Справа № 520/9622/19
Суддя: Заічко О.В.
Дата ухвалення: 2024-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2024 року № 520/9622/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Заічко О.В., розглянувши у порядку спрощеного провадження в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (вул. Бастіонна, буд. 6, м. Київ, 01601, ), третя особа: Верховна Рада України (вул. Грушевського, буд. 5, м. Київ, 01008), про відшкодування державою матеріальної шкоди, завданої фізичній особі актом, що визнаний неконстуційним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить:

стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України 798 253,30 грн на його користь, відшкодування державної шкоди, завданої фізичній особі актом, що визнаний неконституційним, шляхом безспірного списання коштів державного бюджету у вказаній сумі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він з січня 2002 року працює суддею Московського районного суду м. Харкова, має щорічну доплату за вислугу років після кваліфікаційного оцінювання у розмірі 50 відсотків . Починаючи з 01.01.2014 до моменту проходження кваліфікаційного оцінювання 27.09.2018, посадовий оклад сплачувався в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, що підтверджується відповіддю Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області від 16.08.2019 № 02-33/1835/19, а саме розрахунок суми матеріальної шкоди за певній період становить:

з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року - 2 мінімальні заробітні плати на місяць помножені на розмір мінімальної заробітної плати 1 218 грн помножити на 12 місяців, що становить 20 232 грн;

з 01 січня 2015 року по 31 серпня 2015 року - 5 мінімальних заробітних плат на місяць помножені на розмір мінімальної заробітної плати 1 218,0 грн помножити на 8 місяців, що становить 48 720 грн;

з 01 вересня 2015 року по 30 квітня 2016 року - 5 мінімальні заробітні плати на місяць помножені на розмір мінімальної заробітної плати 1 378 грн помножити на 8 місяців, що становить 55 120 грн;

з 01 травня 2016 року по 30 листопада 2016 року - 5 мінімальні заробітні плати на місяць помножені на розмір мінімальної заробітної плати 1 450 грн помножити на 7 місяців, що становить 50 750 грн;

з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року - 5 мінімальні заробітні плати на місяць помножені на розмір мінімальної заробітної плати 1 600,0 грн помножити на 1 місяців, що становить 8 000 грн;

з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року - 5 мінімальні заробітні плати на місяць помножені на розмір мінімальної заробітної плати 3 200 грн помножити на 12 місяців, що становить 192 000 грн;

з 01січня 2018 року по 27 вересня 2018 року - 5 мінімальні заробітні плати на місяць помножені на розмір мінімальної заробітної плати 3 723 грн помножити на 8 місяців 27 днів, що становить 167 535 гривень.

Таким чином, загальна сума матеріальної шкоди у вигляді неотриманого посадового окладу судді становить 551 357,00 гривень. Крім того, до вказаної суми додається щомісячна доплата за вислугу років у розмірі 40 відсотків посадового окладу за період 01.01.2014 по 27.09.2018 131 767,50 гривень. Таким чином загальна матеріальна шкода, завдана позивачу актом, що визнаний неконституційним, становить 798 253,3 грн (551 357,00 грн + 131 767,50 грн). Згідно ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб при здійсненнями ними своїх повноважень. Вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до суду.

По справі було відкрито спрощене провадження в порядку, передбаченому ст. 263 КАС України та запропоновано відповідачеві надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження була надіслана відповідачу та отримана ним.

Відповідач надав відзив на позов до суду у якому позовні вимоги не визнав та зазначив, що акти Конституційного Суду України є правовими актами, які є обов`язковими до виконання на території України, проте акти Конституційного Суду України не регулюють суспільні відносини. До прийняття Конституційним Судом України рішення від 04.12.2918 № 11-р/2018, зокрема станом на час виникнення спірних відносин, нарахування та виплата у зазначений період суддівської винагороди здійснювалися відповідно до чинного на той момент законодавства, тобто положень Закону №2453-VІ.Положення Закону №2453- VІ, на підставі якого здійснювалося нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди у період з 01.01.2014 по 17.07.2018 невизнані неконституційними та не скасовані. Отже положення ст. 1175 ЦК України підлягають застосуванню тільки у випадках коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. Статею 95 Конституції України встановлено правило, за яким виключно Законом «Про Державний бюджет України» визначаються будь-які видатки держави, розмір і цільове спрямування цих видатків. Так само п. 8 ч. 1 ст. 7 Бюджетного кодексу України закріплено, принцип цільового використання бюджетних коштів, згідно з яким бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями. Відповідач зауважує, що відшкодувати шкоду, завдану фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними за рахунок Державного бюджету неможливо. Законами про Державний бюджет України на 2019-2023 роки не передбачено бюджетних призначень на відшкодування зазначеної позивачем шкоди.

Третій особою Верховна Рада України надані пояснення до позову, у яких зазначено, що між сторонами в адміністративному судочинстві повинен існувати публічно-правовий спір, однак у зазначеній справі відсутній будь-який спір про право між позивачем та відповідачем, а також взаємозв`язок між позовними вимогами та можливими діями, бездіяльністю або рішеннями відповідача. Позивачем не доведено, що ДКСУ було порушено його права або інтереси. У зв`язку з тим, що позивачем подано позов з пропуском шестимісячного строку звернення до суду, а позивач не порушував перед судом питання про поновлення строку на звернення до суду, і це є підставою залишити позовну заяву без розгляду.

Відповідно до ст. 263 КАС України, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) , зокрема, щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно вимог ст. 229 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного.

Позивач у позовній заяві вказує, що він з січня 2002 року працює суддею Московського районного суду м. Харкова , має щорічну доплату за вислугу років у розмірі 50 відсотків, оскільки пройшов кваліфікаційне оцінювання. Починаючи з 01.01.2014 до моменту проходження кваліфікаційного оцінювання 27.09.2018, посадовий оклад сплачувався в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, що підтверджується відповіддю Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області від 16.08.2019 №02-33/1835/19.

Судом встановлено, що позивач станом на день виникнення спірних правовідносин пройшов кваліфікаційне оцінювання судді відповідно до вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII, додається щомісячна доплата за вислугу років за певні періоди його роботи у розмірі 40 відсотків посадового окладу за період з 01 січня 2014 року по 06 липня 2017 року та у розмірі 50 відсотків посадового окладу за період з 07липня 2017 року по 27 вересня 2018 року у порядку визначення суддівської винагороди для суддів, які пройшли кваліфікаційного оцінювання.

Позивач зазначає, що 04 грудня 2018 року Конституційний Суд України ухвалив рішення №11-р/2018 у справі №1-7/2018(4062/15), яким визнав неконституційними положення частин третьої десятої ст.133 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07 липня 2010року №2453-VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015року №192-VІІІ вказавши, що це положення належить застосовувати у його первинній редакції.

Посилаючись на ст. 152 Конституції України ст.22, 1166, 1173, 1175 Цивільного кодексу України, ст. 25 Бюджетного кодексу України позивач стверджує, що положеннями законів, які були визнані неконституційними, йому заподіяна майнова шкода 798 253,30 гривень. За розрахунками позивача сума цих збитків становить різницю між фактично отриманим позивачем посадовим окладом та тим розміром цього окладу, який був установлений первинною редакцією закону 551 357,00 грн, з додаванням відповідних щомісячних доплат за вислугу років 246 896,30 гривень.

Підставою, що спонукало позивача звернутися до суду з цим позовом, було отримання ним суддівської винагороди у незаконно обмеженому розмірі, що на його переконання, є збитком у вигляді упущеної вигоди (доходів, які він міг реально отримувати, якби право не було порушено)

Отже предметом спору є стягнення з Держава Україна в особі Державної казначейської служби України збитків у вигляді недоотриманої частини суддівської винагороди за період з 01 січня 2014 року до проходження позивачем кваліфікаційного оцінювання 27 вересня 2018 року, що становить 798 253,30 гривень.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 130 Конституції України встановлено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Серед таких гарантій виділено: особливий порядок його призначення, притягнення до відповідальності, звільнення та припинення повноважень; недоторканність та імунітет судді; незмінюваність судді; порядок здійснення правосуддя, таємниця ухвалення судового рішення; заборона втручання у здійснення правосуддя; відповідальність за неповагу до суду чи судді; функціонування органів суддівського врядування та самоврядування; забезпечення особистої безпеки судді, членів його сім`ї, майна, а також іншими засобами їх правового захисту; право судді на відставку, а також окремий порядок фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, зокрема надання суддям за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).

Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема, рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 3 червня 2013 року №3-рп/2013, а також від 4 грудня 2018 року №11-р/2018.

Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена Законом № 2453-VІ, положення якого узгоджуються з вимогами міжнародних правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.

Так, відповідно до положень Європейської хартії про Закон «Про статус суддів» від 1998 року рівень винагороди за виконання суддями професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку і, таким чином, вплинути на їхню незалежність та неупередженість. Також у Рекомендаціях Комітету міністрів Ради Європи від 13 жовтня 1994 року № (94)12 та від 17 листопада 2010 року №(2010)12 передбачено, що кожна держава має забезпечити узгодженість між статусом, винагородою суддів і гідністю їхньої професії та відповідальності, яку вони беруть на себе; суддівська винагорода має бути достатньою, щоб захистити суддів від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Тому суддівську винагороду необхідно розглядати і як «запобіжник» вчинення корупційних правопорушень суддями.

Відповідно до Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, термін повноважень суддів, їх незалежність, безпеку, відповідну винагороду, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію повинні належним чином гарантуватися законом.

Також Монреальська універсальна декларація про незалежність правосуддя від 1983 року установлює, що строк перебування суддів на посадах, їхня незалежність, соціальні гарантії, адекватна оплата і умови праці гарантуються законом і не можуть скорочуватися.

У пункті 62 висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до Комітету міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів підкреслюється, що в цілому важливо (особливо для нових демократичних країн) передбачити спеціальні правові положення, що захищають грошову винагороду суддів від скорочення, а також забезпечити положення, що гарантують збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Згідно з частиною першою статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII (далі Закон № 1402, в редакції станом на 09 вересня 2019 року) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту 22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402 право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами).

Згідно з пунктом 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402 до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст.529; 2015 р., №№ 18-20, ст.132 із наступними змінами).

Відповідно до частини третьої статті 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI (далі Закон № 2453, у первинній редакції від 07 липня 2010 року) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Відповідно до частини третьої статті 129 Закону №2453 (у редакції Закону України «Про внесення зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 19 грудня 2013 року №716-VII, який набрав чинності з 01 січня 2014 року) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Отже, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 19 грудня 2013 року №716-VII, який набрав чинності з 01 липня 2014 року, було виключено положення щодо виплати суддям місцевого суду посадового окладу з 1 січня 2014 року у розмірі 12 мінімальних заробітних плат.

Верховною Радою України 12 лютого 2015 року прийнято Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-VIII, яким Закон України №2453 викладено у новій редакції.

Так, частиною третьою статті 133 Закону №2453 (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII, який набрав чинності з 28 березня 2015 року) передбачено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», Суд визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним):

- положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453VІ (далі Закон № 2453) у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192VІII (далі Закон № 192).. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року 15 мінімальних заробітних плат».

Конституційний Суд України зазначає, що Верховна Рада України шляхом внесення змін до Закону № 2453 Законом України «Про внесення зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 19 грудня 2013 року № 716VI, Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76VIII та Законом № 192 періодично змінювала (зменшувала) розмір посадового окладу судді місцевого суду як базової складової винагороди судді.

«Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому», йдеться у Рішенні.

Отже, Конституційний Суд України вважає, що положення частини третьої статті 133 Закону № 2453 в редакції Закону № 192 звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів у частині зменшення гарантованого розміру винагороди судді, створює загрозу для незалежності як судді, так і судової влади в цілому, а також передумови для впливу на суддю через розмір його матеріального забезпечення. Таким чином, положення частини третьої статті 133 Закону № 2453 в редакції Закону № 192 суперечить частинам першій, другій статті 126 Конституції України.

Згідно із ч. 1 ст. 133 Закону №2453-VI (у редакції Закону №192-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суд враховує, що відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Аналіз наведених правових норм та обставин справи показав, що дія положень частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VIII втратила чинність з 04.12.2018 року і не має зворотної сили, оскільки в даному випадку не пом`якшується та не скасовується відповідальність особи.

Отже, Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 змінило законодавче регулювання для правовідносин, що мають місце з дати його ухвалення.

У тому числі, суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у зразковій справі №200/9195/19-а, про правомірність виплати суддям, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді, суддівської винагороди відповідно до пункту 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI в його первинній редакції, пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1774-VIII, із застосуванням прожиткового мінімуму як розрахункової величини для обчислення посадового окладу судді після набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018.

Разом з цим, суд враховує, що спірним у цій справі є питання відшкодування завданої позивачу матеріальної шкоди у зв`язку із нарахуванням суддівської винагороди на підставі положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" із змінами до Закону, які в подальшому визнані в установленому порядку такими, що не відповідають вимогам Основного Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди врегульовано ст. 22 Цивільного кодексу України, за змістом якої, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно із ч. 1 ст. 1175 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Отже, поняття "збитки" включає в себе й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено, про що обґрунтовано зазначено судами.

При цьому, звертаючись до суду із цим позовом, позивачем ставиться питання про відшкодування завданої шкоди у вигляді невиплаченої суддівської винагороди у повному обсязі, що, на його думку, і є збитками у вигляді упущеної вигоди.

Як неодноразово вказувала Велика Палата Верховного Суду в своїх рішеннях під час визначення предметної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі (зокрема, постанова від 3 липня 2018 року в справі №826/27224/15).

Велика Палата Верховного Суду в справі №686/23445/17 (постанова від 5 червня 2019 року), розглядаючи спір, який виник за аналогічних фактичних обставин, що й розглядуваний спір, а саме: внаслідок визнання прийнятого Верховною Радою України неконституційного акта (закону), чим позивачу було завдано майнової шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати, зробила висновок, що такий спір повинен розглядатись за правилами адміністративного судочинства та зазначила, зокрема, таке.У справі, що розглядається, позивач (обіймав посаду судді на час дії спірних правовідносин) у позовній заяві просив відшкодувати йому збитки, завдані прийняттям неконституційного акта, у вигляді недоплаченої заробітної плати за певний період та компенсації втрати її частини внаслідок несвоєчасної виплати.Отже, предметом спору є стягнення збитків у вигляді неотриманої частини заробітної плати, яке мало бути нараховане позивачу, як судді, тобто перебував на публічній службі.З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір, який виник між сторонами у справі, стосується проходження позивачем публічної служби, до чого включається і виплата заробітної плати та щомісячного грошового утримання.Такий висновок Великої Палати Верховного Суду, перш за все, зумовлений тим, що незважаючи на заявлені позивачем позовні вимоги, спір у справі виник щодо неотримання суддею частини заробітної плати, які мали бути йому нараховані, що є спором про проходження публічної служби відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України. Ураховуючи наведене, а також, незважаючи на намагання позивача перевести цей спір в площину деліктних правовідносин і відповідного нормативного регулювання, необхідно зазначити, що розглядуваний спір є спором щодо проходження публічної служби, який виник у зв`язку з невиплатою позивачу суддівської винагороди у певний період.

Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом відшкодування за рахунок держави матеріальної шкоди та обґрунтовування позовних вимог у спосіб, притаманний спорам про відшкодування шкоди з наведенням відповідного нормативного регулювання, не змінює суті спірних правовідносин, що виникли між сторонами в цій справі, і підстави їх виникнення, а отже не робить цей спір спором про відшкодування шкоди.

На думку позивача, шкоду йому завдано у зв`язку з прийняттям закону, який визнано неконституційним. Як вважає позивач, вказана обставина є підставою для стягнення коштів з Державного бюджету України відповідно до ст. 1175 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно до ст. 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Однак, положення даної статті підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. При цьому у випадках, коли закони чи інші нормативно-правові акти або їх окремі положення визнаються Конституційним судом України неконституційними та у зв`язку з цим втрачають чинність, вказана норма не підлягає застосуванню.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч. 3 ст. 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Згідно ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Отже, поняття "збитки" передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Разом з тим, позивач просить відшкодувати завдану йому шкоду у вигляді недоплаченої суми заробітної плати та недоотриманого щомісячного довічного грошового утримання.

Беручи до уваги викладене, недоотриманий позивачем розмір заробітної плати не може вважатися збитками у розумінні ст. 22 ЦК України.

Відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу України Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до п. 9 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконуються виключно Державною казначейською службою України (центральний рівень) за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету, у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків.

Таким чином, збитки у вигляді недоотриманої суддівської винагороди, а також інфляційні витрати, заявлені позивачем, не можуть бути відшкодовані в порядку ст. 25 Бюджетного кодексу України за рахунок коштів державного бюджету, оскільки не належать до складу реальних збитків.

Крім того, суд зазначає, що й необґрунтованими є й вимоги про стягнення з Державного бюджету України інфляційних витрат.

Нарахування інфляційних втрат стосується прострочення саме грошових зобов`язань, а поняття "грошове зобов`язання" згідно з положеннями Цивільного кодексу України означає зобов`язання, яке складається з правовідносин, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

У свою чергу, відшкодування шкоди є мірою цивільно-правової відповідальності. Відповідно, сума збитків не є грошовим зобов`язанням в розумінні цивільного законодавства, а тому нарахування на суму збитків інфляційних втрат суперечить приписам ч. 3 ст. 11 ЦК України.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, передбачених п. 2 ст. 2 ЦК України, цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Аналізуючи наведені правові норми та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про правомірність обрахування позивачу розміру суддівської винагороди у спірний період у зв`язку з прийнятими змінами в законодавстві, якими врегульовано спірні правовідносини, а отже позовні вимоги задоволенню не підллягають.

Керуючись статтями 9, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 291, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (вул. Бастіонна, буд. 6, м. Київ, 01601, ), третя особа: Верховна Рада України (вул. Грушевського, буд. 5, м. Київ, 01008), про відшкодування державою матеріальної шкоди, завданої фізичній особі актом, що визнаний неконстуційним відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його складання у повному обсязі шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Заічко О.В.