Справа № 160/2561/24
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 квітня 2024 рокуСправа №160/2561/24
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, визнання протиправним наказу в частині,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якій позивач просить:
1. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення та грошової винагороди відповідно до Постанови КМУ від 28.02.2022, р. № 168 травень 2022р., за вересень, жовтень, листопад, грудень 2022 року включно, за січень 2023 року по листопад 2023 року.
2. Зобов`язати військову частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) здійснити нарахування неотриманого грошового забезпечення та грошової винагороди відповідно до Постанови КМУ від 28.02.2022 р. № 168 за травень 2022 року за вересень, жовтень, листопад, грудень 2022 року включно, за січень 2023 року по листопад 2023 року в зв`язку з отриманим пораненням та проходження довготривало лікування урахуванням раніше виплачених сум.
3. Зобов`язати військову частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) здійснити нарахування неотриманого грошового забезпечення та грошової винагороди відповідно до Постанови КМУ від 28.02.2022 р. № 168 за вересень, жовтень, листопад, грудень 2022 року включно.
4. Визнати протиправним наказ № 895 від 16,11.2023 року в частині не зарахування періоду з 25 вересня по 03 листопада 2022 року та з 22.11.2022 р. по 14.12.2022 р. до вислуги років.
5. Зобов`язати військову частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) внести зміни до наказу № 895 від 16.11.2023 р., в якому зазначити про зарахування періоду з 25 вересня по 03 листопада 2022 року, 22.11.2022 р по 14.12.2022 рік до вислуги років.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 , 31.03.2022 був мобілізований ІНФОРМАЦІЯ_1 на час військового стану та проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Відповідно до наказу № 895 від 16.11.2023 року виключений із списків особового складу військової частини на підставі наказу Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 27.10.2023 року № 335-рс, призначений на посаду гранотометника відділення охорони взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_3 . Однак, при переведені з однієї військової частини до іншої позивач не отримав в повному обсязі грошове забезпечення, грошову винагороду відповідно до Постанови КМУ № 168 від 28.02.2022 р. за період служби у військовій частині НОМЕР_1 . Вважає, що дії військової частини НОМЕР_1 є протиправними і, такими що порушують права позивача, з приводу чого він звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.02.2024 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Ухвалою суду від 12.02.2024 року відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.
Зобов`язано відповідача надати до суду разом із відзивом на позов в т.ч.:
- належним чином засвідчену копію витягу з наказу про зарахування позивача до особового складу Військової частини НОМЕР_1 ;
- особові картки військовослужбовця за 2022-2023 роки;
- довідку-розрахунок про розмір грошового забезпечення позивача за період 2022-2023 роки із зазначенням усіх складових, сум утримань та виплати сум грошової та матеріальної допомоги;
- всі документи на підставі яких було прийнято оскаржуваний наказ в частині не зарахування періоду до вислуги років;
Ухвала суду від 12.02.2024 року отримана представником відповідача 23.02.2024 року разом із позовною заявою з додатками, про що свідчить відповідна розписка про вручення.

Таким чином, граничним терміном на подання відзиву є 11.03.2024 року (включно).

Станом на 04.04.2024 року (з урахуванням строку на поштове відправлення), відзив до суду не надходив.

Відповідно до частини 4 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Таким чином, відповідач правом на подання відзиву на позов (у разі заперечення проти позову) та надання доказів по справі не скористався, з клопотанням про продовження строків на надання відзиву до суду не звертався.

Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.

ОСОБА_1 , 31.03.2022 був мобілізований ІНФОРМАЦІЯ_1 на час військового стану та проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу № 895 від 16.11.2023 року виключений із списків особового складу військової частини на підставі наказу Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 27.10.2023 року № 335-рс, призначений на посаду гранотометника відділення охорони взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Крім того, у зазначеному вище наказі зокрема зазначено:

не виплачувати щомісячну премію в максимальному розмірі 5.13% від встановленого посадового окладу відповідно до наказу Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260, рішення Міністра оборони України, викладеного в телеграмі Магістра оборони України від 01 лютого 2023 року №2683/з, з 01 по 16 листопада 2023 року.

не виплачувати надбавку за особливості проходження служби а розмірі 65 від встановленого посадового окладу, за військове звання та надбавку за вислугу років передбачених наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260, рішення Міністра оборони Украй». викладеного в телеграмі Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 27 січня 2021 року №248/612 з 01 по 16 листопада 2023 року.

вислуга років станом на 16 листопада 2023 року становить: календарна 02 роки і 11 місяців 29 днів.

самовільно залишав військову частину з 25 вересня по 03 листопада 2022 року, з 22 листопада по 14 грудня 2022 року.

термін самовільного залишення частини не враховувати до вислуга років.

Відповідно до Постанови від 28.10.2023р. ТУ ДБР у м. Краматорську кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 001141 від 14.11.2022р. за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України в частині самовільного залишення військової служби військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , - закрите на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

Відповідно до Постанови від 18.12.2023 року ТУ ДБР у м. Полтаві кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0000284 від 04.03.2023р. за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України в частині самовільного залишення розташування військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , - закрите на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

Позивач зазначає, що при переведені з однієї військової частини до іншої позивач не отримав в повному обсязі грошове забезпечення, грошову винагороду відповідно до Постанови КМУ № 168 від 28.02.2022 р. за період служби у військовій частині НОМЕР_1 , в зв`язку із чим звернувся до суду.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з такого.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст.9 Закону від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять

посадовий оклад, оклад за військовим званням;

щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017р. №704 (далі - Постанова №704) установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно із пунктом 8 Постанови №704 умови грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються цією постановою та іншими актами Кабінету Міністрів України.

Щодо не нарахування позивачу грошового забезпечення та грошової винагороди за травень 2022 року, січень-листопад 2023 рік в зв`язку з отриманими пораненнями.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 №69 «Про введення воєнного стану в Україні» та від 24.02.2022 №69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України прийняв постанову «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28,02.2022 № 168 (далі - Постанова №168).

Абзацом першим пункту 1 Постанови №168 установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони. Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони. Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (утому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії (п. 1 зазначеної постанови, доповненої абзацом згідно з Постановою КМ № 400 від 01.04.2022, із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 793 від 07.07.2022 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (травень 2022 року, січень-листопад 2023 рік)).

Аналіз наведених норм Постанови №168 дає підстави для висновку про встановлення лише двох умов, необхідних для виплати збільшеної до 100000 гривень винагороди, за час перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я, а саме: пов`язаність поранення (контузії, травми, каліцтва), із захистом Батьківщини та факт перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок такого поранення або перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

При цьому, Постанова №168 не містить жодних обмежень щодо періоду та/або кількості перебувань на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, пов`язаних із пораненням, одержаним при захистом Батьківщини або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово- лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії, за які виплачується збільшена до 100000 гривень винагорода.

Відповідно до абз. 7 пункту 1-1 Постанови №168, в редакції Постанови КМ № 1001 від 15.09.2023, яка застосовується в частині виплати додаткової винагороди з 1 червня 2023 року, військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, протягом двох місяців з дня зарахування у розпорядження (без врахування часу перебування у відпустці та на лікуванні) виплачується грошове забезпечення (без урахування додаткової винагороди) за останньою займаною посадою у повному обсязі. Після перебування у розпорядженні понад два місяці і до закінчення перебування у розпорядженні таким військовослужбовцям щомісяця виплачується оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20100 гривень.

З наданих до суду медичних документів вбачається, що у спірний період позивач перебував на стаціонарному лікуванні та у відпустці для лікування, що підтверджується відповідними виписками та довідками ВЛК.

Так, позивач отримав поранення 21.05.2022 року пов`язане з захистом Батьківщині, після чого перебував на стаціонарному лікування з 22.05.2022 по 28.05.2022 року стаціонарне лікування у КНП «Лозівське територіальне медичне об`єднання» Лозівської міської ради Харківської області (виписка №635/1Т), що підтверджується довідкою 5 про обставини травми № 6781 від 14.07.2022 року.

Позивач зазначає, що за травень 2022 року грошова винагорода була сплачена не в повному обсязі.

Вказані обставини відповідачем, як суб`єктом владних повноважень не спростовані.

Крім того, 29.01.2023р. позивач отримав поранення пов`язане з захистом Батьківщини, що підтверджується довідкою 5 № 7882 від 02.05.2023 року, після чого перебував на довготривалому стаціонарному лікуванні:

з 29.01.2023 по 30.01.2023 р. КНП «МЛК № 16» місто Дніпро (виписка № 1886) з 31.01.2023 по 10.02.2023 р. Військова частина НОМЕР_3 (виписний епікриз № 175) з 27.02.2023 р. по 02.03.2023 р. КНП «Синельниківська ЦМЛ» СМР» (виписка № 1004) з 16.05.2023 р. по 30.05.2023 р. КНП «МЛК № 16 » місто Дніпро (виписка № 8296) з 09.06.2023 р. по 16.06.2023 рік ВМКС СР в/ч НОМЕР_4 (виписка № 4031).

З відповідними рапортами 28.09.2023 позивач звернувся до відповідача, у яких просив нарахувати йому додаткову грошову винагороду у розмірі 100000 грн. за травень 2022 р,, з січня 2023 року по вересень 2023, у відповідності до приписів постанови КМУ «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 № 168.

Рапорти отримані військовою частино НОМЕР_1 28.09.2023 року, про що є відмітка про прийняття, але відповідач такі нарахування не здійснив.

Вказані обставини відповідачем, як суб`єктом владних повноважень не спростовані та докази протилежного до суду не надані.

Крім того, позивач зазначає, що його було виведено в розпорядження командира в зв`язку з пораненням та довготривалим лікуванням.

Вказані обставини відповідачем, як суб`єктом владних повноважень не спростовані та докази протилежного до суду не надані.

Зарахування військовослужбовців наказом по особовому складу в розпорядження командира допускається, якщо вони перебувають на тривалому лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням або хворобою.

Наказом Міноборони України від 07.06.2018 № 260 від 07 червня 2018 року «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» (розділ XXVIII «Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260) передбачає, що грошове забезпечення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), зарахованим у розпорядження відповідних командирів або звільненим від посад, виплачується в розмірі грошового забезпечення, яке військовослужбовці отримували за займаними посадами до зарахування в розпорядження, але не більше ніж два місяці.

Грошове забезпечення військовослужбовцям після перебування у розпорядженні понад два місяці виплачується в розмірі окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, за винятком випадків продовження строків виплати за рішенням Міністра оборони України.

Відповідно пункту 1-2 Постанови №168, згідно з Постановою КМ № 836 від 09.08.2023 - у частині виплати додаткової винагороди застосовується з 1 червня 2023 року виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників). Нарахування та сплата податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів здійснюється у порядку, визначеному законодавством як для грошового забезпечення. Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень до таких наказів включаються особи, зазначені у пунктах 1 та 1-1, у тому числі такі, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

Отже, враховуючи вище викладені обставини, суд дійшов висновку, що якщо військовослужбовець лікується у зв`язку з пораненням, отриманим під час захисту Батьківщини, то навіть перебуваючи на лікуванні більше 2-х місяців, має отримувати за час стаціонарного лікування чи відпустки за станом здоров`я у разі тяжкого поранення додаткову винагороду та щомісячне грошове забезпечення в розмірі, в якому його отримував(-ла) за останньою займаною посадою до зарахування в розпорядження, а тому відповідач протиправно не нарахував позивачу грошове забезпечення та грошову винагороду за травень 2022 року, січень-листопад 2023 рік.

Щодо не нарахування грошового забезпечення та грошової винагороди за період з 25.09.2022 р по 03.11.2022 р., та з 22.11.2022 р. по 14.12.2022 р.

З наказу № 895 від 16.11.2023 року вбачається, що військовослужбовець самовільно залишав частину з 25.09.2022 року по 03.11.2022 рік, та з 22.11.2022 по 14.12.2022 року.

Згідно з частиною 2 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань).

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.

Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, визначається та регулюється Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008).

Таким чином, з урахуванням вказаних приписів Положення №1153/2008, підставою для призупинення виплати грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення військовослужбовця може бути призупинення військової служби військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, і таке призупинення здійснюється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Відповідно до Постанови від 28.10.2023 р. ТУ ДБР у м. Краматорську кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 001141 від 14.11.2022р. за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України в частині самовільного залишення військової служби військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , - закрите на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

Відповідно до Постанови від 18.12.2023 року ТУ ДБР у м. Полтаві кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0000284 від 04.03.2023р. за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України в частині самовільного залишення розташування військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , - закрите на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

Відповідно до положень абз. 8,9 частини 2 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" для військовослужбовців, стосовно яких судом винесено виправдувальний вирок, що набрав законної сили, або стосовно яких закрито кримінальне провадження відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, військова служба та дія контракту продовжується. У такому разі строк призупинення військової служби зараховується до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії, а також до строку вислуги років для присвоєння чергового військового звання, та поновлюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

За весь час необґрунтованого призупинення військової служби таким військовослужбовцям виплачується недоотримане грошове та здійснюються недоотримане продовольче, речове та інші види забезпечення.

Оскільки кримінальні провадження відносно позивача були закриті на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, то відповідно до положень абз. 8,9 частини 2 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", відповідач протиправно не здійснив нарахування ОСОБА_1 грошового забезпечення та грошової винагороди за період з 25.09.2022 р по 03.11.2022 р., та з 22.11.2022 р. по 14.12.2022 р., а також протиправно у наказі № 895 від 16.11.2023 року не зарахував період з 25 вересня по 03 листопада 2022 року та з 22.11.2022 р. по 14.12.2022 р. до вислуги років позивача.

Статтею 22 Конституції України встановлено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року №8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 року №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною 5 статті 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006 р., суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 року зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява №33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява №48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява №21151/04, п. 72, від 08.09.2008 р., і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява №10373/05, п. 51, від 15.09.2009 р.). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява №55555/08, п. 74, від 20.05.р.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява №36900/03, п. 37, від 25.11.2008 р.) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 р.) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Крім того, відповідач правом на подання до суду відзиву та доказів по суті спору не скористався, хоча був належним чином повідомлений про розгляд даної справи.

Інші доводи учасників справи не є юридично значимими та не впливають на висновки суду.

Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення та грошової винагороди відповідно до Постанови КМУ від 28.02.2022, р. № 168 травень 2022р., за вересень, жовтень, листопад, грудень 2022 року включно, з січня 2023 року по листопад 2023 року, протиправно у наказі № 895 від 16.11.2023 року не зарахував період з 25 вересня по 03 листопада 2022 року та з 22.11.2022 р. по 14.12.2022 р. до вислуги років позивача.

Основним завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку (частини 1, 2 статті 2 КАС України).

При цьому необхідно зазначити, що у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини застосовує підхід згідно з яким, дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення від 26.10.2000 р. у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» заява №.30985/96).

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд вважає, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, у спірних правовідносинах порушено принцип захисту обґрунтованих сподівань (reasonable expectations), який тісно пов`язаний із принципом юридичної визначеності (legal certainty) і є невід`ємним елементом принципу правової держави та верховенства права. Як зазначено у справі Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638, сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.

Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Як зазначив Європейський суд у справі Yvone van Duyn v. Home Office, принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов`язана із іншим принципом відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок («Лелас проти Хорватії», заява №55555/08, п. 74, від 20.05.2010 р., і «Тошкуце та інші проти Румунії», заява №36900/03, п. 37, від 25.11.2008 р.) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах («Онер`їлдіз проти Туреччини», п. 128, та «Беєлер проти Італії», п. 119).

Крім того, згідно з висновками Європейського суду з прав людини перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та проти Греції» та «Малама проти Греції». «Майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права (пункт 83 рішення від 12.07.2001 р. у справі «Ганс-Адам 11 проти Німеччини»). «Легітимні сподівання» за характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі «Копецький проти Словачини»).

Відповідно до вимог пунктів 3, 4 частини 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пунктів 3, 4 і 10 частини 2 статті 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; а може обрати інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів. Між тим, суд зазначає, що у постанові Верховного Суду від 24.11.2015 р. у справі №816/1229/14, поміж іншого, вказано, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає зазначеній нормі Конвенції (постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. по справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 р. по справі №826/14016/16, від 11.02.2019 р. по справі №2а-204/12, від 18.06.2020 р. по справі №802/1827/17-а).

Таким чином, з метою повного захисту прав позивача суд вважає достатніми підстави зобов`язати:

військову частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) здійснити нарахування неотриманого грошового забезпечення та грошової винагороди відповідно до Постанови КМУ від 28.02.2022 р. № 168 за травень 2022 року за вересень, жовтень, листопад, грудень 2022 року включно, з січня 2023 року по листопад 2023 року в зв`язку з отриманим пораненням та проходження довготривало лікування урахуванням раніше виплачених сум.

військову частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) здійснити нарахування неотриманого грошового забезпечення та грошової винагороди відповідно до Постанови КМУ від 28.02.2022 р. № 168 за вересень, жовтень, листопад, грудень 2022 року включно.

зобов`язати військову частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) внести зміни до наказу № 895 від 16.11.2023 р., в якому зазначити про зарахування періоду з 25 вересня по 03 листопада 2022 року, 22.11.2022 р по 14.12.2022 рік до вислуги років.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно з частиною 2 статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до приписів частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладені вище обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» та при зверненні до суду ним не були понесені судові витрати, відсутні підстави для стягнення судових витрат.

Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 242-246, 255, 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, визнання протиправним наказу в частині,- задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення та грошової винагороди відповідно до Постанови КМУ від 28.02.2022, р. № 168 травень 2022р., за вересень, жовтень, листопад, грудень 2022 року включно, з січня 2023 року по листопад 2023 року.

Зобов`язати військову частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) здійснити нарахування неотриманого грошового забезпечення та грошової винагороди ОСОБА_1 відповідно до Постанови КМУ від 28.02.2022 р. № 168 за травень 2022 року за вересень, жовтень, листопад, грудень 2022 року включно, з січня 2023 року по листопад 2023 року в зв`язку з отриманим пораненням та проходження довготривало лікування з урахуванням раніше виплачених сум.

Зобов`язати військову частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) здійснити нарахування ОСОБА_1 неотриманого грошового забезпечення та грошової винагороди відповідно до Постанови КМУ від 28.02.2022 р. № 168 за вересень, жовтень, листопад, грудень 2022 року включно.

Визнати протиправним наказ № 895 від 16,11.2023 року в частині не зарахування ОСОБА_1 періоду з 25 вересня по 03 листопада 2022 року та з 22.11.2022 р. по 14.12.2022 р. до вислуги років.

Зобов`язати військову частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) внести зміни до наказу № 895 від 16.11.2023 р., в якому зазначити про зарахування ОСОБА_1 періоду з 25 вересня по 03 листопада 2022 року, 22.11.2022 р по 14.12.2022 рік до вислуги років.

Звернути увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено та підписано 04.04.2024 року.

Суддя О.М. Неклеса