Справа № 160/4209/24
Суддя: Рищенко Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2024-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

20 березня 2024 рокуСправа № 160/4209/24

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Рищенка А.Ю., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку письмового провадження) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження та рішення,-

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Дніпровської міської ради, в якому просить:

- визнати протиправними та скасувати Розпорядження в.о. міського голови Дніпровської міської ради розпорядження від 12.09.2017 року №1092 -р «Про визнання таким, що втратило чинність, розпорядження міського голови від 15.10.2014 року №553-р «Про присвоєння адреси незавершеному будівництву по вул. Плеханова (Бабушкінський район)»;

- визнати протиправним та скасувати рішення сесії Дніпровської міської ради VII скликання від 20.09.2017 року №80/24 «Про присвоєння адреси незавершеному будівництву багатоквартирному житловому будинку по вул. Князя Володимира Великого (Шевченківський район)».

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.02.2024 поновлено строк ОСОБА_1 для звернення до суду з означеним позовом; відкрито провадження у справі №160/4209/24 та призначено розгляд останньої за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами відповідно до статті 262 КАС України.

08.03.2024 представник відповідача подав клопотання про залишення позову без розгляду

Клопотання обґрунтоване тим, що ОСОБА_1 знала про існування оскаржуваних розпорядження міського голови від 12.09.2017 №1092-р "Про визнання таким, що втратило чинність розпорядження міського голови від 15.10.2014 №553-р "Про присвоєння адреси незавершеному будівництву по вул. Плеханова (Бабушкінський район)" та рішення Дніпровської міської ради від 20.09.2017 року №80/24 "Про присвоєння адреси незавершеному будівництву багатоквартирному житловому будинку по вул. Князя Володимира Великого (Шевченківський район)" до прийняття міською радою рішення №245/45 від 23.12.2023 і щонайменше з 31.05.2023, що відповідно свідчить про пропуск позивачем шестимісячного строку на звернення до адміністративного суду, передбаченого частиною ст. 122 КАС України. З наведених підстав просить клопотання задовольнити.

Дослідивши письмові докази, суд дійшов до таких висновків.

Згідно з частиною першою статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Абзацом першим частини другої статті 122 КАС України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд зазначає, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28.10.1998 року, заява №28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Водночас, навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Олександр Шевченко проти України", п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, а також строки для подання апеляційної чи касаційної скарги, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи.

За висновками Європейського суду з прав людини, загалом прийнятним вважається встановлення в національному законодавстві процесуальних обмежень та вимог з метою належного здійснення правосуддя; проте вони не повинні підривати саму суть права на доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 16 грудня 1992 року у справі "Хаджіанастасіу проти Греції", пункти 32-37).

При цьому очікується, що заявник продемонструє уважне ставлення до дотримання процесуальних вимог національного законодавства, наприклад до строків для подання адміністративного позову (рішення Європейського суду з прав людини від 7 вересня 1999 року у справі "Йодко против Литви (Jodko v. Lithuania).

Суд зауважує, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. При цьому позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Як встановлено зі змісту позовної заяви, позивач оскаржує розпорядження міського голови від 12.09.2017 №1092-р "Про визнання таким, що втратило чинність розпорядження міського голови від 15.10.2014 №553-р "Про присвоєння адреси незавершеному будівництву по вул. Плеханова (Бабушкінський район)" та рішення Дніпровської міської ради від 20.09.2017 року №80/24 "Про присвоєння адреси незавершеному будівництву багатоквартирному житловому будинку по вул. Князя Володимира Великого (Шевченківський район)".

Про існування вказаних рішень як позивачу так і її батьку було відомо ще у 2019 році, про що відповідно свідчить факт звернення батька позивача до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про встановлення факту того, що адреси: АДРЕСА_1 , є адресами одного й того ж об?єкту незавершеного будівництвом багатоквартирного житлового будинку який складається з цокольного поверху літ. «А» (справа №200/629/19).

Цю заяву ОСОБА_2 обґрунтовував, в тому числі, прийняттям розпорядження міського голови від 12.09.2017 №1092-р «Про визнання таким, що втратило чинність розпорядження міського голови від 15.10.2014 №553-р «Про присвоєння адреси незавершеному будівництву по вул. Плеханова (Бабушкінський район)» та рішення Дніпровської міської ради від 20.09.2017 №80/24 «Про присвоєння адреси незавершеному будівництвом багатоквартирному житловому будинку по вул. Князя Володимира Великого».

У хвалою Верховного Суду від 20.06.2023 у справі №200/629/19 залучено до участі у справі як правонаступника заявника ( ОСОБА_3 ) спадкоємницю ОСОБА_4 .

У вказаній ухвалі Верховного Суду встановлено, що спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , у встановленому законом порядку прийняла його донька ОСОБА_5 , ці обставини підтверджуються ухвалою Верховного Суду від 31.05.2023 (справа №200/18631/17).

Приймаючи до уваги викладене, суд звертає увагу на те, що ОСОБА_6 (батько позивача) ще з 2019 року був обізнаний про існування спірних рішень, однак правом на оскарження останніх не скористався.

Більш того, з травня 2023 позивач є спадкоємицею ОСОБА_6 , проте звернення з даним позовом до суду відбулося лише 14.02.2024, тобто з порушенням строку, визначеного статтею 122 КАС України.

Суд зазначає, що доказами того, що особа знала про порушення своїх прав є не тільки її дії, спрямовані на захист порушених прав, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Той факт, що позивач звернулась до Дніпровської міської ради із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для продажу у власність по АДРЕСА_2 по фактичному розміщенню незавершеного будівництва квартирного (багатоквартирного) житлового будинку, однак рішенням Дніпровської міської ради VIII скликання від 20.12.2023 №242/45 їй було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для продажу у власність по АДРЕСА_3 по фактичному розміщенню незавершеного будівництва квартирного (багатоквартирного) житлового будинку, не змінює часу, з якого вона повинна була дізнатись про порушення своїх прав. Зазначена дата свідчить лише про час, коли позивач почала вчиняти активні дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду, а є лише штучно створеною передумовою звернення до суду.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною поведінкою.

Статтею 123 КАС України визначено наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду.

Так частиною третьою зазначеної статті передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

У відповідності до частини четвертої статті 123 КАС України, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

При цьому, як вже зазначалося вище, відповідно до частини третьої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Враховуючи те, що позивач подала адміністративний позов з пропущенням встановленого строку звернення до адміністративного суду та не представила суду жодних належних доказів поважності пропуску строку звернення до суду, а тому суд вважає необхідним залишити позов без розгляду.

Таким чином, дана позовна заява підлягає залишенню без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 240 КАС України.

Керуючись статтями 122, 123, 240, 248, 256, 294, 295 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження та рішення - залишити без розгляду.

Копію ухвали направити учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 256 КАС України та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя А. Ю. Рищенко