Справа № 240/3017/24
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
04 квітня 2024 року м. Житомир справа № 240/3017/24
категорія 112010203
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, про визнання протиправною та скасування вимоги,
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, у якому просить визнати безпідставною, протиправною і такою, що не відповідає вимогам ДСТУ 4163:2020, та скасувати вимогу по ВП №66434820 державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (далі відповідач) щодо здійснення нарахування та виплати підвищення до пенсії у розмірі визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Ухвалою суду від 25 березня 2024 року позов прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні з наданням відповідачу строку для подання відзиву на позов. Залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі ГУ ПФУ в Житомирській області). Вказаною ухвалою, також витребувано у відповідача належним чином засвідчені матеріали виконавчого провадження №66434820 і всі матеріали, що були, або які мали бути взяті ними до уваги при прийняті рішення, вчиненні дій, допущення бездіяльності з приводу яких подано позов.
29 березня 2024 року відповідач надав відзив на позов, у якому просить у його задоволенні відмовити. Зазначає, що у зв`язку зі зміною мінімальної заробітної плати, неодноразово виносилися вимоги, остання була винесена 30 листопада 2023 року, якою зобов`язано виконати рішення суду та надати підтверджуючі документи. Указує, що визначення нового розміру мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2024 року, зобов`язувало відповідача звернутися до боржника з вимогою від 04 січня 2024 року щодо виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2020 року у справі №240/2688/19, що свідчить про не допущення державним виконавцем бездіяльності в межах виконавчого провадження №66434820, а відповідно підтверджує правомірність оскаржуваної вимоги.
01 квітня 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач указує, що оскаржувана вимога не зобов`язувала ГУ ПФУ в Житомирській області перераховувати доплату до пенсії виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 1600 грн, а навпаки в ній акцентується, що згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» встановлено мінімальну заробітну плату з 01 січня 2024 року у сумі 7100 грн, а відповідно потрібно використовувати формулювання зазначене в рішенні суду щодо «двох мінімальних заробітних плат», а не «двох мінімальних заробітних плат в розмірі, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду».
Суд установив, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2020 року у справі №240/2688/19 зобов`язано ГУ ПФУ в Житомирській області з 17 липня 2018 року здійснити нарахування та виплату підвищення до пенсії ОСОБА_1 як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік).
Постановою від 10 серпня 2021 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження №66434820 з виконання виконавчого листа №3718 2021р.
04 січня 2024 року державний виконавець звернувся до боржника (ГУ ПФУ в Житомирській області) з вимогою №1054 про здійснення нарахування та виплату підвищення до пенсії, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік) з урахуванням її зміни на відповідний календарний рік.
З 01 січня 2024 року при перерахунку пенсії ОСОБА_1 застосовано розмір мінімальної заробітної плати, яка застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду 1600,00 грн відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік».
З 01 лютого 2024 року виплата належної суми пенсії здійснюється у розмірі, визначеному на виконання рішення суду.
Уважаючи вимогу державного виконавця протиправною, ОСОБА_1 подав цей позов до суду.
У судовому засіданні позивач просив позов задовольнити в повному обсязі. Наголошував, що вимоги аналогічного змісту направлені тільки по незначній кількості виконавчих проваджень, відкритих на виконання судових рішень про нарахування і виплату доплати до пенсії, передбаченої статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в розмірі 2 мінімальних заробітних плат згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік». Наведене, на його переконання, свідчить про вибірковий підхід до виконання покладених на державного виконавця обов`язків.
Представники відповідача та третьої особи у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник відповідача просив розгляд справи здійснювати за його відсутності.
Відповідно до частини 1 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
На підставі положень частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України з огляду на надходження клопотання позивача 02 квітня 2024 року суд постановив ухвалу про розгляд справи в порядку письмового провадження, яка внесена до журналу судового засідання.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.
Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України № 1404-VIII).
У частині 1 статті 1 цього Закону визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України № 1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Абзацом 1 пункту 9 Розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року №512/5 визначено, що вимога виконавця є письмовим документом, який складається у випадках, передбачених Законом, та є обов`язковою для виконання органами, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами і фізичними особами щодо надання виконавцю документів або їх копій, необхідних для здійснення його повноважень, вчинення інших дій, необхідних для виконання рішення.
Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України № 1404-VІІІ, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Частинами 1 та 5 статті 26 Закону України № 1404-VIII передбачено, що за заявою стягувача виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до статті 76 Закону, за невиконання законних вимог виконавця, порушення вимог цього Закону, у тому числі за несвоєчасне подання або неподання звітів про відрахування із заробітної плати та інших доходів боржника, неподання або подання неправдивих відомостей про доходи і майновий стан боржника, ненадання боржником на вимогу виконавця декларації чи зазначення у декларації неправдивих відомостей або неповідомлення про зміну таких відомостей, неповідомлення боржником про зміну місця проживання (перебування) чи місцезнаходження або місця роботи (отримання доходів), а також за неявку без поважних причин за викликом виконавця, винні особи несуть відповідальність відповідно до закону.
За наявності ознак кримінального правопорушення в діях особи, яка умисно перешкоджає виконанню рішення чи в інший спосіб порушує вимоги закону про виконавче провадження, виконавець складає акт про порушення і звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 74 Закону № 1404, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Таким чином, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право зокрема, складати вимоги, які є обов`язковими до виконання, невиконання яких тягне за собою певні наслідки.

Матеріали справи свідчать, що державним виконавцем 10 серпня 2021 року прийнято постанову, якою відкрито виконавче провадження №66434820.

На реалізацію наданих Законом України №1404-VIII повноважень, державний виконавець у межах виконавчого провадження, у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», виніс вимогу від 04 січня 2024 року.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши правомірність прийнятого відповідачем рішення згідно вимог частини 2 статті Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що таке вказаним вище критеріям відповідає, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Посилання позивача на невідповідність оскаржуваної постанови вимогам ДСТУ 4163:2020, суд до уваги не приймає, оскільки ним не конкретизовано, які саме вимоги не дотримано при винесені такої вимоги державного виконавця.

При цьому, окремо суд наголошує, що враховуючи зміну розміру мінімальної заробітної плати у кожному році, боржник має обов`язок перераховувати та виплачувати доплату до пенсії у порядку статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з урахуванням таких змін.

Саме з метою контролю належного виконання рішення суду, яким зобов`язано боржника проводити перерахунок доплати до пенсії виходячи із положень закону про Державний бюджет України на відповідний рік, відповідач на реалізацію покладених на нього обов`язків направив оскаржувану позивачем вимогу.

Додатково суд зауважує, що позивач фактично не згодний з правомірністю проведення нарахування і виплати йому доплати до пенсії у розмірі 3200,00 грн, які вчинені ГУ ПФУ в Житомирській області, а не відповідачем у справі.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у постанові від 25 червня 2020 року у справі №520/2261/19, визначений статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок відповідача суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною 1 цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 21 червня 2023 року у справі №916/3027/21.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень у ході розгляду справи довів правомірність своєї поведінки в спірних правовідносинах.

З огляду на викладене, враховуючи встановлені у справі обставини та положення законодавства, що регулюють спірні правовідносини, відсутність інших доводів позивача на обґрунтування заявлених вимог, суд уважає їх недоведеними, а позов таким, що не підлягає задоволенню з наведених вище підстав.

За відсутності документально підтверджених судових витрат, питання про їх розподіл суд не вирішує.

Керуючись положеннями статей 9, 72-77, 139, 194, 242-246, 251, 262, 263, 287, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 272 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом десяти днів з дати його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис