Справа № 300/176/24
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2024-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"04" квітня 2024 р. справа № 300/176/24
Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Чуприна О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник за довіреністю ОСОБА_2 , до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання звільнити з військової служби, -
ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, військовослужбовець, ОСОБА_1 ,), в інтересах якого діє представник за довіреністю ОСОБА_2 (надалі по тексту - представник позивача, ОСОБА_2 ), звернувся в суд з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі по тексту також - відповідач, військова частина, ВЧ НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дії та зобов`язання звільнити з військової служби.
Підставою звернення до суду, на переконання позивача, є протиправна відмова у звільненні з військової служби на підставі рапортів ОСОБА_1 від 01.11.2023 про звільнення з військової служби за абзацом 7 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-XII (надалі по тексту також - Закон №2232-XII), як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідності другої групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 призваний на військову службу під час мобілізації у зв`язку із введенням на території України правового режиму воєнного стану на підставі Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022 та проведенням загальної мобілізації на підставі Указу Президента України "Про загальну мобілізацію" №69/2022 від 24.02.2022, і по теперішній час проходить військову службу на посаді водія автомобільного відділення підвозу боєприпасів 2 взводу матеріального забезпечення групи матеріального забезпечення Військової частини НОМЕР_1 . Сержант ОСОБА_1 01.11.2023 подав на ім`я командира групи матеріального забезпечення ВЧ НОМЕР_1 два рапорти про звільнення з військової служби у зв`язку із сімейними обставинами на підставі абзацу 7 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", а саме у зв`язку з наявністю у його тітки ОСОБА_3 (надалі по тексту також ОСОБА_3 ) інвалідності другої групи, а також у зв`язку з необхідністю постійного стороннього догляду за тіткою ОСОБА_3 , яка є особою похилого віку і за висновком лікарсько-консультативної комісії за №531 від 21.09.2023 КНП "Калуська міська лікарні Калуської міської ради", який видано ОСОБА_4 (надалі по тексту також ОСОБА_4 ), потребує постійного стороннього догляду. Також у другому рапорті зазначено, що ОСОБА_1 є помічником дієздатної фізичної особи ОСОБА_3 та ним здійснюється постійний догляд за ОСОБА_3 . До рапортів від 01.11.2023 позивачем долучено належні документи на підтвердження коментованих обставин, в тому числі нотаріально засвідчені копії паспортів громадян України ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , витяги з реєстру територіальної громади за №2023/007303323 і за №2023/008008771, нотаріально засвідчена копія висновку лікарсько-консультативної комісії за №531 від 21.09.2023, виданого ОСОБА_4 , нотаріально засвідчена копія посвідчення серії НОМЕР_2 , нотаріально засвідчена копія виписки №024197, акт обстеження матеріально-побутових умов від 04.10.2023 за №668 і акт встановлення факту здійснення догляду за особою з інвалідністю першої чи другої групи та особами, які потребують постійного догляду від 04.10.2023 за №669, які видані Войнилівською селищною радою Калуського району Івано-Франківської області (надалі по тексту також Войнилівська селищна рада), а також нотаріально засвідчену копію посвідчення помічника фізичної дієздатної особи №57.
Втім, відповідач відмовив у задоволенні рапортів ОСОБА_1 , оскільки подані останнім документи не підтверджують необхідності здійснення постійного догляду за ОСОБА_4 , а також обставини, що на військовослужбовцю лежить обов`язок щодо здійснення догляду за ОСОБА_4 . Як наслідок, підстави для звільнення з військової служби позивача не підтверджені документально.
Позивач вважає подані ним документи разом із рапортами від 01.11.2023 належними доказами на підтвердження необхідності здійснення постійного стороннього догляду за ОСОБА_3 , обставину здійснення ОСОБА_1 такого догляду, а також наявність у тітки ОСОБА_3 інвалідності другої групи.
Івано-Франківським окружним адміністративним судом ухвалою від 12.01.2024 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання і повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами (а.с.31).
На виконання вимог ухвали суду від 12.01.2024, представник позивача подала до суду витребувані докази на підтвердження обставин справи, реєстрацію яких здійснено у суді 19.02.2024 за вх.№5277/24 (а.с.63-79).
Розглянувши матеріали адміністративної справи, вивчивши адміністративний позов, відзив на позов, дослідивши і оцінивши зібрані по справі докази, в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 , згідно із Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 "Про загальну мобілізацію", призваний на військову службу за призовом по мобілізації до Військової частини НОМЕР_1 .
Сержант ОСОБА_1 проходить військову службу на посаді водія автомобільного відділення підвозу боєприпасів 2 взводу матеріального забезпечення групи матеріального забезпечення Військової частини НОМЕР_1 , вказана обставина підтверджується доказами наявними в матеріалах справи та не заперечується сторонами.
Згідно витягу з реєстру територіальної громади (Войнилівська територіальна громада) за №2023/007303323 від 19.09.2023 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 з 12.09.2023 проживає за адресою АДРЕСА_1 . За цією ж адресою проживає ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 з 08.06.2016, свідченням чого є витяг з реєстру територіальної громади (Войнилівська територіальна громада) за №2023/008008771 від 04.10.2023 (зворотній бік а.с.48, а.с.49). Войнилівською селищною радою 23.01.2024 видано витяг №42 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою АДРЕСА_1 , у якому містяться відомості про зареєстрованих у цьому будинку осіб - ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (а.с.78).
Лікарсько-консультативною комісією КНП "Калуська міська лікарні Калуської міської ради" складено висновок від 21.09.2023 за №531 про те, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 є особою з інвалідністю другої групи, одинока, пересувається на інвалідному візку із сторонньою допомогою, не здатна до самообслуговування та потребує постійного стороннього догляду (а.с.52).
З 06.02.1991 ОСОБА_4 є особою з інвалідністю другої групи (інвалід дитинства, довічно), про що свідчать наявні в матеріалах справи копії виписки з акту до довідки серії ВТЭ-8 за №024197 і посвідчення серії НОМЕР_2 , видане 23.02.2023 (зворотній бік а.с.52, а.с.53).
На звернення ОСОБА_4 у присутності сусідів ОСОБА_7 і ОСОБА_3 , Войнилівською селищною радою проведено обстеження матеріально-побутових умов щодо підтвердження факту необхідності постійного стороннього догляду, про що складено відповідний акт від 04.10.2023 за №668 (а.с.19, 75). У такому акті відображено інформацію, що ОСОБА_4 є одинокою особою з інвалідністю другої групи з дитинства, пересувається на інвалідному візку із сторонньою допомогою, цю допомогу їй надає племінник ОСОБА_1 , який зареєстрований і проживає разом з нею, є присутній при складанні цього акту, факт його догляду за тіткою підтверджують сусіди ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , окрім племінника ОСОБА_6 , інших родичів, які можуть здійснювати догляд, у ОСОБА_4 немає.
Також за заявою ОСОБА_1 Войнилівською селищною радою видано акт про встановлення факту здійснення догляду за особою з інвалідністю першої чи другої групи та особами, які потребують постійного догляду від 04.10.2023 за №669 (а.с.20, 77). У коментованому акті зазначено, що ОСОБА_4 є одинокою особою з інвалідністю другої групи з дитинства, є тіткою ОСОБА_1 , за якою останній здійснює постійний сторонній догляд, про що свідчать та підтверджують сусіди ОСОБА_8 і ОСОБА_3 .
Виконавчий комітет Войнилівської селищної ради прийняв рішення від 23.02.2023 за №63, яким затвердив Положення про порядок призначення та реєстрації помічника дієздатній фізичній особі, яка за станом здоров`я не може самостійно здійснювати свої права та виконувати свої обов`язки (а.с.72).
Рішенням від 05.10.2023 за №250 Виконавчим комітетом Войнилівської селищної ради призначено громадянина ОСОБА_6 помічником ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , як особі, яка за станом здоров`я не може самостійно здійснювати свої права та виконувати обов`язки (а.с.75). В подальшому позивач отримав посвідчення помічника фізичної дієздатної особи за №57 (а.с.56).

У період з 22.09.2023 по 17.10.2023 військовослужбовець перебував на стаціонарному лікуванні у КНП "Центральна районна лікарня Калуської міської та районної рад Івано-Франківської області", свідченням чого є виписка із медичної карти стаціонарного хворого №8498 (зворотній бік а.с.60, а.с.61).

Позивач 01.11.2023 підготував два рапорти на ім`я командира групи матеріального забезпечення Військової частини НОМЕР_1 , в яких просив звільнити його з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю у його тітки ОСОБА_3 інвалідності другої групи та у зв`язку з необхідністю здійснення постійного стороннього догляду за тіткою ОСОБА_3 , яка є особою похилого віку і за висновком лікарсько-консультативної комісії за №531 від 21.09.2023 КНП "Калуська міська лікарні Калуської міської ради" потребує постійного стороннього догляду (а.с.21, 22-24).

До рапорту від 01.11.2023 позивачем долучено документи (засвідчені копії), які підтверджують наведені у рапорті обставини на 17 аркушах (а.с.21).

ОСОБА_1 до рапорту від 01.11.2023 (а.с.22-24) долучив: нотаріально засвідчені копії паспортів громадян України ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ; витяги з реєстру територіальної громади за №2023/007303323 і за №2023/008008771; нотаріально засвідчена копія висновку лікарсько-консультативної комісії за №531 від 21.09.2023, видана ОСОБА_4 ; нотаріально засвідчена копія посвідчення серії НОМЕР_2 ; нотаріально засвідчена копія виписки №024197; акт обстеження матеріально-побутових умов від 04.10.2023 за №668 і акт встановлення факту здійснення догляду за особою з інвалідністю першої чи другої групи та особами, які потребують постійного догляду від 04.10.2023 за №669, видані Войнилівською селищною радою Калуського району Івано-Франківської області; нотаріально засвідчену копію посвідчення помічника фізичної дієздатної особи №57 (а.с.48-56). Реєстрацію вказаних рапортів у ВЧ НОМЕР_1 проведено 03.11.2023 з присвоєнням вх.№18499.

За результатами розгляду рапортів позивача від 01.11.2023 відповідачем складено висновок від 02.12.2023 за №20525А з правовою оцінкою обставин наведених у рапортах, за підписом помічника командира Військової частини НОМЕР_1 з правової роботи начальника юридичної групи старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_9 . Згідно вказаного висновку підстави для звільнення з військової служби сержанта ОСОБА_1 не підтверджені документально (а.с.45).

Висновок відповідача від 02.12.2023 за №20525А доведений до відома позивача, така обставина ним не заперечується.

Войнилівською селищною радою видано довідку від 20.12.2023 за №397 про те, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована і проживає за адресою АДРЕСА_1 , дійсно є одинокою особою і не має близьких родичів, які за законом зобов`язані її утримувати та надавати догляд (а.с.70).

Також представником позивача до заяви від 15.02.2024 долучено копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 , свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 і свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 (а.с.66-69).

Враховуючи вказані обставини, ОСОБА_1 вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо неприйняття рішення про дострокове звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами, у зв`язку необхідністю здійснення постійного догляду за своєю тіткою ОСОБА_3 , яка є інвалідом другої групи та потребує постійного стороннього догляду. Просив позов задовольнити повністю, зобов`язавши ВЧ НОМЕР_1 достроково звільнити позивача з військової служби у запас.

Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд виходить із наступних підстав та мотивів.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-XII (надалі по тексту також Закон №2232-XII).

Статтею 1 Закону №2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

За змістом частини 2 статті 1 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону №2232-XII).

Згідно із частиною 6 статті 2 цього Закону №2232-XII одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина 14 статті 2 Закону №2232-XII).

Абзацом 4 статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 за №3543-XII визначено, що мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено про оголошення та проведення загальної мобілізації на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Як вже встановлено судом, ОСОБА_1 , згідно із Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 "Про загальну мобілізацію", призваний на військову службу за призовом по мобілізації до Військової частини НОМЕР_1 . Позивач проходить військову службу на посаді водія автомобільного відділення підвозу боєприпасів 2 взводу матеріального забезпечення групи матеріального забезпечення Військової частини НОМЕР_1 .

Підпунктом "г" (абзац 7) пункту 2 частини 4 статті 26 коментованого Закону визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Згідно частини 7 статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Позивач 01.11.2023 скерував два рапорти на ім`я командира групи матеріального забезпечення Військової частини НОМЕР_1 , в яких просив звільнити його з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю у його тітки ОСОБА_3 інвалідності другої групи та у зв`язку з необхідністю здійснення постійного стороннього догляду за тіткою ОСОБА_3 , яка є особою похилого віку і за висновком лікарсько-консультативної комісії за №531 від 21.09.2023 КНП "Калуська міська лікарні Калуської міської ради" потребує постійного стороннього догляду.

За результатами розгляду рапортів позивача від 01.11.2023 відповідачем складено висновок від 02.12.2023 за №20525А з правовою оцінкою обставин наведених у рапортах, за підписом помічника командира Військової частини НОМЕР_1 з правової роботи начальника юридичної групи старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_9 . Згідно вказаного висновку підстави для звільнення з військової служби сержанта ОСОБА_1 не підтверджені документально.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах, визначає Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" від 24.03.1999 за №548-XIV (надалі по тексту також - Статут внутрішньої служби Збройних Сил України).

Так, за нормами статті 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо)

Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника (стаття 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України).

Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 за №124 (надалі по тексту також - Інструкція №124), рапорт (заява) це письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Згідно з підпунктом 2 пункту 225 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 за №1153/2008 (надалі по тексту також Положення №1153/2008) звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Пунктом 233 Положення №1153/2008 передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

За змістом абзацу 4 пункту 241 Положення №1153/2008 накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.

Аналіз вищенаведених норм права дає можливість дійти висновку, що військовослужбовець має право на звільнення зі служби за наявності обґрунтованих підстав, передбачених підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", підтверджених відповідними доказами, подавши відповідний рапорт командиру військової частини, в якій проходить службу.

За наслідками розгляду матеріалів справи, суд встановив, що єдиною підставою для відмови позивачу у його звільненні з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" є не доведення ОСОБА_1 обставини здійснення ним постійного догляду на підставі поданих ним документів.

Наполягаючи на необхідності здійснення постійного догляду за тіткою ОСОБА_3 , позивач до своїх рапортів від 01.11.2023 долучив документи, які стосуються ОСОБА_4 , саме остання є особою з інвалідністю другої групи. ОСОБА_1 стверджує, що необхідність такого догляду підтверджена висновком лікарсько-консультативної комісії від 21.09.2023 за №531 КНП "Калуська міська лікарні Калуської міської ради", посвідченням інваліда серії НОМЕР_2 та актом обстеження матеріально-побутових умов від 04.10.2023 за №668 і актом встановлення факту здійснення догляду за особою з інвалідністю першої чи другої групи та особами, які потребують постійного догляду від 04.10.2023 за №669, видані Войнилівською селищною радою Калуського району Івано-Франківської області.

Разом з цим суд вважає такі доводи позивача безпідставними, не обґрунтованими та без належного підтвердження виходячи з наступного.

Аналізуючи поданий позивачем висновок лікарсько-консультативної комісії (надалі по тексту також ЛКК) закладу охорони здоров`я, суд вважає, що останній не може підтверджувати необхідності здійснення постійного стороннього догляду, оскільки стосовно підтвердження цього факту уповноваженим органом є медико-соціальна експертна комісія (надалі по тексту також - МСЕК), яка в праві видавати такі висновки.

Частиною 1 статті 1 Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" від 06.10.2005 за №2961-IV (надалі по тексту також - Закон № 2961-IV) визначено, що особа з інвалідністю - повнолітня особа зі стійким обмеженням життєдіяльності, якій у порядку, визначеному законодавством, встановлено інвалідність; інвалідність - міра втрати здоров`я у зв`язку із захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження життєдіяльності особи, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист; медико-соціальна експертиза - встановлення ступеня стійкого обмеження життєдіяльності, групи інвалідності, причини і часу їх настання, а також доопрацювання та затвердження індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю (дитини з інвалідністю) в рамках стратегії компенсації на основі індивідуального реабілітаційного плану та комплексного реабілітаційного обстеження особи з обмеженням життєдіяльності.

Нормами частини 1 статті 7 Закону №2961-IV визначено, що медико-соціальна експертиза осіб з обмеженнями повсякденного функціонування та осіб з інвалідністю проводиться медико-соціальними експертними комісіями, а дітей - лікарсько-консультативними комісіями закладів охорони здоров`я.

Процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (надалі по тексту також - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначено Положенням про медико-соціальну експертизу, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 за №1317 (надалі по тексту також - Положення №1317).

Приписами пункту 3 Положення № 1317 регламентовано, що медико-соціальна експертиза проводиться особам, які звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб особи з інвалідністю, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності (пункт 17 Положення №1317).

Згідно із підпунктом 1 пункту 11 Положення №1317 міські, міжрайонні, районні комісії визначають, серед інших:

- ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків;

- потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування.

Таким чином, необхідність здійснення постійного стороннього догляду за особами з інвалідністю, що досягли повноліття підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 за №413 "Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу" встановлено, що військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини, зокрема серед інших: необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.

З аналізу коментованих вище положень, суд прийшов до висновку, що необхідність постійного стороннього догляду за хворою особою підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії. В той же час, необхідність постійного стороннього догляду за хворою дитиною підтверджується висновком лікарсько-консультативної комісії.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 30.07.2012 за №577 затверджено форму первинної облікової документації №157-1/о Виписка з акта огляду медико-соціальною експертною комісією.

Механізм проведення медико-соціальної експертизи хворих, що не досягли повноліття, і потерпілих від нещасного випадку на виробництві дітей віком від 15 до 18 років, дітей з інвалідністю з метою встановлення ступеня обмеження життєдіяльності під час взаємодії із зовнішнім середовищем та часу настання інвалідності визначений Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2013 за №917 (надалі по тексту також - Положення №917).

Підпункт 1 пункту 7 Положення №917 комісії визначають: наявність стійкого розладу функцій організму та відповідно можливі обмеження життєдіяльності дитини під час взаємодії із зовнішнім середовищем; категорію дитина з інвалідністю або дитина з інвалідністю підгрупи А, причину і час настання інвалідності, а також ступінь втрати працездатності (у відсотках) у дітей віком від 15 до 18 років, які потерпіли від нещасного випадку на виробництві; потребу дитини з інвалідністю у забезпеченні її технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань; потребу дитини з інвалідністю у медичній допомозі та соціальних послугах, в тому числі додатковому харчуванні, у забезпеченні лікарськими засобами, постійному сторонньому догляді, диспансерному нагляді, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування тощо; ступінь стійкого обмеження життєдіяльності для направлення дитини з інвалідністю до реабілітаційних установ та інших установ, що здійснюють соціальне обслуговування.

З метою виконання статті 5 Закону України "Про психіатричну допомогу", пункту 7 Порядку надання щомісячної грошової допомоги особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, який за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, на догляд за ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.08.2000 за №1192, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 за №667 затверджено форму висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу та Інструкцію про порядок надання висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу (надалі по тексту також - Інструкція №667).

Приписами пункту 1 Інструкції №667 передбачено, що висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу видається лікарською консультативною комісією закладу охорони здоров`я за місцем проживання чи реєстрації особи з інвалідністю.

У відповідності до підпункту 4 пункту 6 Інструкції №667 підставою для надання висновку ЛКК закладу охорони здоров`я щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I групи внаслідок психічного розладу є встановлення медико-соціальною експертною комісією І групи інвалідності внаслідок психічного розладу. Обмеження життєдіяльності повинні бути зумовлені психічним розладом.

Підставою для надання висновку ЛКК закладу охорони здоров`я щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю IІ групи внаслідок психічного розладу є постійна (упродовж не менше місяця) наявність в особи з інвалідністю одного з перелічених видів обмеження життєдіяльності: обмеження самообслуговування здатність до самообслуговування за допомогою інших осіб та нездатність до самообслуговування з використанням допоміжних засобів; обмеження здатності до самостійного пересування здатність до самостійного пересування за допомогою інших осіб та нездатність до самостійного пересування з використанням допоміжних засобів; обмеження здатності до орієнтації здатність до орієнтації в часі і просторі за допомогою інших осіб; обмеження здатності до спілкування здатність до спілкування за допомогою інших осіб та нездатність до спілкування з використанням допоміжних засобів; обмеження здатності контролювати свою поведінку здатність частково чи повністю контролювати свою поведінку тільки за допомогою інших осіб. Обмеження життєдіяльності повинні бути зумовлені психічним розладом. Особам з інвалідністю I групи висновок ЛКК видається на строк встановлення їм інвалідності. Особам з інвалідністю II групи висновок ЛКК видається строком не більше ніж до завершення строку встановлення їм інвалідності, але не менше ніж на 6 місяців, а у разі якщо за особою з інвалідністю II групи догляд здійснюється непрацюючим пенсіонером (особою з інвалідністю), висновок ЛКК видається строком не менше ніж на 12 місяців.

Таким чином, висновки щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою видаються МСЕК відносно осіб з І групою інвалідності, а ЛКК - відносно осіб з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу, а також стосовно дітей (осіб до 18 років) з інвалідністю.

Суд також вважає за необхідне покликатись на лист Міністерства охорони здоров`я України від 08.06.2023 за №25-04/15616/2-23 (а.с.59) долучений представником ВЧ НОМЕР_1 до відзиву, у якому, серед іншого зазначено про таке:

"…потреба у постійному сторонньому догляді визначається … для осіб з інвалідністю І та ІІ груп внаслідок психічного розладу…" ( зворотній бік а.с.59).

Доказів, які б свідчили про наявність у ОСОБА_3 інвалідності другої групи та потреби у здійсненні постійного стороннього догляду за нею, про що ОСОБА_1 неодноразово стверджує, як у позовній заяві, так і в обох рапортах від 01.11.2023, у суду немає.

Також неможливо підтвердити обставину встановлення ОСОБА_4 другої групи інвалідності внаслідок психічного розладу, оскільки така їй встановлена з дитинства, свідченням чого є посвідчення серії НОМЕР_2 (а.с.53) та виписка з акту до довідки серії ВТЭ-8 за №024197 (зворотній бік а.с.52).

Доводи позивача із посиланням на акт обстеження матеріально-побутових умов від 04.10.2023 за №668, як на доказ потреби у постійному сторонньому догляді за ОСОБА_4 є необґрунтованими, оскільки як вказувалось вище законодавцем визначений інший порядок підтвердження такого догляду, також даний акт встановлює тільки фактичне проживання ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4 за однією адресою.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до наказу Міністерства соціальної політики України від 04.07.2022 за №190 затверджено форму акта обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи, з метою призначення житлових субсидій та надання щомісячної грошової допомоги особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду. У випадку позивача, спірні правовідносини не стосуються призначення житлових субсидій та надання щомісячної грошової допомоги особі з інвалідністю, що свідчить про неналежність такого доказу як акт обстеження матеріально-побутових умов у правовідносинах публічної служби.

Стосовно акту встановлення факту здійснення догляду за особою з інвалідністю першої чи другої групи та особами, які потребують постійного догляду від 04.10.2023 за №669, як підтверджуючої обставини перебування ОСОБА_1 в статусі єдиної особи, яка може здійснювати догляд за тіткою ОСОБА_4 , то суд вказує на те, що такий містить запис "...акт встановлення факту здійснення догляду складено відповідно до пункту 21 "Правил перетинання державного кордону громадянами України" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (зі змінами)… " (зворотній бік а.с.77).

Вказані Правила перетинання державного кордону громадянами України затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 за №57 не регулюють спірних правовідносин, а лише визначають порядок та умови перетинання громадянами України державного кордону.

Щодо статусу ОСОБА_1 , як помічника фізичної дієздатної особи, суд вказує на наступне.

В силу вимог статті 78 Цивільного кодексу України, дієздатна фізична особа, яка за станом здоров`я не може самостійно здійснювати свої права та виконувати обов`язки, має право обрати собі помічника. Помічником може бути дієздатна фізична особа.

За заявою особи, яка потребує допомоги, ім`я її помічника реєструється органом опіки та піклування, що підтверджується відповідним документом.

Помічник має право на одержання пенсії, аліментів, заробітної плати, поштової кореспонденції, що належать фізичній особі, яка потребує допомоги.

Помічник має право вчиняти дрібні побутові правочини в інтересах особи, яка потребує допомоги, відповідно до наданих йому повноважень.

Помічник представляє особу в органах державної влади, органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування та організаціях, діяльність яких пов`язана з обслуговуванням населення.

Послуги помічника є оплатними, якщо інше не визначено за домовленістю сторін.

Помічник може бути у будь-який час відкликаний особою, яка потребувала допомоги. У цьому разі повноваження помічника припиняються.

Отже, виходячи з аналізу наведеної правової норми, дієздатна фізична особа, яка за станом здоров`я не може самостійно здійснювати свої права та виконувати обов`язки має право обрати собі помічника. Тобто право вибору особи помічника законодавець надає фізичній особі, яка потребує допомоги.

Це пов`язано з тим, що саме ця особа ініціює надання допомоги у реалізації її прав та обов`язків, що пов`язано із станом її фізичного здоров`я. Потреба у допомозі може бути викликана різними факторами: фізичними вадами, важкими хворобами, похилим віком, однак така фізична особа зберігає повний обсяг дієздатності, вона повністю усвідомлює свої дії та може ними керувати, а отже, може самостійно обрати особу, яка буде надавати їй необхідну допомогу.

За вітчизняним законодавством ініціатива призначення помічника для надання допомоги виходить саме від фізичної особи, яка потребує цієї допомоги, до того ж законодавець вживає термін "обрання" помічника", а не "призначення". Орган опіки і піклування лише реєструє ім`я цієї особи, тобто посвідчує, підтверджує відносини, що вже склалися. Звільнити помічника від виконання його обов`язків орган опіки та піклування теж не може, оскільки це є право фізичної особи, якій помічник надає допомогу, що підтверджується, зокрема, і частиною 6 статті 78 Цивільного кодексу України. А отже, і можливість здійснення органом опіки та піклування наглядових функцій щодо помічника є недоцільною.

Встановлення такої норми слід розглядати, як реалізацію принципу диспозитивності в цивільному праві. Це проявляється також і в тому, що саме фізична особа, яка потребує допомоги, обирає помічника, оплачує його послуги, визначає коло його повноважень, а також може контролювати його діяльність та відкликати його у будь який момент.

Як встановлено судом у спірному випадку, саме ОСОБА_1 ініціював здійснити реєстрацію його, як помічника дієздатної особи ОСОБА_4 , яка за станом здоров`я не може самостійно здійснювати свої права та виконувати обов`язки, подавши до Войнилівської селищної ради відповідну заяву від 04.10.2023. Вказана обставина зафіксована у рішенні виконавчого комітету Войнилівської селищної ради від 05.10.2023 за №250 (а.с.73).

Такі дії позивача, на переконання суду, є дещо некоректними, виходячи із вище наведених положень статті 78 Цивільного кодексу України, які передбачають ініціювання призначення помічника для надання допомоги саме фізичною особою, яка потребує цієї допомоги.

Також судом не встановлено, а позивачем не доведено, що він здійснював догляд за ОСОБА_4 до призову на військову службу.

Окремої оцінки підлягають дії ОСОБА_1 в частині оформлення низки документів, поданих суду як докази.

Слід відзначити, що у період з 22.09.2023 по 17.10.2023 військовослужбовець перебував на стаціонарному лікуванні у КНП "Центральна районна лікарня Калуської міської та районної рад Івано-Франківської області" свідченням чого є виписка із медичної карти стаціонарного хворого №8498 (зворотній бік а.с.60, а.с.61).

Під час перебування на стаціонарному лікуванні позивач 04.10.2023 подавав до Войнилівської селищної ради заяву, якою ініціював здійснити реєстрацію його як помічника дієздатної особи ОСОБА_4 . Така обставина висвітлена у рішенні виконавчого комітету Войнилівської селищної ради від 05.10.2023 за №250 (а.с.73). Також 04.10.2023 ОСОБА_1 був присутнім при складанні акту обстеження матеріально-побутових умов від 04.10.2023 за №668, коментоване підтверджується записом у цьому акті в розділі "додаткові дані" (зворотній бік а.с.75). Військовослужбовець 04.10.2023 ознайомився з актом встановлення факту здійснення догляду за особою з інвалідністю першої чи другої групи та особами, які потребують постійного догляду від 04.10.2023 за №669, де проставив свій особистий підпис (а.с.77).

Матеріали справи не містять жодного доказу та обґрунтованих пояснень ОСОБА_1 , за яких обставин та у зв`язку і з чим позивач як пацієнт покидав та переривав стаціонарне лікування заклад охорони здоров`я в період з 22.09.2023 по 17.10.2023, в тому числі яким чином стаціонарне лікування було пов`язане та поєднане із обставинами оформлення статусу помічника фізичної дієздатної особи, складання за участю позивача поза межами закладу охорони здоров`я акту обстеження матеріально-побутових умов та акту встановлення факту здійснення догляду за особою з інвалідністю другої групи і особами, які потребують постійного догляду.

Щодо родинних зв`язків позивача з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , то суд звертає увагу на наступне.

ОСОБА_1 , як і в позовній заяві, так і в обох рапортах від 01.11.2023 стверджує про те, що ОСОБА_3 є його тіткою. Також в позовній заяві військовослужбовець вказує на те, що його тіткою є ОСОБА_4 , такі ж відомості містяться в акті обстеження матеріально-побутових умов від 04.10.2023 за №668 і акті встановлення факту здійснення догляду за особою з інвалідністю першої чи другої групи та особами, які потребують постійного догляду від 04.10.2023 за №669, видані Войнилівською селищною радою.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 Виконавчим комітетом Перевозецької сільської ради Калуського району 23.02.1997 зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.67).

ОСОБА_10 дружина позивача, народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьками вказано осіб ОСОБА_11 та ОСОБА_3 , свідченням чого є свідоцтво про народження серії НОМЕР_5 (а.с.68). Отже, ОСОБА_3 приходиться ОСОБА_6 матір`ю дружини (тещею), а не тіткою, як неодноразового зазначає позивач.

Згідно з довідкою Войнилівської селищної ради від 20.12.2023 за №397 та висновком лікарсько-консультативної комісії за №531 від 21.09.2023 КНП "Калуська міська лікарні Калуської міської ради" ОСОБА_4 є одинокою особою (а.с.70,74).

У заяві від 15.02.2024 представник позивача зазначає "… ОСОБА_4 є тіткою ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження та копією свідоцтва про шлюб…".

Родинні зв`язки позивача з ОСОБА_4 , суд може оцінювати лише зі слів самого позивача, суду не надано мотивованого рішення суду про встановлення факту родинних відносин, яке набрало законної сили у порядку цивільного судочинства, або інших належних доказів, які б підтвердили такі родинні зв`язки.

Суд критично оцінює також доводи військовослужбовця про факт спільного проживання з ОСОБА_4 .

Згідно витягу з реєстру територіальної громади (Войнилівська територіальна громада) за №2023/007303323 ОСОБА_1 з 12.09.2023 проживає за адресою АДРЕСА_1 . За цією ж адресою проживає ОСОБА_4 з 08.06.2016. Коментована обставина підтверджується витягом з реєстру територіальної громади (Войнилівська територіальна громада) за №2023/008008771 (зворотній бік а.с.48, а.с.49). Войнилівською селищною радою 23.01.2024 видано витяг №42 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою АДРЕСА_1 , у якому містяться відомості про зареєстрованих у цьому будинку осіб - ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (а.с.78).

Однак, у виписці із медичної карти стаціонарного хворого №8498, яка, слід зауважити, видана після 12.09.2023 (17.10.2023), у пункті 3 "місце проживання хворого" зазначена адреса АДРЕСА_1 (зворотній бік а.с.60).

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.02.2012 за №110 затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації №027/о "Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого" (надалі по тексту також - Інструкція №110).

Пунктами 2 Інструкції №110 визначено форма № 027/о (Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого) заповнюється лікарями закладів охорони здоров`я, які надають амбулаторно-поліклінічну допомогу, при направленні хворого на консультацію в інші заклади охорони здоров`я, на стаціонарне лікування та лікарями стаціонарів при виписці або у випадку смерті хворого.

У пунктах 1-3 вказуються прізвище, ім`я, по батькові хворого, дата народження, місце проживання згідно з паспортними даними (пункт 3 Інструкції №110).

Досліджуючи паспорт громадянина України ОСОБА_1 № НОМЕР_7 , виданого 22.12.2018, суд встановив, що останній містить запис про місце народження позивача, а саме с. Перевозець, Калуський район, Івано-Франківська область (а.с.9).

З огляду на коментовані обставини, суд приходить до висновку, що адреса місця проживання зазначена у виписці із медичної карти стаціонарного хворого №8498 записана безпосередньо зі слів позивача, оскільки згідно витягу з реєстру територіальної громади (Войнилівська територіальна громада) за №2023/007303323 ОСОБА_1 з 12.09.2023 проживає за адресою АДРЕСА_1 .

Суд, з метою всебічного та об`єктивного з`ясування обставин у даній справі, ухвалою від 12.01.2024 витребував у ОСОБА_1 докази на засвідчення обставин, визначених у адміністративному позові:

- що ОСОБА_3 є тіткою позивача (копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 , відомості із відповідних реєстрів Актів цивільного стану, інші документи, які засвідчують родинні зв`язки, тощо);

- що позивач є єдиною особою, яка може здійснювати догляд за особою з інвалідністю другої групи ОСОБА_3 (відомості із Державного реєстру актів цивільного стану; довідки від уповноважених органів, які можуть засвідчити обставину про дійсний склад сім`ї ОСОБА_3 - не за ознаками спільного проживання чи реєстрації місця реєстрації за однією адресою, а за ознаками родинної спорідненості; відомості про відсутність інших осіб, які зареєстровані з ОСОБА_3 в одному будинку/квартирі/домоволодінні);

- відсутності інших осіб (діти, зяті, невістки, внуки, сестри чи брати), які повинні (зобов`язані в силу закону) здійснювати догляд за ОСОБА_3 , або які хоч і є, але з відповідних об`єктивних причин не можуть здійснювати такий нагляд, та відомості про яких не вказані в Акті обстеження матеріально-побутових умов сім`ї (без дати та номера).

В свою чергу, ні позивачем, ані представником позивача, не надано жодних доказів на підтвердження коментованих обставин справи, однак ОСОБА_1 повністю спростовано ці обставини. З огляду на коментовані вище докази суд приходить до таких висновків:

- ОСОБА_3 є матір`ю дружини (тещею) позивача, а не його тіткою;

- ОСОБА_3 не є особою з інвалідністю другої групи;

- позивач не є єдиною особою, яка може здійснювати догляд за ОСОБА_3 ;

- у ОСОБА_3 є інші особи, які повинні (зобов`язані в силу закону) здійснювати догляд за нею, а саме її донька (дружина позивача) ОСОБА_10 .

Суд вкотре вказує, що у рапортах від 01.11.2023 позивач просив звільнити його з військової служби а абзацом 7 підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідності другої групи ОСОБА_3 або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду ОСОБА_3 , у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд. Однак до рапортів від 01.11.2023 військовослужбовцем долучено документи, які стосуються ОСОБА_4 та жодного документа, який б стосувався ОСОБА_3 .

У позовній заяві ОСОБА_1 не може однозначно ствердити за ким він здійснює постійний догляд, вказуючи ОСОБА_3 своєю тіткою, стверджуючи про наявність у останньої інвалідності другої групи та потреби постійного стороннього догляду, такі ж обставини говорить про ОСОБА_4 . У рапорті від 01.11.2023 покликається на посвідчення помічника фізичної особи №57, що військовослужбовець є помічником дієздатної фізичної особи ОСОБА_3 , однак в позовній заяві стверджує, що є помічником дієздатної фізичної особи ОСОБА_4 .

У відзиві представник відповідача вказав на коментовану вище обставину.

Таким чином, суд вважає, що доводи позовної заяви не знайшли свого документального та нормативного підтвердження та спростовуються висновками суду, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Положеннями статті 47 КАС України визначено процесуальні права та обов`язки сторін.

Так, відповідно до частини 1 вказаної статті КАС України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач, серед іншого, має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Статтею 262 КАС України визначено особливості розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, частина 3 якої передбачає, що підготовче засідання при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - протягом п`ятнадцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Виходячи із аналізу даної правової норми, слід відмітити, що у разі розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання, процесуальні дії, серед яких і подання заяви про збільшення позовних вимог, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

ОСОБА_1 станом на час прийняття рішення у цій справі не скористався правом уточнити позовні вимоги. Представник позивача заявою від 15.02.2024 надала суду документи, що стосуються ОСОБА_4 , у цій заяві також не уточнила мотивацію позову та зміст позовних вимог, в тому числі предмету позову.

Окремо суд відзначає, що у в рапортах від 01.11.2023 позивач жодного разу не вказував ОСОБА_4 , як особу з інвалідністю другої групи за якою необхідно здійснювати постійний догляд або особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Слід також відзначити, що позивач не скеровував до Військової частини НОМЕР_1 інших рапортів, окрім тих, які містяться в матеріалах адміністративної справи. Не звертався до відповідача із заявами, у яких просив вважати, що особою з інвалідністю другої групи, яка потребує постійного стороннього догляду є саме ОСОБА_4 , а не ОСОБА_3 .

Отже, суд резюмує, що у спірних правовідносинах позивач, звертаючись до відповідача з вказаним рапортом, не надав належних доказів наявності правових підстав застосування до нього підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність протиправної бездіяльності/дій відповідача щодо протиправного не звільнення ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідності другої групи ОСОБА_3 або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду ОСОБА_3 , у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Формуючи висновки по справі, суд виходить із наступних мотивів, які не враховані позивачем ініціюючи перед судом вирішення спору.

Пунктом 2 частини 1 статті 4 КАС України передбачено публічно-правовий спір - спір, у якому, серед іншого, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Правовий спір це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права.

Правові спори виникають внаслідок порушення суб`єктивних прав у результаті протиправних дій, а також у разі невизнання або оспорювання суб`єктивних прав.

Попередження та вирішення правових спорів здійснюється шляхом використання передбачених законом можливостей (інструментів) захисту суб`єктивних прав, таких, як:

- загальні прийоми вирішення конфліктів (організація перемовин, залучення посередників тощо);

- звернення до відповідного державного, самоврядного чи громадського органу або уповноваженої особи за захистом чи відновленням свого суб`єктивного права.

Як правило, відмова відповідного органу чи уповноваженої особи у відновленні суб`єктивного права породжує реальні правові спори, вирішення яких за позовами зацікавлених осіб здійснюється судами.

Суб`єктами публічно-правового спору є особи, між якими виникли розбіжності з приводу реалізації їх прав та обов`язків у публічно-правових відносинах.

Об`єктом публічно-правового спору є права, свободи та інтереси, реалізації або задоволенню яких перешкоджає суб`єкт владних повноважень.

Предметом публічно-правового спору є рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, а також дії чи бездіяльність суб`єктів публічно-правових відносин, які не є суб`єктами владних повноважень, але є суб`єктами публічно-правового спору.

За приписами частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Своєю чергою, зміст частини другої статті 9 КАС України дає підстави стверджувати, що суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять, та за жодних умов становище позивача за наслідками судового розгляду не може бути погіршено порівняно з тим, яким воно було до звернення до суду за захистом своїх прав.

В контексті наведеної норми, суд зазначає, що в адміністративному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин).

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (частини 1, 2 статті 77 КАС України).

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд за правилами статті 90 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку відповідач діяв на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачем питання, у зв`язку із чим позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають до задоволення.

Щодо розподілу судових витрат суд відзначає, що позивач на підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи.

Зважаючи на висновок суду про необґрунтованість адміністративного позову та не понесення позивачем судових витрат по сплаті судового збору, за відсутності доказів оплати сторонами інших судових витрат у справі, керуючись статтею 139 КАС України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстави для розподілу судових витрат у справі.

На підставі статті 1291 Конституції України, керуючись статтями 134, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_8 ), АДРЕСА_2 ;

представник позивача - ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_9 ), АДРЕСА_3 ;

відповідач - Військова частина НОМЕР_1 (ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_10 ), м. Вільнянськ, Запорізький район, Запорізька область,70002.

Суддя Чуприна О.В.