 цього Закону внаслідок подання неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування особою будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України, у тому числі невиконання зобов`язання, взятого особою у зобов`язанні припинити іноземне громадянство (підданство), в декларації про відмову від іноземного громадянства або в декларації про відсутність іноземного громадянства.

Пунктом 97 Порядку №215/2001 визначено, що рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується керівником територіального органу Державної міграційної служби України або його заступником.

Повідомлення про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України у тижневий строк надсилається до територіального підрозділу Державної міграційної служби України, яким було внесено подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України.

Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України не пізніш як у тижневий строк з дня одержання повідомлення про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України повідомляє про це відповідну особу у письмовій формі із зазначенням причин скасування такого рішення.

Згідно до п.п. 1 п. 64 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження зразка, технічного опису бланка та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання» від 25.04.2018 №321 (далі - Постанова №321) посвідка скасовується територіальним органом територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію".

За приписами п. 68 Постанови № 321 іноземець або особа без громадянства, стосовно яких прийнято рішення про скасування посвідки, у випадку, зазначеному в підпункті 1 пункту 64 цього Порядку, повинні зняти з реєстрації місце проживання, здати посвідку та виїхати за межі України в місячний строк з дня отримання рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про імміграцію" (в редакції чинній на час прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання) Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Згідно до пл. «є» п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 №5492-VI (далі Закон №5492-VI), тимчасове посвідчення громадянина України відноситься до документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру.

За приписами ч.ч. 1-2 ст. 28 Закону №5492-VI тимчасове посвідчення громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України і видається особі, яка досягла чотирнадцятирічного віку, набула громадянства України та взяла зобов?язання припинити іноземне громадянство протягом двох років з дня набуття громадянства України.

Тимчасове посвідчення громадянина України оформляється і видається особі, яка проживає в Україні, розпорядником Реєстру за місцем проживання заявника, а в разі постійного проживання особи за кордоном - ЗДУ, не пізніше 10 робочих днів з дати подання заявником документів, визначених у цій статті.

Відповідно до п. 5 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил оформлення і видачі тимчасового посвідчення громадянина України» від 17.07.2003 № 1111 для оформлення тимчасового посвідчення подаються: заява-анкета за формою, встановленою МВС та МЗС; 2 фотокартки розміром 35 х 45 міліметрів; довідка про реєстрацію особи громадянином України.

Особи, які постійно проживають в Україні, подають копію довідки органу державної податкової служби про присвоєння їм ідентифікаційного номера.

Документи приймаються за умови пред`явлення наявного паспортного документа або документа, що його замінює та посвідчує особу заявника. У разі потреби подається засвідчений переклад тексту документа українською мовою.

Вивчивши та проаналізувавши позиції сторін, враховуючи приписи діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом, 29.10.2019 року за рішенням ГУ ДМС в Одеській області, ОСОБА_1 набув громадянство України за територіальним походженням на підставі ч.1 ст.8 Закону України "Про громадянство України" та 01.11.2019 року отримав довідку №277660 про реєстрацію особи громадянином України.

Тимчасове посвідчення громадянина України ОСОБА_1 не видавалося.

Також, позивачем до ГУ ДМС в Одеській області подавалось зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України, припинити громадянство російської федерації і подати до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України, документ про припинення громадянства російської федерації, виданий уповноваженим на те органом цієї держави.

Враховуючи вищевикладене, дворічний строк виконання поданого позивачем 03.08.2019 зобов`язання розпочався з моменту прийняття рішення про оформлення набуття громадянства України 29.10.2019 та відповідно закінчився - 30.10.2021.

Як встановлено судом, у визначений законодавством термін позивачем не надано документ про припинення громадянства рф, виданий уповноваженим на те органом цієї держави, а також декларацію про відмову від громадянства цієї держави, яка подається у разі неотримання з незалежних від особи причин документа про припинення громадянства рф.

Позивач зазначив, що у зв`язку з незалежних від нього обставин взяте зобов`язання виконати не вдалось, оскільки після отримання довідки про реєстрацію громадянином України спочатку у нього був важкий психологічний стан, пов`язаний з розлученням, згодом йому не вдавалось оформити запис до Генерального консульства рф, у зв`язку з карантинними обмеженнями, а також Генеральним консульством рф йому було відмовлено в прийнятті паспортів.

Суд звертає увагу, що матеріали справи містять лист позивача від 27.09.2021 року, звернений до Генерального консульства рф в м. Одеса, в якому позивач просить прийняти у нього паспорт громадянина та закордонний паспорт та повідомляє, що він відмовляється від сплати консульського збору.

Також в матеріалах справи наявна накладна кур`єрської служби CITY EXPRESS, відповідно до якої вищезазначена заява та паспорти були направлені до Генерального консульства рф в м. Одеса, однак канцелярією було відмовлено в отриманні відправлення та зазначено, що Генконсульство приймає паспорти у громадян рф особисто та за платною процедурою.

Свою позицію щодо відмови від сплати консульського збору позивач обґрунтовує тим, що дані кошти потрапили б до бюджету країни-агресора та забезпечили налагодження виробництва зброї і боєприпасів, направлених проти України.

Суд враховує той факт, що з 2014 року рф анексувала український Крим та почала війну на сході України, а також враховує політичні переконання позивача, однак суд не вважає це підставою для встановлення виключень позивачу в процедурі припинення громадянства іноземної країни.

Суд звертає увагу, що відмова консульської установи у прийнятті паспорту громадянина рф та закордонного паспорту громадянина рф ґрунтувалася саме на несплаті позивачем консульського збору, а також на необхідності особисто з`явитися для оформлення процедури припинення громадянства.

Позивачем не було виконано обидві вимоги консульської установи, відповідно суд відхиляє доводи позивача щодо наявності незалежних від нього обставин, які призвели до неможливості виконати зобов`язання від 03.08.2019 року, адже такі обставини навпаки напряму залежали від ОСОБА_1 , однак останнім не вчинено повторних активних дій для дотримання процедури, встановленої консульською установою.

Крім того, суд зазначає, що навіть за наявності незалежних обставин, позивач зобов`язаний був подати до ГУ ДМС в Одеській області декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Жодних доказів як подання позивачем документу про припинення громадянства російської федерації, так і декларації про відмову від іноземного громадянства суду не надано.

Суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи наявна лише декларація позивача про відмову від іноземного громадянства від 01.09.2023.

Суд зауважує, що ОСОБА_1 не був позбавлений можливості здійснити процедуру виходу з громадянства рф шляхом подання як клопотання (заяви) про припинення іноземного громадянства з дотриманням встановленої процедури, так і декларації про відмову від громадянства рф у строки, передбачені Законом №2235-III, однак таких дій останнім вчинено не було.

20.05.2022 ГУ ДМС в Одеській області прийнято рішення про скасування рішення ГУ ДМС в Одеській області від 29.10.2019 про набуття громадянства України за територіальним походженням ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що громадянство України було набуто шляхом невиконання поданого зобов`язання про припинення іноземного громадянства, тобто неподання документа про припинення цього громадянства, а незалежні від особи причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства не існують.

Системний аналіз ст.21 Закону №2235-III свідчить про те, що рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується у тому числі у разі невиконання зобов`язання, взятого особою у зобов`язанні припинити іноземне громадянство (підданство).

Щодо доводів позивача про зволікання у прийнятті відповідачем оскаржуваного рішення, суд зазначає, що Порядок №215/2001 не містить строк, протягом якого має бути подано подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України та відповідно прийнято таке рішення.

Відтак, суд вважає, що вимога позивача визнати протиправним і скасувати рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 20.05.2022 про скасування рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 29.10.2019 про оформлення набуття громадянства України ОСОБА_1 за територіальним походженням задоволенню не підлягає, адже спір в цій частині фактично не існує, з огляду на відсутність доказів як подання позивачем документу про припинення громадянства російської федерації, так і декларації про відмову від іноземного громадянства.

Водночас враховуючи, що на час подання позивачем декларації про відмову від іноземного громадянства від 01.09.2023 спірне рішення ГУ ДМС в Одеській області від 20.05.2022 вже було прийняте, суд зазначає, що така декларація не створює юридичних наслідків для відповідача в межах даних правовідносин.

Стосовно позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не вилучення посвідки на постійне проживання та не видачі на її заміну тимчасове посвідчення громадянина України, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну, у той же час дозвіл на імміграцію в Україну позивачеві був скасований у зв`язку з набуттям громадянства України.

Разом із тим, за приписами п. 68 Постанови № 321 іноземець, стосовно якого прийнято рішення про скасування посвідки зобов`язаний здати посвідку, а підрозділ ДМС вилучити у нього таку посвідку.

Позивачем не доведено, що ним вчинялися заходи щодо здачі посвідки на постійне проживання, а доводи позивача щодо того, що посадовими особами відповідача зазначалось про відсутність необхідності здачі такої посвідки та можливості користування й надалі є необґрунтованими, так як не доведені жодними доказами.

Щодо видачі тимчасового посвідчення громадянина України, суд зазначає, що норми чинного законодавства не містять вимоги щодо видачі такого посвідчення замість посвідки на постійне проживання.

Крім того, пунктом 5 постанови КМУ від 17.07.2003 № 1111 передбачений певний перелік документів, який має бути наданий особою для оформлення тимчасового посвідчення громадянина України, такими документами, зокрема, є заява-анкета за формою, встановленою МВС та МЗС, 2 фотокартки розміром 35 х 45 міліметрів, довідка про реєстрацію особи громадянином України.

Суд звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів подання позивачем вищезазначених документів, тому зважаючи на відсутність вчинення позивачем відповідних дій, відповідачем не було оформлено тимчасове посвідчення громадянина України.

Отже, встановлені судом обставини справи та системний аналіз наведених законодавчих норм свідчать про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За правилами ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З урахуванням висновку суду про відмову у задоволенні позову, суд зазначає про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 12, 139, 242-246, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено 03.04.2024 року.

Суддя Токмілова Л.М.

.