Справа № 120/292/24
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2024-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/292/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Слободонюк Михайло Васильович

Суддя-доповідач - Капустинський М.М.

04 квітня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Сапальової Т.В. Ватаманюка Р.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

у січні 2024 ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі ГУ ПФУ у Вінницькій області, відповідач), за змістом якої позивач просив суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо визначення розміру довічного грошового утримання судді у відставці на рівні 60% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді;

- визнати протиправними дії відповідача щодо не зарахування до його стажу роботи судді, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання стаж роботи на посаді судді з 26.08.1998 по 26.12.2023 - 25 років 4 місяці та 21 день; половину навчання в за денною формою у Львівському ордена Леніна державному університеті ім. І. Франка за спеціальністю Правознавство, кваліфікація - юрист - 2 роки 5 місяців 1 день; досвід професійної діяльності за юридичною спеціальністю як адвоката у Вінницькій обласній колегії адвокатів - 9 місяців 21 день; стаж роботи на посадах помічника прокурора Вінницького району та прокурора, старшого прокурора відділу Вінницької обласної прокуратури - 9 років 8 місяців 3 дні;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 86% від відповідних сум суддівської винагороди враховуючи стаж на посаді судді 38 років 3 місяці 24 дня, починаючи з 28.12.2023;

- зобов`язати відповідача виплатити йому недоотриману різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою щомісячного довічного грошового утримання з 28.12.2023 до моменту здійснення перерахунку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказав, що рішенням Вищої ради правосуддя від 26.12.2023 № 1402/0/15-23 його звільнено з посади судді у відставку та наказом голови Вінницького апеляційного суду № 28/02-05к від 26.12.2023 відраховано зі штату суду.

При цьому, відповідно до наведеного рішення Вищої ради правосуддя від 26.12.2023 № 1402/0/15-23 стаж роботи судді, який дає йому право на відставку становить 38 років 3 місяці 24 дні.

За результатом розгляду його заяви від 28.12.2023 про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, відповідач з 28.12.2023 визначив розмір щомісячного довічного грошового утримання на рівні 60 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, виходячи з 25 повних років стажу на посаді судді.

На переконання позивача, розмір його щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, відповідно до розрахунку наведеного в ч.3 ст. 142 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", повинен складати 86 відсотки суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, оскільки його загальний суддівський стаж, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, становить 38 років 3 місяці та 24 дні.

Вважаючи наведені дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Вказує, що підстави для зарахування позивачу половини часу навчання у вищому навчальному закладі, час роботи в органах прокуратури та період роботи за юридичним фахом в адвокатурі до стажу роботи, що дає право на призначення, перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді - відсутні, оскільки діючими положеннями Закону України "Про судоустрій та статус суддів" №1402-VII від 02.06.2016 не передбачено зарахування зазначених періодів, на підставі яких визначається відсоток розрахунку довічного грошового утримання від заробітку. Окремо звертає увагу, що повноваження відносно призначення та виплати довічного грошового утримання суддям наділені виключно органи пенсійного фонду, у зв`язку з чим вважає, що таке питання є дискреційним повноваженням відповідача, в яке суд втручатися не має права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, указом Президента України від 5 серпня 1998 року № 846/98 ОСОБА_1 був призначений на посаду судді Староміського районного суду міста Вінниці строком на п`ять років.

Надалі, указом Президента України від 6 червня 2002 року № 513/2002 позивач призначений у межах п`ятирічного строку на посаду судді апеляційного суду Вінницької області.

Постановою Верховної Ради України від 5 лютого 2004 року № 1463-IV обраний на посаду судді апеляційного суду Вінницької області безстроково. А рішенням Вищої ради правосуддя від 8 листопада 2018 року № 3396/0/15-18 переведений на посаду судді Вінницького апеляційного суду.

Маючи достатній стаж на посаді судді позивач реалізував своє право на відставку.

Так, рішенням Вищої ради правосуддя від 26 грудня 2023 року №1402/0/15-23 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Вінницького апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку та наказом голови Вінницького апеляційного суду №28/02-05к від 26.12.2023 року відраховано зі штату суду.

Приймаючи рішення про звільнення позивача у відставку Вища рада правосуддя виходила із того, що загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 , який надає йому право на звільнення у відставку, становить понад 20 років, а саме 38 років 3 місяці 24 дні.

Відповідно до розрахунку стажу судді, який надає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 , складеного Вінницьким апеляційним судом від 27.12.2023 № 02-49/14/2023, до такого стажу позивача включено наступні періоди:

- 2 роки 5 місяців 1 день навчання у Львівському ордена Леніна державному університеті ім. І. Франка;

- 10 місяців 0 днів робота адвокатом у Вінницькій обласній колегії адвокатів;

- 1 рік 4 місяці 8 днів робота на посаді помічника прокурора Вінницького району;

- 2 роки 1 місяць 25 днів робота на посаді прокурора відділу нагляду за виконанням законів в господарській діяльності і соціальній сфері Прокуратури Вінницькій області;

- 1 рік 7 місяців 28 днів робота на посаді прокурора відділу загального нагляду Прокуратури Вінницької області;

- 1 рік 9 місяців 12 днів робота на посаді прокурора кримінально-судового відділу Прокуратури Вінницької області;

- 2 роки 9 місяців 13 днів робота на посаді старшого прокурора кримінально-судового відділу Прокуратури Вінницької області;

- 3 роки 11 місяців 17 днів робота на посаді судді Староміського районного суду м. Вінниці;

-16 років 2 місяці 26 днів робота на посаді судді/секретаря судової палати Апеляційного суду Вінницької області;

- 5 років 1 місяць 18 днів робота на посаді судді/секретаря судової палати Вінницького апеляційного суду.

Тобто, до загального стажу судді, який надає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, ОСОБА_1 враховано: стаж роботи на посаді судді 25 років 4 місяці 21 день; стаж роботи на посадах прокурора та старшого прокурора 9 років 8 місяців 3 дні; стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді, 9 місяців 21 день; половина строку навчання у вищому навчальному закладі за денною формою 2 роки 5 місяців 1 день, що загалом становить 38 років 3 місяці 24 дні.

28.12.2023 року позивач звернувся до ГУ ПФУ у Вінницькій області із заявою та відповідним пакетом документів за призначенням щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

За наслідками розгляду такої заяви та поданих документів рішенням територіального органу Пенсійного фонду № 46 від 04.01.2024 позивачу з 28.12.2023 було призначено щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 60% заробітної плати судді виходячи із 25 повних років стажу судді.

Відповідно до протоколу/розпорядження щодо призначення/перерахунку пенсії, копія якого наявна у матеріалах справи, позивачу до стажу судді органом Пенсійного фонду України враховано лише 25 років 1 місяць 6 днів. Тобто, відповідачем не в повному обсязі враховано стаж роботи на посаді судді з 26.08.1998 по 26.12.2023 - 25 років 4 місяці та 21 день та взагалі не враховано до суддівського стажу половину часу навчання за денною формою у Львівському ордена Леніна державному університеті ім. І. Франка за спеціальністю Правознавство, кваліфікація - юрист - 2 роки 5 місяців 1 день; досвід професійної діяльності за юридичною спеціальністю як адвоката у Вінницькій обласній колегії адвокатів - 9 місяців 21 день; стаж роботи на посадах помічника прокурора Вінницького району та прокурора, старшого прокурора відділу Вінницької обласної прокуратури - 9 років 8 місяців 3 дні. Як наслідок, розмір щомісячного довічного грошового утримання позивачу був визначений в значно меншому розмірі (60%), якби був врахований увесь суддівський стаж виходячи із 38 повних років (86%).

Вважаючи наведені дії відповідача щодо відмови в зарахуванні до стажу роботи судді, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання, усіх періодів які підлягають врахуванню до такого стажу, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 64 Конституції України гарантовано, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно з частиною першою статті 126 Конституції України незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні визначає Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року №1402-VIII (Закон №1402).

Відповідно до статті 116 Закону № 1402 суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається згідно зі статтею 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно із частинами першою та другою статті 137 Закону № 1402, до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:

1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України;

2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

До стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Із наявних у справі доказів слідує, що станом на 26.12.2023 стаж роботи ОСОБА_1 на посаді судді з 26.08.1998 по 26.12.2023 становить 25 років 4 місяці 21 день. Однак відповідачем в розрахунку розміру щомісячного грошового утримання вказано лише 25 років 1 місяць 6 днів, що вочевидь є неправомірним та не відповідає дійсності.

Відтак, до розрахунку стажу роботи на посаді судді, що дає право на призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання, відповідач має врахувати весь стаж роботи на посаді судді ОСОБА_1 з 26.08.1998 по 26.12.2023.

Згідно з абзацом четвертим пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Таким чином зазначена норма права пов`язує застосування законодавства, яке регулює питання обчислення стажу роботи судді, із часом призначення чи обрання суддею.

Отже, при обчисленні стажу роботи на посаді судді підлягають застосуванню норми законодавства, які були чинними на день призначення (обрання) відповідного судді.

Визначаючись щодо врахування до стажу роботи, який надає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання роботу позивача на посадах прокурора колегія суддів зазначає наступне.

На час призначення ОСОБА_1 на посаду судді (1998 рік) питання визначення стажу, який давав право на відставку судді, регулювалося частиною четвертою статті 43 Закону України від 15 грудня 1992 року № 2862-XII «Про статус суддів» та абзацом другим статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів».

Згідно з абз. 2 ч. 4 ст. 43 Закону України «Про статус суддів» зі змінами, внесеними Законом України від 24.02.1994№4015-ХІІ «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус суддів» (у редакції, чинній на час призначення ОСОБА_1 на посаду судді), до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Таким чином, законодавством, чинним на час призначення ОСОБА_1 на посаду судді Староміського районного суду міста Вінниці строком на п`ять років (5 серпня 1998 року) та на час набуття ним стажу роботи безпосередньо на посаді судді 10 років, було передбачено право судді на зарахування до стажу, що дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, часу роботи на посадах прокурорів і слідчих.

Роз`яснення поняття «прокурор» наведено у статті 56 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1789-XII «Про прокуратуру» (далі Закон № 1789-XII). Зокрема, під поняттям «прокурор» у статті 8, частині четвертій статті 9, частинах 1-3 статті 12, частині 1 статті 20, статтях 34, 35, 36, 44, 45, частинах першій, четвертій і шостій статті 46, частині першій статті 47, статті 48, частинах 1-4 статті 49, статтях 50 і 55 цього Закону слід розуміти: Генеральний прокурор України та його заступники, підпорядковані прокурори та їх заступники, старші помічники і помічники прокурора, начальники управлінь і відділів, їх заступники, старші прокурори і прокурори управлінь і відділів, які діють у межах своєї компетенції.

Згідно зі статтями 14, 15, 48 Закону СРСР від 30 жовтня 1979 року № 1162-X «Про прокуратуру СССР» (у редакції, чинній на час перебування ОСОБА_1 на посадах в органах прокуратури) прокуратура Союзу РСР очолюється Генеральним прокурором СРСР. Генеральний прокурор СРСР має першого заступника та заступників, що призначаються Президією Верховної Ради СРСР за поданням Генерального прокурора СРСР. Розподіл обов`язків між заступниками провадиться Генеральним прокурором СРСР. У Прокуратурі Союзу РСР утворюється колегія у складі Генерального прокурора СРСР (голова), його першого заступника та заступників за посадою, а також інших керівних працівників органів прокуратури. Персональний склад колегії затверджується Президією Верховної Ради СРСР за поданням Генерального прокурора СРСР. У Прокуратурі Союзу РСР є основні управління, управління та відділи. У складі Прокуратури Союзу РСР утворюється Головна військова прокуратура. Начальниками та заступниками начальників головних управлінь, управлінь та відділів є старші помічники та помічники Генерального прокурора СРСР, які призначаються та звільняються Генеральним прокурором СРСР. Генеральний прокурор СРСР має також помічників з особливих доручень. У основних управліннях, управліннях і відділах є старші прокурори і прокурори, і навіть можуть бути головні спеціалістиконсультанти. Положення про структурні підрозділи Прокуратури Союзу РСР затверджує Генеральний прокурор СРСР. Прокуратура Союзу РСР спільно із зацікавленими міністерствами та відомствами та за погодженням із Центральним статистичним управлінням СРСР розробляє систему та методику єдиного обліку та статистичної звітності про злочинність, розкриття та розслідування злочинів. Прокуратури союзних республік очолюються прокурорами союзних республік. Прокурори союзних республік мають перших заступників та заступників які призначаються та звільняються Генеральним прокурором СРСР за поданням прокурорів союзних республік. У прокуратурах союзних республік є управління та відділи. Начальниками та заступниками начальників управлінь та відділів є старші помічники та помічники прокурорів союзних республік. Прокурори союзних республік можуть мати також помічників з особливих доручень. В управліннях та відділах є старші прокурори та прокурори, а також можуть бути головні спеціалістиконсультанти. Структура Прокуратури Союзу РСР затверджується Президією Верховної Ради СРСР за поданням Генерального прокурора СРСР. Структура та штати нижчестоящих органів прокуратури встановлюються Генеральним прокурором СРСР у межах затвердженої чисельності працівників та фонду заробітної плати.

Згідно зі статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 з 1 грудня 1988 року обіймав посаду помічника прокурора Вінницького району, з 9 квітня 1990 року прокурор відділу нагляду за виконанням законів в господарській діяльності і соціальній сфері прокуратури Вінницької області, із 4 червня 1992 року прокурор відділу загального нагляду прокуратури Вінницької області, з 1 лютого 1994 року прокурор кримінально-судового відділу прокуратури Вінницької області, із 13 листопада 1995 року старший прокурор кримінально-судового відділу прокуратури Вінницької області.

Таким чином набутий позивачем стаж роботи на посадах прокурора з 01.12.1988 по 25.08.1998, що становить 9 років 8 місяців та 3 дні, згідно з абзацом другим частини четвертої статті 43 Закону № 2862-ХІІ також має бути врахований до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання.

Визначаючись щодо врахування до суддівського стажу позивача половини строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до абз. 2 ст. 1 Указу Президента України "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" №584/95 від 10.07.1995 (у редакції, чинній на день обрання позивача на посаду судді) до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби. Тобто, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, також і половина навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Верховний Суд у постанові від 15.11.2021 року у справі № 580/6051/20 дійшов висновку, що законодавство, яке діяло на момент набрання чинності Законом України від 07.07.2010 №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів", передбачало право судді на зарахування до стажу, який дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарного періоду проходження строкової військової служби. Невключення його до відповідного стажу роботи на посаді судді і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді є неправомірним.

Вказана позиція суду також узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 30.03.2023 у справі №280/2167/21.

Із наявних у справі доказів, а також записів трудової книжки ОСОБА_1 слідує, що позивач із 25 серпня 1982 року до 27 червня 1987 року навчався за денною формою у Львівському ордена Леніна державному університеті ім. І.Франка за спеціальністю «Правознавство», кваліфікація юрист.

Відтак, до стажу роботи, що дає ОСОБА_1 право на звільнення у відставку, зараховується також і половина вказаного строку навчання у вищому навчальному закладі, що становить 2 роки 5 місяців 1 день.

Визначаючись щодо врахування до стажу роботи на посаді судді іншого стажу, визначеного законом, який надає право для призначення на посаду судді колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини 2 статті 137 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (у чинній редакції) до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Аналіз вищезазначеної норми в її взаємозв`язку з абзацом четвертим пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII дає підстави для висновку, що у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Вищий антикорупційний суд», яким внесено зміни до статті 137 Закону № 1402-VIII, суддям додатково до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, підлягає зарахуванню стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Тотожна правова позиція покладена в основу рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі № 9901/805/18.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновками колегії суддів Касаційного адміністративного суду та зазначила, що ч. 2 ст. 137 Закону № 1402-VIII (у редакції, яка діє з 5 серпня 2018 року) потрібно тлумачити таким чином, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) судді у сфері права, який вимагається законом як мінімальний для набуття таким суддею права для призначення на посаду судді на дату такого призначення, оскільки вказана норма закону призвела до покращення правового становища суддів, надавши можливість зараховувати до стажу роботи на посаді судді їхній стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) у сфері права тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді станом на дату призначення їх на посаду.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України від 15 грудня 1992 № 2862-XII «Про статус суддів» (у редакції, чинній станом на 5 серпня 1998) право на зайняття посади судді районного (міського), міжрайонного (окружного) суду, військового суду гарнізону має громадянин України, який досяг на день обрання 25 років, має вищу юридичну освіту і, як правило, стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років.

В той же час ч. 3 ст. 127 Конституції України (у редакції, чинній із 28 червня 1996 року до 5 липня 2001 року) визначалось, що на посаду судді міг бути рекомендований кваліфікаційною комісією суддів громадянин України, не молодший двадцяти п`яти років, який мав вищу юридичну освіту і стаж роботи у галузі права не менш як три роки, проживав в Україні не менш як десять років та володів державною мовою.

Згідно зі статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 після здобуття вищої освіти у 1987 році із 1 лютого 1988 року по 30 листопада 1988 року працював на посаді адвоката у Вінницькій обласній колегії адвокатів, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці (протоколи від 28 січня 1988 року № 3 та від 24 листопада 1988 року № 22).

Таким чином, на підставі ч. 2 ст. 137 Закону № 1402-VIII до стажу роботи ОСОБА_1 , який дає право на відставку, також підлягають зарахуванню 9 місяців 21 день (із 3 років в галузі права, оскільки інша частина цього строку враховується як час роботи на посадах в органах прокуратури) як стаж роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді.

Отже, з огляду на зазначене вище до стажу роботи ОСОБА_1 на посаді судді, що дає йому право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання підлягають зарахуванню як безпосередній стаж роботи на посаді судді 25 років 4 місяці 21 день, так і визначений законом інший стаж, який враховується до стажу судді, а саме: стаж роботи на посадах прокурора та старшого прокурора 9 років 8 місяців 3 дні; стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді, 9 місяців 21 день; половина строку навчання у вищому навчальному закладі за денною формою 2 роки 5 місяців 1 день. Загалом, загальний стаж роботи на посаді судді ОСОБА_1 становить 38 років 3 місяці 24 дні.

Водночас, безпідставне незарахування відповідачем спірних періодів роботи до суддівського стажу позивача призвело до того, що обрахунок щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 як судді у відставці проводиться в значно меншому розмірі, ніж це передбачено Законом № 1402-VIII.

Колегія суддів зауважує, ЩО відповідач в цілому неправомірно вдається до оцінки суддівського стажу позивача, оскільки розрахунок такого стажу взагалі не входить до повноважень пенсійного органу. Це підтверджується Порядком подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці територіальними органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 № 3-1 (далі Порядок № 3-1), згідно з яким призначення щомісячного довічного утримання судді у відставці здійснюється, зокрема, на підставі розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, що складається (оформляється) відповідним судом.

Так, в даному випадку, як вбачається із наданого пенсійному органу розрахунку стажу судді, який надає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 , складеного Вінницьким апеляційним судом від 27.12.2023 № 02-49/14/2023, загальний стаж судді ОСОБА_1 становить повних 38 років.

Отже, жодних правових підстав не враховувати даний суддівський стаж позивача як такий, який надає йому право на відставку та виплату щомісячного довічного грошового утримання у відповідача не має.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 142 Закону №1402-VIII щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Враховуючи, що загальний стаж роботи позивача на посаді судді, що дає йому право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, становить понад 38 років, тому розмір довічного грошового утримання має складати 86 відсотки суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді (20 років стажу = 50% + (18 років стажу х 2% = 36 %) = 86%).

Колегія суддів зауважує, що положеннями Закону № 1402 не передбачено обмеження відсоткового розміру суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді максимальним розміром.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. Надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

Конституційний Суд України у мотивувальній частині Рішення від 14 грудня 2011 року № 18-рп/2011 вказав на неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення. До цього Конституційний Суд України неодноразово висловлював аналогічні правові позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у рішеннях, а саме: від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 1 1 жовтня 2005 року № 8-ргі/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів); рішення № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року.

Також, в рішенні Конституційного Суду Україні від 03 червня 2013 року № З-рп/2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абзацу 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи, статті 138 Закону України Про судоустрій і статус суддів (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).

Виходячи з наведеного, конституційний статус судді зумовлює обов`язок держави гарантувати достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці - щомісячне довічне грошове утримання. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а виступає засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Згідно з положеннями ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку відповідачем не доведено, що відмовляючи позивачу у зарахуванні до його стажу роботи на посаді судді, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання, наявного у нього стажу судді 38 років 3 місяці 24 дні, він діяв законно та обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно, тобто з забезпеченням усіх прав особи та в межах визначених законом повноважень.

Враховуючи вищезазначене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправностідій відповідача щодо не зарахування до стажу роботи позивача на посаді судді його трудової діяльності, визначеної законом, та яка враховується до стажу судді, половини часу навчання у вищих юридичних навчальних закладах та стажу роботи на посадах прокурора, що загалом становить 38 років 3 місяці 24 дні. Разом із тим, оскільки наслідком такого не зарахування є визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання на рівні 60 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді (виходячи з неправомірно визначеного стажу судді в 25 років), а тому такі дії відповідача також підлягають визнанню протиправними.

Визначаючись щодо іншої частини позовних вимог зобов`язального характеру колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.

Так, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Суд звертає увагу на те, що ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Отже, ефективним способом захисту та поновлення порушених прав позивача є прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача здійснити ОСОБА_1 , як судді у відставці, з 28.12.2023 перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 86 % від відповідних сум суддівської винагороди, врахувавши йому стаж на посаді судді 38 років 3 місяці 24 дні, а також виплатити недоотриману різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою щомісячного довічного грошового утримання з 28.12.2023 до моменту здійснення відповідного перерахунку.

Щодо доводів апелянта про те, що зобов`язання територіальний орган Пенсійного фонду вчинити наведені вище дії є втручанням в дискреційні повноваження відповідача, то колегія суддів вважає такі доводи помилковими, з огляду на те, що обрана судом форма захисту порушених прав позивача є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений. Такий спосіб захисту відповідає завданням адміністративного судочинства, регламентованим статтею 2 КАС України.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам закону рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року відповідає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 06 лютого 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Сапальова Т.В. Ватаманюк Р.В.