Справа № 160/2319/24
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2024 рокуСправа №160/2319/24

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення № від 12.10.2023р., зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

25.01.2024р. ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача № від 12.10.2023р. про відмову позивачеві у призначенні пенсії за вислугу років;

- зобов`язати відповідача призначити пенсію позивачеві за вислугу років відповідно до п. "а" ст.12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" на підставі подання та документів від Головного управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області від 03.10.2023р. №12.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду, Головне управління ДФС у Дніпропетровській області направило до пенсійного органу подання про призначення пенсії №12 від 03.10.2023р. разом із необхідними документами. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № від 12.10.2023р. щодо відмови в призначенні пенсії позивача було повідомлено про відсутність підстав для призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «а» ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон №2262), оскільки за даними подання Головного управління ДВС у Дніпропетровській області про призначення пенсії за вислугу років №12 від 03.10.2023р. ОСОБА_1 звільнений зі служби 28.08.2020р., час служби в календарному обчисленні складає 23 роки 00 місяців 02 дні, але відповідно до норм Закону для призначення пенсії необхідна календарна вислуга років не менш ніж 24 календарних роки та 6 місяців. Позивач вважає таке рішення відповідача протиправним та такими, що порушує його конституційні права, оскільки Дніпропетровський окружний адміністративний суд у рішенні від 25.01.2021р. по справі №160/15259/20 дійшов висновку, що позивач має право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» ст.12 Закону № 2262-XII (у редакції, чинній на час призначення позивача на посаду) та відмова у призначенні такої порушує його конституційне право на соціальний захист і ці висновки не були заперечені чи спростовані Верховним Судом при касаційному розгляді справи. В обґрунтування своєї правової позиції позивач посилається на рішення Конституційного Суду України (а.с.1-6).

Ухвалою суду від 31.01.2024р. було відкрито провадження у даній справі, призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та, зокрема, зобов`язано, зокрема, відповідача надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.35).

08.02.2024р. засобами електронного зв`язку, на виконання вимог вказаної ухвали суду, від відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити посилаючись на те, що право на призначення пенсії відповідно до п. «а» ст.12 Закону №2262 у позивача відсутнє, оскільки за даними подання Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про призначення пенсії за вислугу років від 03.10.2023р. №12 ОСОБА_1 звільнений зі служби 28.08.2020р., час служби останнього в календарному обчисленні складає 23 роки 00 місяців 2 дні, при необхідних не менш ніж 24 роки та 6 місяців і більше; позовні вимоги позивача про призначення пенсії за вислугу років є неправомірними, оскільки в п. «а» ст.12 Закону №2262 чітко вказано, що право пенсії в осіб, звільнених в період з 01.10.2020р., виникає саме за наявності 25 календарних років і більше, тоді як позивач вимагає призначити пенсію на підставі вислуги років у пільговому обчисленні, що не передбачено чинним законодавством (а.с.41-42).

Згідно до ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідно до ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Отже, рішення у даній адміністративній справі приймається судом 01.04.2024р. в межах строку, встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за відсутності учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наданих суду документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

У період з 26.08.1997р. ОСОБА_1 проходив службу в податковій міліції ГУ ДФС у Дніпропетровській області та був звільнений у запас Збройних сил України з 28.08.2020 за п.64 пп. «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Вислуга років позивача станом на день звільнення 28.08.2020р. складає у календарному обчисленні - 23 роки 00 місяців 03 дні.

У вересні 2020 року позивач звернувся до ГУ ДФС у Дніпропетровській області із заявою щодо проведення розрахунок розміру грошового забезпечення, у якій просив оформити всі необхідні документи та подати їх до ГУ ПФУ у Дніпропетровській області для призначення йому пільгової пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» статті 12 Закону № 2262-XII.

Листом від 22.09.2020 №2170/10/04-97-07-20 ГУ ДФС у Дніпропетровській області повідомило заявника про те, що станом на дату його звільнення вислуга років становить 23 роки, 00 місяців, 03 дні, що недостатньо для призначення пільгової пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» статті 12 Закону ГУ ДФС у Дніпропетровській області.

Наведені обставини встановлені в рішенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.01.2021р. у справі №160/15259/20, яке набрало законної сили 07.06.2023р. (а.с.11-14).

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.01.2021р. у справі №160/15259/20 адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено частково, а саме:

- визнано протиправними дії Головного управління ДФС у Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні розрахунку розміру грошового забезпечення з урахуванням встановленої вислуги років (23 роки, 00 місяців, 03 дні) та оформлення всіх необхідних документів для призначення ОСОБА_1 пільгової пенсії за вислугу років відповідно до вимог пункту «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (у редакції, чинній на час призначення позивача на посаду - 26.08.1997);

- зобов`язано Головне управління ДФС у Дніпропетровській області провести розрахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 , оформити всі необхідні документи та подати їх до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області для призначення ОСОБА_1 пільгової пенсії за вислугу років відповідно до вимог пункту «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (у редакції, чинній на час призначення позивача на посаду - 26.08.1997);

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до п. «а» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (у редакції, чинній на час призначення позивача на посаду - 26.08.1997);

- в задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.11-14).

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05.10.2021р. у справі №160/15259/20 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року по адміністративній справі № 160/15259/20 було скасовано та прийнято постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (а.с.15-20).

Постановою Верховного Суду від 07.06.2023р. у справі №160/15259/20 було скасовано постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 05.10.2021 у справі №160/15259/20 в частині відмови у задоволені позовних вимог, заявлених до ГУ ДФС у Дніпропетровській області, та у цій частині залишено в силі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.01.2021, в решті постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 05.10.2021 у справі №160/15259/20 залишено без змін (а.с.21-29).

На виконання наведених судових рішень у справі №160/15259/20, Головне управління ДФС у Дніпропетровській області направило до пенсійного органу подання про призначення пенсії №12 від 03.10.2023р. разом із необхідними документами, згідно якого календарна вислуга років станом на 28.08.2020р. для призначення пенсії складає 23 роки 00 місяців 02 дні, що підтверджується копією відповідного подання, наявною у справі (а.с.43,48).

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № від 12.10.2023р. щодо відмови в призначенні пенсії позивача було повідомлено про відсутність підстав для призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «а» ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон №2262), оскільки за даними подання Головного управління ДВС у Дніпропетровській області про призначення пенсії за вислугу років №12 від 03.10.2023р. ОСОБА_1 звільнений зі служби 28.08.2020р., час служби в календарному обчисленні складає 23 роки 00 місяців 02 дні, але відповідно до норм Закону для призначення пенсії необхідна календарна вислуга років не менш ніж 24 календарних роки та 6 місяців, що підтверджується змістом копії відповідного рішення, наявної у справі (а.с.32).

Вказаний спір виник у зв`язку із незгодою позивача з рішенням відповідача № від 12.10.2023р. про відмову позивачеві у призначенні пенсії за вислугу років, у зв`язку з чим позивач просить захистити його порушене право шляхом визнання такого рішення протиправним, його скасування та зобов`язання відповідача призначити пенсію позивачеві за вислугу років відповідно до п. "а" ст.12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" на підставі подання та документів від Головного управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області від 03.10.2023р. №12.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення позову позивача, виходячи з наступного.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі - Закон №2262) визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Статтею 1 Закону №2262 встановлено, що особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції та на службі на посадах начальницького складу в Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Відповідно до пункту «б» статті 1-2 Закону №2262 визначено, що право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають, зокрема, особи начальницького складу податкової міліції.

Пунктом «а» частини 1 статті 12 Закону №2262 передбачено, що пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д», «ж» статті 12 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби, зокрема, з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки та 6 місяців і більше.

Згідно з частиною 4 статті 17 Закону №2262 встановлено, що при призначенні пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, враховуються тільки повні роки вислуги років або страхового стажу без округлення фактичного розміру вислуги років чи страхового стажу в бік збільшення.

З аналізу наведених вище норм Закону №2262 вбачається, що право на пенсію за вислугу років відповідно до п. «а» ч.1 ст.12 Закону №2262 мають особи начальницького складу податкової міліції незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби, зокрема, з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки та 6 місяців і більше.

При цьому, згідно із законодавством, чинним на час виникнення спірних відносин у цій справі (оспорюване рішення прийнято 12.10.2023р.), необхідною умовою для призначення спірної пенсії є наявність необхідної календарної вислуги років.

Вказаний висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 31 серпня 2023 року у справі № 200/4951/22, від 11 вересня 2023 року у справі № 480/4827/22, від 07 вересня 2023 року у справі № 560/9478/22, від 15 вересня 2023 року у справі № 380/10714/22 та від 18 жовтня 2023 року у справі № 360/17/23, які є обов`язковими для врахування адміністративним судом відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, як встановлено судом з матеріалів справи, вислуга років позивача станом на день звільнення зі служби 28.08.2020р. складає: у календарному обчисленні 23 роки 00 місяців 02 дні, у пільговому обчисленні 00 років 00 місяців 00 днів, що підтверджується змістом копії подання про призначення пенсії №12 від 03.10.2023р. (а.с.43,48).

За викладеного, враховуючи те, що із встановлених судом обставин та наведених приписів у їх сукупності, календарна вислуга років позивача становить менше 24 років 6 місяців, а пільгова вислуга років враховується лише для визначення розміру пенсії, а не для призначення такої, суд приходить до висновку, що відповідач правомірно відмовив позивачу у призначенні йому пенсії за вислугу років відповідно до п. «а» ч.1 ст.12 Закону №2262 виходячи із наявної на день звільнення зі служби календарної вислуги років 23 роки.

Наведена правова позиція відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у його постановах від 14.07.2023р. у справі №600/3836/22-а та від 07.09.2023р. у справі №560/9478/22, які підлягають обов`язковому врахуванню адміністративним судом за приписами ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, за ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок довести ті обставини, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення, покладається на кожну сторону, тобто, у даному випадку, на позивача.

Однак, позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про протиправність рішення відповідача № від 12.10.2023р. про відмову позивачеві у призначенні пенсії за вислугу років, з урахуванням положень чинного пенсійного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, встановлених судом обставин у справі та висновків Верховного Суду, які наведені вище.

Судом не можуть бути обрані в якості підстави для задоволення позову твердження позивача про те, що Дніпропетровський окружний адміністративний суд у рішенні від 25.01.2021р. по справі №160/15259/20 дійшов висновку, що позивач має право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» ст.12 Закону № 2262-XII (у редакції, чинній на час призначення позивача на посаду) та відмова у призначенні такої порушує його конституційне право на соціальний захист і ці висновки не були заперечені чи спростовані Верховним Судом при касаційному розгляді справи, оскільки постановою Верховного Суду від 07.06.2023р. у справі №160/15259/20 було залишено без змін постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 05.10.2021 у справі №160/15259/20 в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо зобов`язання останнього призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «а» статті 12 Закону № 2262-XII (у редакції Закону станом на 26.08.1997).

При цьому, у розділі VІІ «Позиція Верховного Суду» наведеної постанови, Верховний Суд зазначив, що 1 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України №3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», яким пункт «а» статті 12 Закону №2262-ХІІ викладено в іншій редакції, відповідно до якої, з наступними змінами, пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д», «ж» статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки та 6 місяців і більше (а.с.25).

Окрім того, положення п. «а» ч.1 ст.12 Закону №2262 є чинними та неконституційними не визнавалися, протилежного судом не встановлено.

А отже, твердження позивача про те, що він має право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «а» ч.1 ст.12 Закону №2262 у редакції чинній саме на 26.08.1997р. (вступ на службу) є безпідставними, оскільки не відповідають Закону №2262 (в редакції Закону України №3668-VI), за яким передбачено, що пенсія за вислугу років призначається особам звільненим зі служби у період з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року (позивач звільнений зі служби 28.08.2020р.) і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки та 6 місяців і більше.

Тобто, оскільки позивач був звільнений зі служби 28.08.2020р. (у період з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року), а відповідно, на нього розповсюджуються наведені приписи Закону №2262 (в редакції Закону України №3668-VI) та він повинен мати вислугу років на день звільнення - 24 календарних роки та 6 місяців і більше, однак, наявності такої вислуги років до подання ГУ ДФС у Дніпропетровській області від 03.10.2023р. додано не було та у поданні не зазначено, а тому у відповідача були відсутні підстави для призначення позивачеві пенсії за вислугу років за п. «а» ч.1 ст.12 Закону №2262.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність прийняття відповідачем рішення № від 12.10.2023р. про відмову позивачеві у призначенні пенсії за вислугу років, суд приходить до висновку, що пенсійний орган, відмовивши у призначенні такої пенсії, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано та з врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом не встановлено порушень прав позивача при прийнятті відповідачем рішення № від 12.10.2023р. про відмову позивачеві у призначенні пенсії за вислугу років, а тому у задоволенні даних позовних вимог позивачеві слід відмовити.

Виходячи з того, що у адміністративного суду відсутні обґрунтовані правові підстави для визнання протиправним та скасування рішення відповідача № від 12.10.2023р. про відмову позивачеві у призначенні пенсії за вислугу років (основної вимоги), а, відповідно, і відсутні підстави для задоволення похідних вимог позивача про зобов`язання пенсійного органу призначити пенсію позивачеві за вислугу років відповідно до п. "а" ст.12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" на підставі подання та документів від Головного управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області від 03.10.2023р. №12.

Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, у зв`язку з чим у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити повністю.

При прийнятті даного рішення, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.

Отже, з урахуванням того, що у адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову, то судові витрати позивача по сплаті судового збору слід покласти на позивача згідно ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 134, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення № від 12.10.2023р., зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача згідно до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва