Справа № 160/27518/23
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2024-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

02 квітня 2024 року м. Дніпросправа № 160/27518/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач)

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Поспєлової А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2023 року (суддя Юрков Є.О.) у справі №160/27518/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області про скасування рішення,-

в с т а н о в и В:

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просив: визнати неправомірним та скасувати рішення № 32 про скасування дозволу про імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_1 від 17 травня 2019 року, яке вчинено Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.10.2023 відкрито провадження у даній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2023 року позов залишено без розгляду.

Підставою для залишення позову без розгляду стали висновки суду першої інстанції про пропуск позивачкою строку звернення з позовом до суду, який визначений ч.2 ст.122 КАС України, а визначені позивачкою підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду не можливо визнати поважними, оскільки не свідчать про наявність причин, які об`єктивно перешкоджали чи унеможливлювали звернення позивачем з позовом до суду у визначені законом строки.

Такі висновки суд першої інстанції, зокрема, обгрунтував тим, що адвокату Тонкошкуру І.В., яким подано позов від імені позивачки, було відомо про рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україні від 17.05.2019 №32 ще з 01.12.2022 року.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивачка посилається на те, що фактично з текстом оскаржуваного рішення органу міграційної служби його було ознайомлено 18.05.2023 після поданого ним запиту від 04.05.2023. Позивачка зазначає, що після ознайомлення з цим рішенням та з`ясування підстав для його прийняття і було подано позов до суду. З цих підстав позивачка не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для поновлення строку звернення з позовом до суду, при цьому, вважає необгрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що про

наявність оскаржуваного рішення представнику позивачки було відомо ще з 01.12.2022.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить ухвалу суду першої інстанції залишити без змін з огляду на її законність та обгрунтованість.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною 2 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, встановлений ч.2 ст.122 КАС України шестимісячний строк звернення до суду починає перебіг з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що питання стосовно доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У справі «Іліан проти Туреччини» Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Отже, практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, свідчить про те, що регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту. Європейський суд підкреслює, що оскільки питання стосується принципу юридичної визначеності, це піднімає не лише проблему трактування правових норм у звичайному сенсі, а також і проблему недоцільного формулювання процесуальних вимог, яке може перешкоджати розгляду позову щодо суті, тим самим спричиняючи порушення права на ефективний судовий захист (справа «Мельник проти України» рішення від 28.03.2006 року).

Таким чином, враховуючи наведені позиції Європейського Суду, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що у кожному конкретному випадку питання щодо дотримання строків звернення до суду, повинно оцінюватися судом враховуючи усі обставини, що призвели до звернення особи із позовом до суду, зокрема, значимості цієї справи для особи, можливості звернення до суду за захистом права у строки, встановлені законом.

У спірному випадку позивачка оскаржує рішення міграційної служби про скасування дозволу про імміграцію в України.

Тобто, вказана справа безумовно є значимою для позивачки, оскільки у зв`язку з прийняття спірного рішення позивачка втрачає правові підстави для легального перебування на території України. При цьому, позивачка мала дозвіл перебувати та території України та фактично перебувала в Україні з 2008 року, має сталі соціальні зв`язки, має сина, народженого в Україні, яким отримано громадянство України.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що висновок про пропуск позивачкою строку на оскарження рішення міграційної служби №32 та відсутності підстав для поновлення такого строку, судом першої інстанції у цій справі зроблено виключно з огляду на обставини, які встановлені ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2023року у справі №420/22348/23.

Так, встановлені обставини справи свідчать про те, що ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2023 року у справі №420/22348/23 було відмовлено представнику позивача у поновленні строку на звернення до суду з позовом, а позов, в частині оскарження рішення № 32 про скасування дозволу про імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_1 від 17 травня 2019 року, повернуто позивачу.

Відмовляючи в поновленні строку звернення до суду та повертаючи позов, в частині оскарження рішення № 32 про скасування дозволу про імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_1 від 17 травня 2019 року, Одеський окружний адміністративний суду встановив: «Як зазначено у заяві про поновлення строку на звернення до суду щодо оскарження Рішення про скасування дозволу про імміграцію від 17 травня 2019 року №32 прийняте ГУ ДМС в Дніпропетровській області, адвокат з текстом оскаржуваного рішення, як представник ОСОБА_1, ознайомився 18.05.2023 року під час ознайомлення з матеріалами справи, а відповідачем рішення про скасування дозволу на імміграцію не надсилалось поштою та особисто ОСОБА_1 його не отримувала.

Суд зазначає, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30.11.2022 року по справі № 420/14863/22 позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення №6022 від 03.10.2022 року та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено. При цьому, у відзиві на позовну заяву по даній справі відповідач зазначив про те, що громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 видане рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україні від 17.05.2019 №32 на підставі п.1 ч.1 ст.12 Закону України "Про імміграцію". Видана на підставі дозволу на імміграцію посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 08.10.2008 року скасована. Таким чином, ГУ ДМС в Одеській області 03.10.2022 року прийняло рішення №6022 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 у відповідності до підпункту 9 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №321 у зв`язку з тим, що встановлено факт скасування наданого їй дозволу на імміграцію. Суд зазначає, що відзив на позовну заяву направлено відповідачем позивачці засобами поштової кореспонденції рекомендованим листом 31.10.2022 року.

Про наявність рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україні від 17.05.2019 №32 також відображено судом у рішенні від 30.11.2022 року по справі №420/14863/22.

Електронний примірник рішення від 30.11.2022 по справі 420/14863/22 надіслано на електрону пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 представнику - адвокату Тонкошкур І.В. 01.12.2022 року.

Отже, адвокату Тонкошкуру І.В., відомо про рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україні від 17.05.2019 №32 ще з 01.12.2022 року.

Крім того, обізнаність адвоката про наявність оскаржуваного рішення не спростовує і не нівелює обізнаність безпосередньо позивачки про наявність рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україні від 17.05.2019 року №32."

З приводу наявності ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2023року у справі №420/22348/23 слід зазначити те, що по-перше: позивачка, в силу положень ч.8 ст.169 КАС України, не позбавлена права повторного звернення до адміністративного суду з позовом. По-друге, суд не обмежений висновками суду в іншій справі, в якій позов повернуто, при оцінці обставин, які стали підставою пропуску строку звернення з позовом до суду.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що судом у справі №420/22348/23 встановлено лише дату, з якої представник позивача був обізнаний про наявність рішення №32 (01.12.2022). Тобто, у такому випадку можливо лише стверджувати про те, що починаючи з 02.12.2022 почався перебіг шестимісячного строку звернення з позовом до суду.

У спірному випадку позивачка звернулася до суду з позовом 15.10.2023 (засобами поштового зв`язку), тобто з пропуском строку, встановленого ч.2 ст.122 КАС України. В той же час, позивачкою було заявлено клопотання про поновлення процесуального строку, яке обгрунтовано неможливістю ознайомлення з оскаржуваним рішенням через ненадання його органом міграційної служби. Про те, що спірне рішення не було надано на запит представника позивачки підтверджується відповіддю міграційної служби від 10.05.2023, а також не заперечувалося представником міграційної служби в судовому засіданні. У свою чергу, позивачка зазначала та підтверджено матеріалами справи те, що з рішенням міграційної служби вона ознайомилася лише 18.05.2023 після чого і звернулася з позовом до Одеського окружного адміністративного суду, в якому, зокрема, було заявлено і вимоги про скасування рішення міграційної служби №32, а вже після винесення ухвали від 28 вересня 2023 року у справі №420/22348/23 позивачка звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Вказуючи на відсутність підстав для поновлення процесуального строку у цій справі, суд першої інстанції фактично виходив з дати обізнаності представника позивачки про наявність оскаржуваного рішення №32, яку визначено в ухвалі Одеського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2023 року у справі №420/22348/23.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що вказана дата може бути лише початком відліку перебігу шестимісячного строку звернення з позовом до суду, а не обставиною, з якої пов`язується можливість чи неможливість поновлення строку звернення з позовом до суду. З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає те, що з метою звернення з позовом до суду особа, принаймні, повинна бути ознайомлена з підставами та мотивами прийняття рішення, яке піддається судовому контролю, оскільки від цього залежить обгрунтування та визначення підстав позову. Тобто, сам по собі факт обізнаності особи про наявність рішення без фактичного ознайомлення з підставами прийняття такого рішення, не може свідчити про наявність в особи об`єктивної можливості звернення з позовом до суду.

Отже, підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для поновлення строку звернення з позовом до суду, у зв`язку з чим вважає за необхідне оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 320, 321, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2023 року у справі №160/27518/23 - скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття,оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Вступну та резолютивну частини проголошено 02.04.2024

Повне судове рішення складено 03.04.2024

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк