Справа № 440/15123/23
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2024-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 р. Справа № 440/15123/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.12.2023, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Ясиновський, м. Полтава, повний текст складено 14.12.23 по справі № 440/15123/23 за позовом ОСОБА_1

до Департаменту захисту економіки Національної поліції України (Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

10 жовтня 2023 року до Полтавського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (надалі також - позивач) до Департаменту захисту економіки Національної поліції України (Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України) (надалі також - відповідач), відповідно до якого просить визнати протиправною бездіяльність Департаменту захисту економіки Національної поліції України (Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, починаючи з 02.10.2019 по 26.09.2023 - день фактичної виплати заборгованості; стягнути з Департаменту захисту економіки Національної поліції України (Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме за період з 02.10.2019 по 26.09.2023 у розмірі 782935,50 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.12.2023 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Департаменту захисту економіки Національної поліції України (Ліквідаційна комісія Департаменту захисту економіки Національної поліції України) щодо невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнуто з Департаменту захисту економіки Національної поліції України (Ліквідаційна комісія Департаменту захисту економіки Національної поліції України) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасну виплату при звільненні зі служби одноразової грошової допомоги при звільненні та індексації грошового забезпечення у розмірі 12012,35 грн (дванадцять тисяч дванадцять гривень тридцять п`ять копійок).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту захисту економіки Національної поліції України (Ліквідаційна комісія Департаменту захисту економіки Національної поліції України) (вул. Богомольця, буд. 10, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код 40111732) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судові витрати на правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн (одна тисяча гривень).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати оскаржуване рішення в частині зменшення суми середнього заробітку та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що прийняття 19.07.2022 Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-ІХ, яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України (а саме встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців) не може регулювати спірні правовідносини у даній справі, оскільки початок порушення права позивача на виплату середнього заробітку за весь період затримки повного розрахунку при звільненні розпочався на наступний день після його звільнення - 02.10.2019. Таке триваюче порушення законного права позивача відповідачем тривало весь період з 02.10.2019 по 18.07.2022 (включно), і в цей період жодних обмежуючих періодом шість місяців норм права щодо застосування ст. 117 КЗпП України не існувало. Вважає, що спірні правовідносини між сторонами пов`язані (витікають) з подією звільнення позивача з поліції - 01.10.2019 та саме ця подія є основною правовою підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тому для правового регулювання правовідносин, які є предметом спору, слід застосовувати ст.117 КЗпП, яка діяла в попередній редакції. Стверджує, що станом на 26.09.2023 період затримки повного розрахунку складає з 02.10.2019 по 26.09.2023, тобто 1455 днів. Сума до стягнення складає 1455 днів х 538,1= 782 935,50 грн. Навіть враховуючи правову позицію про зменшення суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку, висловлену судом апеляційної інстанції у справі № 440/4335/22, яка є похідною для цієї справи, сума до стягнення склала би 49,04% від 782 935,50 грн, тобто 383 951,57 грн. Однак, судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні поза будь - якими принципами справедливості, співмірності та розумності визначено розмір до стягнення середнього заробітку у розмірі 12 012,35 грн. при фактично підтвердженій документально та визнаний роботодавцем заборгованості у розмірі 141 963,14 грн. Тобто, визначений судом першої інстанції розмір середнього заробітку до стягнення фактично у 12 разів менше за основну суму боргу, який тягнувся чотири роки.

Скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідач просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Зазначив, що оскільки спірні правовідносини між Департаментом та ОСОБА_1 в частині стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні виникли після 26.09.2023 - дата остаточного розрахунку при звільненні, то до даних спірних правовідносин слід застосовувати положення статті 117 КЗпП України у редакції після 19.07.2022, якою період за який підлягає стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежено шістьма місяцями. Також зважаючи на те, що предмет спору у цій справі не є складним, не потребує складних правових досліджень (загалом судова практика у аналогічних спорах є сталою), вивчення великого обсягу фактичних даних та аналізу первинних документів, а обсяг і складність складених процесуальних документів не є значним, вважає, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду у ціп справі в частині стягнення з Департаменту на користь ОСОБА_1 судових витрат у розмірі 1 000,00 грн є законним, обґрунтованим та відповідає усталеній практиці Верховного Суду. Щодо судових витрату розмірі 5 000,00 грн, які поніс ОСОБА_1 через розгляд справи № 440/15123/23 в суді апеляційної інстанції, відповідач наголошує на тому, що такі витрати є не співмірними, оскільки спір виник у справі незначної складності та не характеризувався наявністю виключної правової проблеми, значним суспільним інтересом до її розгляду, великою кількістю зібраних і поданих до суду доказів тощо.

У додаткових пояснення до апеляційної скарги позивач наголошував на тому, що під час розгляду справи застосуванню підлягає правова позиція Верховного Суду від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, відповідно до якої слід розмежовувати період затримки розрахунку роботодавця з позивачем на період з 02 жовтня 2019 року до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ),що регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців, а саме: 1021 день х 538,1 грн= 549 400,10 грн, та період з 19 липня 2022 року до 26 вересня 2023 року, що регулюється чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями, а саме: 180х538,1 грн= 96 858, 00 грн.

Відповідно до приписів ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглядається в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що наказом Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 24.09.2019 № 299 "По особовому складу" майора поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції на підставі п.2 (через хворобу) ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" з посади оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу протидії злочинам у бюджетній, кредитно-фінансовій, банківських сферах та зовнішньоекономічної діяльності Управління захисту економіки в Полтавській області Департаменту захисту економіки, з 01 жовтня 2019 року. Станом на день звільнення: стаж служби в поліції для виплати надбавки за вислугу років та одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції складав 19 років 01 місяць 17 днів, вислуга років на пільгових умовах 2 роки 11 місяців 15 днів.

28.11.2019 відповідачем було перераховано на картковий рахунок позивача одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби у розмірі 127176,18 грн (без вирахування 1,5% військового збору виплата становила 129103,29 грн), яка розрахована з наступних видів грошового забезпечення: посадовий оклад 2700,00 грн; оклад за спеціальним званням 2000,00 грн; надбавка за стаж служби в поліції 1880,00 грн; надбавка за специфічні умови проходження служби 3948,00 грн; надбавка за службу в умовах режимних обмежень 270,00 грн; премія 2791,82 грн, що не заперечується відповідачем та підтверджується розрахунком на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні поліцейським.

До розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби не було включено суму індексації у розмірі 28,62 грн, яка була нарахована та виплачена відповідачем у складі заробітної плати за жовтень 2019 року.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 28.12.2021 по справі №440/5244/19 позов ОСОБА_1 до Департаменту захисту економіки Національної поліції України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправною відмову Департаменту захисту економіки Національної поліції України (Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України) у виплаті грошового забезпечення у вигляді компенсації за невикористану частину оплачуваної відпустки за 2019 рік ОСОБА_1 у 2019 році та у приведенні до відповідності нарахованого раніше грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер та премій. Визнано протиправною відмову Департаменту захисту економіки Національної поліції України (Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України) у виплаті грошового забезпечення у вигляді компенсації за невикористану частину оплачуваної відпустки за 2018 рік ОСОБА_1 у 2019 році та у приведенні до відповідності нарахованого раніше грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер та премій. Зобов`язано Департамент захисту економіки Національної поліції України (Ліквідаційну комісію Департаменту захисту економіки Національної поліції України) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення у розмірі 4670,10 грн шляхом збільшення місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер та премій за серпень 2019 року. Зобов`язано Департамент захисту економіки Національної поліції України (Ліквідаційну комісію Департаменту захисту економіки Національної поліції України) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення у розмірі 13543,29 грн шляхом збільшення місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер та премій за жовтень 2019 року.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту захисту економіки Національної поліції України (Ліквідаційна комісія Департаменту захисту економіки Національної

На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.12.2021 у справі № 440/5244/19 відповідачем у січні 2022 року нараховано та у березні 2022 року перераховано позивачу кошти в сумі: 4374,56 грн з цільовим призначенням платежу - «відповідно до рішення Полтавського окружного адміністративного суду», 13340,14 грн коментар - «цільове зарахування»; 225,49 грн з цільовим призначенням платежу «виплата індексації грошового забезпечення Головатому відповідно до рішення Полтавського окружного адміністративного суду».

Відповідно до розрахункового листа за січень 2022 року відповідач зазначив про виплату суми в розмірі 13543,29 грн з поміткою: компенсація за відпустку атестованому працівнику.

Вважаючи дії відповідача протиправними щодо зазначення відповідачем невірного цільового призначення проведеного платежу в частині збільшення місячного грошового забезпечення в розмірі 13543,29 грн, з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер та премій за жовтень 2019, з метою не врахування суми 13543,29 до грошового забезпечення станом на день його звільнення та не проведення перерахунку одноразової грошової допомоги при звільнення зі служби, враховуючи суму збільшення місячного грошового забезпечення у розмірі 13543,29 грн, а також щодо невключення відповідачем при розрахунку одноразової грошової допомоги при звільнені індексації у розмірі 28,62 грн, позивач звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2022 року у справі №440/4335/22 позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту захисту економіки Національної поліції України (Ліквідаційна комісія Департаменту захисту економіки Національної поліції України) про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку задоволено частково. Визнано протиправними дії Департаменту захисту економіки Національної поліції України (Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України) щодо складання розрахункового листа ОСОБА_1 про грошове забезпечення станом на 01 жовтня 2019 року, без включення до нього збільшення на 13543,29 грн місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер та премій. Зобов`язано Департамент захисту економіки Національної поліції України Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України оформити та надати ОСОБА_1 розрахунковий лист станом за 1 жовтня 2019 року ( на день звільнення) з урахуванням збільшеного на 13543,29 грн грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер, та премій. Визнано протиправною бездіяльність Департаменту захисту економіки Національної поліції України Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби з урахуванням місячного грошового забезпечення збільшеного шляхом нарахування щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійних характер та премій за серпень 2019 року 13543,29 грн та індексації грошового забезпечення 28,62 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 14.07.2023 у справі №440/4335/22 апеляційну скаргу Департаменту захисту економіки Національної поліції України залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.10.2022 по справі № 440/4335/22 скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій та стягнення з Департаменту захисту економіки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 жовтня 2019 року по 28 грудня 2021 року на суму 52522,17 грн та прийнято в цій частині нову постанову, якою позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Департаменту захисту економіки Національної поліції України (Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України) щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку при звільненні за період з 02.10.2019 по 28.12.2021. Стягнуто з Департаменту захисту економіки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 жовтня 2019 року по 28 грудня 2021 року в сумі 52522 (п`ятдесят дві тисячі п`ятсот двадцять дві) грн 17 коп. В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.10.2022 у справі № 440/4335/22 залишено без зміни /а.с. 29-50/.

На виконання вказаного рішення Полтавського окружного адміністративного суду (з урахуванням постанови Другого апеляційного адміністративного суду) відповідачем здійснено перерахунок та виплату 22.09.2023 ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, розрахованої з грошового забезпечення установленого на день звільнення у розмірі 126999,15 грн (а.с. 28, 93).

Також рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.09.2023 у справі № 440/7499/22 позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту захисту економіки Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправною бездіяльність ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 у складі грошового забезпечення індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 31.10.2017 із застосуванням базового місяця - листопад 2015 року. Зобов`язано ліквідаційну комісію Департаменту захисту економіки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 31.10.2017 із застосуванням базового місяця - листопад 2015 року. Визнано протиправною бездіяльність ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України щодо ненарахування та невиплати у складі грошового забезпечення ОСОБА_1 надбавки за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 15% до посадового окладу за період з 07.11.2015 по 01.10.2019. Зобов`язано ліквідаційну комісію Департаменту захисту економіки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну надбавку за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 15% до посадового окладу за період з 07.11.2015 по 01.10.2019 з урахуванням раніше виплаченої суми цієї надбавки.

На виконання вказаного рішення Полтавського окружного адміністративного суду відповідачем нараховано та виплачено 26.09.2023 ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення та щомісячну надбавку за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 15% до посадового окладу за період з 07.11.2015 по 01.10.2019 з урахуванням раніше виплаченої суми цієї надбавки у розмірі 14739,53 грн /а.с. 25, 96/.

Водночас, відповідачем не нараховано та не виплачено позивачу середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби (за період з 02.10.2019 (день звільнення) по 26.09.2023 (день повного фактичного розрахунку за вказаними судовими рішеннями), у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом у цій справі.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем 26.09.2023, до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-ІХ. А відтак, із відповідача належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні не більш як за шість місяців за затримку терміном 6 місяців з 02.10.2019 (наступний день після звільнення зі служби) по 02.04.2020.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд першої інстанції вважав за необхідне застосувати принцип співмірності та визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у розмірі 12012,35 грн (визначено як добуток поступового множення суми виплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні та індексації у сумі 141738,68 грн (126999,15 грн + 14739,53 грн) на середній розмір процентної ставки по кредиту у місячному обчисленні (за період затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з жовтня 2019 року по березень 2020 року включно: ((141738,68 грн х 1,65%) х 3 місяці 2019 року) + (141738,68 грн х1,175%) х 3 місяці 2020 року).

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні працівників поліції зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Закріплені у статтях 116,117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців (в тому числі поліцейських), не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів дійшла висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28.01.2021 по справі № 240/11214/19, від 24.12.2020 по справі № 340/401/20, від 05.08.2020 по справі № 826/20350/16, від 15.07.2020 по справі № 824/144/16-а, від 31.10.2019 по справі № 2340/4192/18, від 26.06.2019 по справі № 826/15235/16.

З огляду на матеріали справи, спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою відповідачем станом день звільнення (02.10.2019) в повному розмірі щомісячної надбавки за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 15% до посадового окладу, індексації грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні.

На виконання рішення суду відповідачем здійснено перерахунок та виплату 22.09.2023 ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, розрахованої з грошового забезпечення установленого на день звільнення у розмірі 126999,15 грн

На виконання рішення суду відповідачем нараховано та виплачено 26.09.2023 ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення та щомісячну надбавку за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 15% до посадового окладу за період з 07.11.2015 по 01.10.2019 з урахуванням раніше виплаченої суми цієї надбавки у розмірі 14739,53 грн /а.с. 25, 96/.

Отже, предметом спору в цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки виплати позивачу на день звільнення одноразової грошової допомоги при звільненні, індексації грошового забезпечення та щомісячної надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період з 02.10. 2019 до 26.09.2023.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що пункт 8 розділу VIII Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, який затверджено наказом МВС України від 06.04.2016 № 260, доповнено згідно з наказом Міністерства внутрішніх справ України №539 від 17.07.2020, де передбачено, що одноразова грошова допомога при звільненні виплачується не пізніше двох місяців з дня звільнення із служби, а в разі надходження коштів пізніше цього терміну - протягом п`яти робочих днів після їх надходження в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання центрального органу управління поліцією, органів поліції, державних органів, установ та організацій, до яких відряджені (прикомандировані) поліцейські.

За такого формулювання норми права дійсно не можливо застосовувати ст.117 КЗпП України, оскільки затримка виплати вказаної допомоги прямо передбачена самою нормою спеціального законодавства в залежності від меж бюджету органу поліції, що виключає вину роботодавця (тобто законодавцем передбачено можливість такої затримки).

Водночас на момент звільнення ОСОБА_1 (02.10.2019) діяла попередня редакції Порядку № 260, яка таких строків не встановлювала, отже несвоєчасна виплата відповідачем такої допомоги у розмірі 126 999,15 грн є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки (з 02.10.2019 по 22.09.2023) розрахунку, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин"; далі "Закон №2352-ІХ") у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Наведена редакція статті 117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022 року.

Варто зауважити, що стаття 117 КЗпП України діяла і до цього часу (до змін введених Законом №2352-ІХ) і Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні указаних норм при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, Верховний Суд у справі № 761/9584/15-ц неодноразово зауважував, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Саме крізь призму указаного підходу Великої палати Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц суд першої інстанції вирішив цей спір.

Проте, колегія суддів зауважує, що указаний підхід Великої Палати Верховного Суду до застосування статті 117 КЗпП України в окресленому контексті не відповідає правовому регулюванню, яке належить застосовувати до спірних правовідносин.

З огляду на це колегія суддів зазначає, що питання про застосування приписів статті 117 КЗпП України у вимірі правовідносин, подібних до тих, які розглядаються в цій справі, не завжди мало однакову правову оцінку суду касаційної інстанції.

Після ухвалення постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 викладена в ній позиція (зокрема щодо наявності передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення) не піддавалася зміні (відступу) і з нею загалом узгоджується підхід суду першої інстанції в цій справі.

Проте, колегія суддів наголошує, що правова позиція суду першочергово повинна ґрунтуватись на нормативному регулюванні спірних правовідносин, зміна якого може вплинути на те, яким чином її застосовувати до правовідносин, які виникли після цієї зміни.

Колегія суддів ураховує, що з 19.07.2022 відбулися зміни в правовому регулюванні спірних правовідносин, які необхідно враховувати під час розгляду цієї справи.

В даному випадку колегія суддів ураховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові Верховного Суду від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22 про необхідність диференційованого підходу до періодів, за які стягується середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в залежності від дії редакції статті 117 КЗпП України на відповідний період.

Зокрема, Верховний Суд у справі № 560/9586/22 вказав, що з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ, тому і підхід до правозастосування указаної норми змінився.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Проте, правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15, який суд першої інстанції взяв до уваги при вирішенні цієї справи, викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом №2352-ІХ.

Наведений у цій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Одночасно, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє та підлягає застосуванню у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ.

Тому, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року і після цього.

Застосовуючи висновки Верховного Суду у справі № 560/11489/22 до обставин зазначеної справи, колегія суддів зазначає, що період з 02 жовтня 2019 року до 19 липня 2022 року (з дня звільнення позивача до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19 липня 2022 року до 26 вересня 2023 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

За цих обставин колегія суддів резюмує, що суд першої інстанції діяв правильно, коли для належного і ефективного способу захисту позивача вважав за необхідне визначити конкретну суму для стягнення.

Проте, сума, яку постановив стягнути першої інстанції, визначена без урахування наведеного, тобто як із застосуванням принципу співмірності, так і зі зменшенням періоду виплати до 6 місяців, у зв`язку з чим висновки суду першої інстанції щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача є помилковими.

Підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку. Іншими словами, стаття 117 КЗпП України до 19 липня 2022 року підлягає застосуванню в редакції, яка не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні і за такий період доцільно застосовувати принцип пропорційності. А вже після набрання чинності нормою редакцією статті 117 КЗпП України, суд першої інстанції повинен був обмежити розмір виплати шістьма місяцями, але не застосовувати при цьому принцип спірвмірності.

Тож, у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Наведена правова позиція також узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеному у постанові від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22.

Застосовуючи вищенаведені висновки Верховного Суду до обставин цієї справи, з урахуванням доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів зазначає, що Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100), відповідно до підпункту "л" пункту 1 якого визначено, що цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, зокрема, інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі по тексту - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

У відповідності до п. 5 Порядку № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п. 8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Враховуючи, що звільнення позивача відбулось 01.10.2019, його середня заробітна плата повинна обчислюватися з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно з розрахункових листів ОСОБА_1 заробітна плата за вересень 2019 року складала 13741,03 грн та додатково сплачено 4670,10 грн, що виплачені на виконання рішення суду у справі 440/5244/21, за серпень 2019 року - 14411,99 грн.

Враховуючи, що загальна кількість календарних днів: у серпні 2019 року - 31 календарний день, у вересні 2019 року - 30 календарний день, середньоденний заробіток складає 538,08 грн (14411,99+18 411,13) /61).

Здійснюючи диференційований підхід до розрахунку суми середнього заробітку та враховуючи постанову Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22 спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: з 02.10.2019 до 18.07.2022 (1021 день) та з 19.07.2022 до 26.09.2023 (шість місяців, тобто 183 днів) включно.

За період з 02.10.2019 до 18.07.2022 сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 1021 день х 538,08 грн (середньоденне грошове забезпечення) = 549 379,68 грн.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що за цей період (тобто період до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Такий висновок суду відповідає правовим позиціям, викладеним у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 по справі № 480/3105/19, у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Водночас суд першої інстанції при застосуванні принципу співмірності помилково визначив розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у розмірі 12012,35 грн шляхом визначення суми як добуток поступового множення суми виплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні та індексації у сумі 141738,68 грн (126999,15 грн + 14739,53 грн) на середній розмір процентної ставки по кредиту у місячному обчисленні.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 23 грудня 2020 року у справі № 825/1732/17, від 29 грудня 2020 року у справі № 520/11337/18.

Застосовуючи означені підходи до обставин цієї справи, колегія суддів враховує таке.

У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат, згідно з наданих документів особової справи, складав 165 450,68 грн, з яких: виплачена сума грошового забезпечення за жовтень 2019 року (467,01 грн), з урахуванням грошової допомоги при звільненні (129103,29 грн), частина недоплаченого грошового забезпечення за жовтень 2019 року - 17 940,19 грн, що складає 53,86 % від всіх сум, що належали до сплати.

В свою чергу розмір своєчасно невиплачених сум становив 141 738,68 грн, зокрема відповідач перерахував позивачу остаточну суму заборгованості з виплати одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 126999,15 грн - 22.09.2023; індексації грошового забезпечення та надбавки за службу в умовах режимних обмежень у загальному розмірі 14739,53 грн (а.с. 24-, 28, 97, 98).

Тобто розмір недоплачених сум при звільненні становить 141 738,68 грн, що складає 46,14 % від загальної суми належної позивачу при звільненні.

Як вже було зазначено, обрахована судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні становить 549 379,68 грн.

За таких обставин, колегія суддів, з виходячи з принципу пропорційності, враховуючи висновки, що містяться у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача шляхом стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 253 483,78 грн (46,14 % від 549379, 68 грн).

В той же час колегія суддів ураховує, що постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 14.07.2023 у справі №440/4335/22 стягнуто з Департаменту захисту економіки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 жовтня 2019 року по 28 грудня 2021 року в сумі 52522, 17 грн.

Оскільки вказані суми середнього заробітку за період з 02.10.2019 по 28.12.2021 вже виплачені, то остаточна сума заробітку визначається за принципом математичної дії віднімання, в якій 253483,78 є зменшуваним, 52522,17 - від`ємником, а різницею є сума 200 961,61 грн.

Визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає відшкодуванню за період з 19.07.2022 по 26.09.2023 включно, колегія суддів виходить з такого.

Оскільки період затримки розрахунку при звільненні, за який може бути визначено відшкодування (з урахуванням чинної редакції ст. 117 КЗпП) становить не більш як за шість місяців, кількість днів у вказаному періоді становить 183 дні. З урахуванням середньоденного заробітку позивача (538,08 грн) сума відшкодування становить 98 468,64 грн (183х538,08 грн) та така сума не підлягає зменшенню.

Отже, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права, колегія суддів дійшла висновку про стягнення на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку в загальному розмірі 299 430,25 грн (98468,64+ 200 961,61).

Наведеного вище не було враховано судом першої інстанції, який помилково не застосував до спірних правовідносин висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22 та від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, та не врахував диференційованого підходу до застосування ст. 117 КЗпП України за період до та після 19.07.2022.

Від так доводи апеляційної скарги позивача є частково слушними та підлягають врахуванню під час розгляду цієї справи, що є підставою для зміни судового рішення в частині визначення суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача з відповідача.

У відповідності із ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції неправильно визначив суму середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, яку належить стягнути з відповідача на користь позивача, рішення суду першої інстанції у цій частині належить змінити з урахуванням висновків цієї постанови.

Відповідно до ч.6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставне зменшення витрат на професійну правничу допомогу, а також клопотання про стягнення понесених судових витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає таке.

Так, загальна сума судових витрат на правничу допомогу, заявлених позивачем до стягнення, у справі №440/15123/23 у судах першої та апеляційної інстанцій складає 91 293, 55 грн, до якої включено витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції (складання позовної заяви 5000 грн; участь у трьох судових засіданнях - 6000 грн; складання відповіді на відзив 3000 грн; додаткова винагорода адвокату - плата за досягнутий адвокатом результат (гонорар успіху) в розмірі 10 % від суми задоволених судом до стягнення коштів - 78293,55 грн) та витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції (складання та подача апеляційної скарги - 5000 грн).

Суд першої інстанції, зменшуючи заявлену до стягнення суму судових витрат, зважив на те, що підготовлені адвокатом процесуальні документи не потребують значних затрат часу для їх складення, а тому враховуючи заперечення відповідачем розміру витрат на професійну правничу допомогу у цій справі та ухвалення судом рішення про часткове задоволення позовних вимог, дійшов висновку про необхідність зменшення витрат на професійну правничу допомогу у цій справі до 1000 грн.

В апеляційній скарзі представник позивача стверджує, що заявлений розмір в сумі 91 293, 55 грн є співмірним, справедливим, обґрунтованим та передбаченим договором про надання правничої допомоги від 02.10.2023, укладеним між Адвокатом та Клієнтом, та є за своєю суттю так званим «гонораром успіху», нарахування та сплата якого залежать від настання певної події.

Надаючи правову оцінку таким доводам, колегія суддів зазначає, що положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура.

Відповідно до частини першої статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

За частиною третьою статті 132 КАС України до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати, в тому числі і на професійну правничу допомогу.

Відповідно до приписів частин 1-4 статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Системний аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати, у тому числі, розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Така правова позиція сформована Верховним Судом у постанові від 01.10.2018 у справі № 569/17904/17.

Водночас, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Такий висновок сформовано Верховним Судом у постановах від 21.03.18 у справі №815/4300/17, від 11.04.18 у справі № 814/698/16, від 18.10.18 у справі № 813/4989/17.

Згідно з частиною шостою статті 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною сьомою статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Виходячи з положень частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані такі витрати з розглядом справи.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд указав, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Зазначені висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі № 810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 02.09.2020 у справі № 826/4959/16, вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони.

Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 01.09.2020 у справі № 640/6209/19, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також, судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 520/7431/19 при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг з категорією складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Вказані критерії закріплені у ч. 5 ст. 134 КАС України.

Зі змісту норм частин 4, 5 та 6 ст. 134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).

З матеріалів справи судом встановлено, що 10.10.2023 між адвокатом Кіяшко Т.М. та клієнтом підписано акт наданих послуг № 1 до договору про надання правничої допомоги б/н від 02.10.2023 на загальну суму 5000 грн за складання та подання адміністративного позову до Полтавського окружного адміністративного суду та здійснено безготівкову оплату на рахунок адвоката за надані послуги, (копія акту №1 від 10.10.2023 та квитанції про безготівкову оплату додано до позову). 06.11.2023 між адвокатом та клієнтом скріплено підписами зведений акт наданих послуг № 4 до договору про надання правничої допомоги на загальну суму 8000 грн за складання та подання відповіді на відзив по справі №440/15123/23 до Полтавського окружного адміністративного суду, та здійснено безготівкову оплату на картковий рахунок за надані послуги.

Крім того, 20.12.2023 між адвокатом Кіяшко Т.М. та клієнтом підписано Зведений акт наданих послуг № 6 до договору про надання правничої допомоги на загальну суму 5000 грн за складання та подання апеляційної скарги по справі №440/15123/23 до Другого апеляційного адміністративного суду, та здійснено безготівкову оплату на картковий рахунок за надані послуги, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними документами.

Колегія суддів зазначає, що пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

В постанові Верховного Суду від 23.07.2023 по справі № 340/4492/22 (адміністративне провадження № К/990/12857/23) судом касаційної інстанції висловлено позицію, згідно якої наявність/відсутність з боку іншої сторони заперечень проти відшкодування витрат на професійну правничу допомогу має значення виключно для вирішення питання про співмірність заявлених до відшкодування судових витрат на правову допомогу як це передбачено частиною сьомою статті 134 КАС України, однак, не впливає на обов`язок суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу застосовувати вимоги частин першої-четвертої статті 134 КАС України і перевіряти заявлені витрати на відповідність іншим, окрім співмірності, критеріям.

Крім того, колегія суддів зазначає, що участь одного адвоката при розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанцій свідчить про його обізнаність з обставинами щодо спірних правовідносин, що, поза сумнівом, істотно впливає на обсяг надання ним послуг в межах їх повторного вивчення.

Вказана позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 520/7431/19.

Апеляційний суд вважає, що позивачем доведено фактичне понесення витрат на правову допомогу у вигляді підготовки та подання позовної заяви та апеляційної скарги, підготовки додактових пояснень до апеляційної скарги з посиланням на актуальні правові позиції Верховного Суду.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним ст. ст. 19, 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, суті наданих послуг, колегія суддів дійшла висновку, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 91 293, 55 грн. є неспівмірною із складністю справи та наданими адвокатом послугами, із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг.

В той же час сума правових витрат, яка присуджена судом першої інстанції до стягнення з відповідача в сумі 1000 грн, також є заниженою та не відповідає складності справи та її актуальності для сторін.

Від так, виходячи з принципів обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, складності справи та значення справи для сторін, колегія суддів дійшла до переконання про те, що заява позивача про стягнення витрат на правову (правничу) допомогу підлягає до задоволення в частині, а саме: стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 7 000 грн витрат на правову допомогу в суді першої інстанції, а також, враховуючи часткове задоволення вимог апеляційної скарги, на користь позивача підлягає стяненню судові витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 3000 грн.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.12.2023 по справі № 440/15123/23 - змінити, виклавши абзац третій та пятий у такі редакції:

"Стягнути з Департаменту захисту економіки Національної поліції України (Ліквідаційна комісія Департаменту захисту економіки Національної поліції України) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасну виплату при звільненні зі служби одноразової грошової допомоги при звільненні, індексації грошового забезпечення та надбавки за роботу в умовах режимних обмежень, у розмірі 299 430,25 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту захисту економіки Національної поліції України (Ліквідаційна комісія Департаменту захисту економіки Національної поліції України) (вул. Богомольця, буд. 10, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код 40111732) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судові витрати на правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн (сім тисяч гривень)".

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.12.2023 у справі № 440/15123/23 залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту захисту економіки Національної поліції України (Ліквідаційна комісія Департаменту захисту економіки Національної поліції України) (вул. Богомольця, буд. 10, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код 40111732) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судові витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 3000,00 грн (три тисячі гривень).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя І.С. Чалий
Судді І.М. Ральченко В.В. Катунов