Справа № 200/5944/23
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2024-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 року справа №200/5944/23

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2023 року (повне судове рішення складено 26 грудня 2023 року) у справі № 200/5944/23 (суддя в І інстанції Галатіна О.О.) за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа Державна установа «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Львівській області» про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту пенсійних питань та соціального захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що з 29.07.1995 проходив службу в органах внутрішніх справ України на різних посадах. Протягом періоду проходження служби позивач неодноразово знаходився у вимушеному прогулі: позивач звільнявся зі служби та поновлявся на посаді за рішенням суду.

22.06.2020 позивача було звільнено знову і також поновлено на посаді за рішенням суду. Наразі з 13.01.2022 позивач перебуває на обліку ПФУ як пенсіонер, який на момент виходу на пенсію мав календарну вислугу років 26 років 05 місяців 13 днів та загальну вислугу років для призначення пенсії 34 роки 08 місяців 12 днів.

В березні 2023 року позивач особисто звернувся до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Донецькій області» з питанням надання статусу Ветерана органів внутрішніх справ.

В травні 2023 року позивачем отримано лист з ДУ «ТМО МВС України по Львівській області», в якому було зазначено, що заява та додані до неї документи розглянуті Департаменту пенсійних питань та соціального захисту МВС України, але в зв`язку із тим, що на момент звільнення вислуга років складає у календарному обчислені 20 років 11 місяців 17 днів, а у пільговому 29 років 02 місяці 16 днів, підстави для надання статусу Ветерана органів внутрішніх справ відсутні.

До зазначено листа було додано копію листа Департаменту пенсійних питань та соціального захисту МВС України аналогічного змісту.

Позивач, вважаючи, що в листі зазначені відомості про розмір вислуги, які не відповідають дійсності, та що вислуга років значно відрізняється від зазначеної у відповіді, вирішив особисто звернутися до МВС України із документами для розгляду питання про надання статусу Ветерана органів внутрішніх справ.

Рішенням, оформленим листом № 685 АЗ від 25.05.2023 (штрих-код № 685АЗ/49-649-2023 від 31.05.2023) позивачу відмовлено в надані статусу Ветерана органів внутрішніх справ з тієї підстави, що період вимушеного прогулу не може вважатися бездоганною службою.

Позивач наголошував, що за своєю суттю вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, але якби не винна поведінка власника або уповноваженого ним органу, то працівник міг би і надалі реалізовувати своє право на працю. Отже, факт неодноразового поновлення позивача на посаді означає, що у період вимушеного прогулу ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ, а безпосередньо саме зарахування до вислуги років періоду вимушеного прогулу є однією з гарантій відновлення порушених незаконним звільненням прав, а відтак відповідний період вимушеного прогулу має зараховуватися до вислуги років.

Таким чином, позивач вважав, що період служби в органах внутрішніх справ з 29.07.1995 до 22.06.2020 слід вважати безперервним та просив суд:

визнано протиправним та скасувати рішення Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту пенсійних питань та соціального захисту щодо відмови в надані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1 ), статусу Ветерана органів внутрішніх справ, оформлене листом № 685 АЗ від 25.05.2023 року (штрих-код № 685АЗ/49-649-2023 від 31.05.2023);

зобов`язано Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту пенсійних питань та соціального захисту надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1 ), статус Ветерана органів внутрішніх справ на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України від 24.03.1998 №203/98-ВР «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» та видати посвідчення і нагрудний знак Ветеран органів внутрішніх справ через кадрові підрозділи територіальних органів, закладів, установ і підприємств, що належать до сфери управління МВС.

Ухвалою місцевого суду від 13.12.2013 залучено до участі у справі у справі № 200/5944/23 Державну установу «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Львівській області» у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача для надання пояснень по справі.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2023 року позов задоволено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10.08.2021 у справі № 200/5479/21 було зобов`язано, зокрема, зарахувати у вислугу років ОСОБА_1 для визначення права та розміру пенсії за вислугу років відповідно до Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон № 2262-ХІІ) період з 07.11.2015 по 22.06.2020 та визначити загальну вислугу років для призначення пенсії в календарному обчисленні 26 років 07 місяців 17 днів, у пільговому обчисленні - 34 роки 08 місяців 12 днів.

У преамбулі до Закону № 2262-ХІІ передбачено, що цей Закон визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Отже, період вимушеного прогулу ОСОБА_1 , зарахований судом до вислуги років, не може автоматично вважатися бездоганною службою у цей період, та враховуватися під час прийняття рішення про надання статусу ветерана органів внутрішніх справ.

Відтак, позивач не має права на отримання статусу ветерана органів внутрішніх справ відповідно до вимог пункту 1 ст. 5 Закону № 203/98-ВР.

З приводу витрат на правничу допомогу при поданні відзиву відповідачем наголошувалось, що заявлена позивачем сума за надану правничу допомогу є неспівмірною та не є розумною, а також не доведеною, що таки витрати є не лише фактичними, а й неминучими.

Вказані обставини виключають підстави для стягнення з відповідача визначеної судом суми витрат на правничу допомогу. Із зазначених вище, апелянт вважає, що за цих підстав також не підлягає стягненню і судовий збір.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1 ), з 29.07.1995 проходив службу в органах внутрішніх справ України, на різних посадах. 29.12.2014 Головне управління МВС України в Донецькій області, наказом № 441 о/с від 29.12.2014, звільнило позивача з ОВС з посади начальника Миколаївського відділення міліції (м. Миколаївка) Слов`янського міського відділу (з обслуговування м. Слов`янська та Слов`янського району) Головного управління МВС України в Донецькій області, зі спеціальним званням майор міліції.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 25 червня 2015 року у справі № 805/796/15-а (змінене частково постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 26.08.2015 та постановою Вищого адміністративного суду України від 12.10.2017) було скасовано наказ Головного управління МВС України в Донецькій області № 441 о/с від 29.12.2014, яким позивача було звільнено з посади начальника Миколаївського відділення міліції (м. Миколаївка) Слов`янського міського відділу (з обслуговування м. Слов`янська та Слов`янського району) Головного управління МВС України в Донецькій області в зв`язку із скороченням штатів, позивача було поновлено на посаді.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 03 березня 2020 року було скасовано наказ Головного управління МВС України в Донецькій області № 354 о/с від 06 листопада 2015 року, яким ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника Миколаївського відділення міліції (м. Миколаївка) Слов`янського міського відділу (з обслуговування м. Слов`янська та Слов`янського району) Головного управління МВС України в Донецькій області в зв`язку із скороченням штатів, та мене було поновлено на посаді.

22.06.2020 наказом ГУ МВС України в Донецькій області № 14о/с від 22.06.2020 ОСОБА_1 було звільнено з ОВС з посади начальника Миколаївського відділення міліції (м. Миколаївка) Слов`янського міського відділу (з обслуговування м. Слов`янська та Слов`янського району) Головного управління МВС України в Донецькій області за п. 64 г (через скорочення штатів).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10.08.2021 у справі № 200/5479/21 було визнана протиправною відмова Міністерства внутрішніх справ України в оформлені та подачі документів до органів ПФУ для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років. Суд зобов`язав МВС України прийняти заяву та документи для призначення позивачу пенсії за вислугою років відповідно до Закону № 2262-ХІІ, оформити подання (за відповідною встановленою формою) про призначення пенсії ОСОБА_1 та направити документи для призначення мені пенсії до ГУ ПФУ в Донецькій області.

В грудні 2021 року МВС України направило до ГУ ПФУ в Донецькій області подання, та всі необхідні документи для призначення позивачу пенсії за вислугу років МВС, та 13.01.2022 року ОСОБА_1 було призначено пенсію за вислугу років згідно ст. 12 Закону № 2262-ХІІ від 09.04.1992, та з зазначеного часу позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Донецькій області.

Згідно матеріалів справи, на момент виходу на пенсію ОСОБА_1 мав календарну вислугу років 26 років 05 місяців 13 днів та загальну вислугу років 34 роки 08 місяців 12 днів, що вбачається з Розрахунку вислуги років від 03.03.2021 не є спірним моментом.

13.01.2022 року ОСОБА_1 було призначено пенсію за вислугу років МВС, календарна вислуга років - 26 років 05 місяців 13 днів, загальна вислуга років для призначення пенсії - 34 роки 08 місяців 12 днів.

В березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Департаменту пенсійних питань та соціального захисту МВС України із заявою щодо надання статусу Ветерана органів внутрішніх справ.

Згідно Листа ДУ «ТМО МВС України по Львівській області», який було надано позивачу у відповідь, заява позивача та додані до неї документи розглянуті Департаменту пенсійних питань та соціального захисту МВС України, але так як вислуга років складає у календарному обчислені 20 років 11 місяців 17 днів, а у пільговому 29 років 02 місяці 16 днів, підстави для надання мені статусу Ветерана органів внутрішніх справ відсутні.

Листом № 685 АЗ від 25.05.2023 року (№ 685АЗ/49-649-2023 від 31.05.2023 року), наданим у відповідь на звернення позивача, МВС України відмовило позивачу в надані статусу Ветерана органів внутрішніх справ, з огляду на те, що період вимушеного прогулу не може вважатися бездоганною службою.

З приводу спірних правовідносин апеляційний суд зазначає наступне.

Так, статтею 4-1 Закону № 203/98-ВР встановлено, що дія цього Закону поширюється на громадян України, які віднесені до категорій, зокрема, ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції.

В силу пункту 1 статті 5 вказаного Закону № 203/98-ВР передбачено, що ветеранами військової служби, ветеранами органів внутрішніх справ, ветеранами Національної поліції, ветеранами податкової міліції, ветеранами державної пожежної охорони, ветеранами Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранами служби цивільного захисту, ветеранами Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України визнаються громадяни України, які бездоганно прослужили на військовій службі, в органах внутрішніх справ, Національній поліції, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні) і звільнені в запас або у відставку відповідно до законодавства України або колишнього Союзу РСР чи держав СНД.

Порядок видачі посвідчення ветерана органів внутрішніх справ затверджено постановою Кабінету Міністрів України №742 від 01.06.2002, а саме: затверджено зразок та опис посвідчення Ветеран органів внутрішніх справ, зразок та опис нагрудного знака Ветеран органів внутрішніх справ; поширено дію Порядку видачі посвідчення і вручення нагрудного знака Ветеран військової служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 № 1601, на видачу посвідчення і вручення нагрудного знака Ветеран органів внутрішніх справ.

Пунктом 3 Порядку видачі посвідчення ветерана військової служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1601 від 30.08.1999, передбачено, що підставою для видачі посвідчення і вручення нагрудного знака Ветеран військової служби є, серед іншого, наказ про звільнення з військової служби в запас або у відставку - для осіб, зазначених у пункті 1 статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

За змістом вказаних норм саме вислуга років у календарному або пільговому обчисленні, зазначена у наказі про звільнення з органів внутрішніх справ в запас або відставку, є підставою для надання статусу ветерана органів внутрішніх справ.

Згідно підпункту 48 пункту 2 розділу ІІ Положення про Департамент персоналу Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.04.2020 №345, Департамент персоналу Міністерства внутрішніх справ України виготовляє, обліковує та видає посвідчення "Ветеран органів внутрішніх справ"

Вирішуючи це питання, суд зазначає, що вимушений прогул - це час, протягом якого особа з вини власника або уповноваженого ним органу була позбавлена можливості працювати. Якби не винна поведінка власника або уповноваженого ним органу, то особа могла би і надалі реалізовувати своє право на працю.

Особі, яку поновлено на посаді після незаконного звільнення, з дня поновлення на посаді поновлюються усі права, які могли бути реалізовані у випадку продовження проходження служби (роботи).

Отже, факт поновлення позивача на посаді означає, що у період вимушеного прогулу позивач проходив службу в органах внутрішніх справ.

Роботодавець у такому випадку не має підстав одержувати вигоду від незаконного звільнення або покладати негативні наслідки незаконного звільнення, як додатковий тягар, на працівника.

Отже, факт поновлення позивача на посаді означає, що у період вимушеного прогулу позивач проходив службу в органах внутрішніх справ, а зарахування до вислуги років періоду вимушеного прогулу є однією з гарантій відновлення порушених незаконним звільненням прав працівника.

Зарахування вимушених прогулів позивача до вислуги років згідно рішень суду не є спірним моментом. Тому такий вимушений прогул враховується при вирішенні питання про надання статусу Ветерана органів внутрішніх справ.

Як було зазначено вище, ОСОБА_1 має календарну вислугу років 26 років 05 місяців 13 днів, та загальну вислугу років 34 роки 08 місяців 12 днів, що вбачається з Розрахунку вислуги років від 03.03.2021.

Вказане свідчить про наявність у позивача достатньої календарної вислуги років (більше 25 років) для надання статусу Ветерана органів внутрішніх справ.

Отже, висновок відповідача про відсутність підстав для надання ОСОБА_1 статусу Ветерана органів внутрішніх справ є помилковим.

Як вже було зазначено вище, пунктом 3 Порядку видачі посвідчення ветерана військової служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1601 від 30.08.1999, передбачено, що підставою для видачі посвідчення і вручення нагрудного знака "Ветеран військової служби" для осіб, зазначених у пункті 1статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», є наказ про звільнення з військової служби в запас або відставку.

У спірному випадку позивач був звільнений у запас.

Отже, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що надання ОСОБА_1 статусу ветерана органів внутрішніх справ також є підставою для видачі йому відповідного посвідчення та нагрудного знака.

Разом з цим, щодо обраного представником способу захисту прав слід зазначити, що Лист № 685 АЗ від 25.05.2023 (№ 685АЗ/49-649-2023 від 31.05.2023) не є індивідуальним актом в розумінні КАС України, а тому за належне є захистити порушені права позивача шляхом визнання протиправними дій Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту пенсійних питань та соціального захисту щодо відмови в надані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1 ), статусу ветерана органів внутрішніх справ України, оформлене листом № 685 АЗ від 25.05.2023 року (згідно штрих коду № 685АЗ/49-649-2023 від 31.05.2023 року) та зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України в особі Департаменту пенсійних питань та соціального захисту надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1 ), статус Ветерана органів внутрішніх справ на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України від 24.03.1998 №203/98-ВР «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» та видати посвідчення і нагрудний знак Ветеран органів внутрішніх справ через кадрові підрозділи територіальних органів, закладів, установ і підприємств, що належать до сфери управління МВС.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, місцевий суд дійшов правильного висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу.

Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч. 2 ст. 16 КАС України представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI).

Частинами 2 та 3 ст. 134 КАС України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

Водночас в силу вимог ч. 7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7, 9 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі, витрати пов`язані з оплатою правової допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги.

При цьому покладення обов`язку довести неспівмірність витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, не можуть нівелювати положень статті 139 КАС України щодо обставин, які враховує суд при вирішенні питання про розподіл судових, зокрема обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат.

Судами встановлено, що між позивачем та адвокатом Овчаренком О.О. укладено договір про надання юридичних (адвокатських) послуг від 11.03.2021.

Відповідно Акту надання юридичних (адвокатських) послуг від 18.10.2023, Овчаренком О.О., згідно договору про надання правової допомоги від 11.03.2021 (дата договору визначена не вірно) надано правову допомогу наступного характеру: ознайомлення з документами ОСОБА_1 (стосовно проходження ним служби в ОВС, у тому числі наказами про звільнення та рішеннями судів про поновлення на посаді, про вислугу років, розрахунками про вислугу років), документами про призначення пенсії, попередня консультація щодо характеру спірних правовідносин, оцінка правової позиції судів України підготування та направлення адвокатських запитів (2 години) 2000,00 грн, складання позовної заяви, підготування копії матеріалів для сторін, сканування документів, складання акту надання юридичних послуг та акту здійснення розрахунку, направлення позову до ДОАС (6 годин) 6000,00 грн, участь у ДОАС (2 години) 2000,00 грн. Всього (10 год.) 10 000,00 грн.

З Акту здійснення розрахунку за договором від 11.03.2023 вбачається, що ОСОБА_1 20.10.2023 сплатив адвокату узгоджений сторонами гонорар (частково) в розмірі 5000,00 грн готівкою.

З приводу витрат на правничу допомогу відповідач у відзиві наголошував, що вказуючи в акті надання юридичних (адвокатських) послуг вартість витраченого часу, що підлягає оплаті, адвокат зазначає, в тому числі і підготовку копій матеріалів для сторін. З чим неможливо погодитись, оскільки стороною у справі є один відповідач, а копії матеріалів, які готувалися до суду - направлені через Електронний суд.

Більш того, і участь у Донецькому окружному адміністративному суді є сумнівною, так як справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Отже, складність виконаної представником позивача роботи викликає обґрунтований сумнів та відповідну її оцінку.

Більш того, розмір суми таких витрат повинен встановлюватися на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Однак, належним чином заявлені позивачем витрати не доведено.

В апеляційній скарзі апелянт також наголошує на тому, що заявлена позивачем сума за надану правничу допомогу є неспівмірною та не є розумною, а також не доведеною, що такі витрати є не лише фактичними, але й неминучими.

В силу положень ст. 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі East/West Alliance Limited проти України, заява № 19336/04, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (п. 268, 269).

Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ у справі Лавентс проти Латвії відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

В силу положень ст. 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі East/West Alliance Limited проти України, заява № 19336/04, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (п. 268, 269).

Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ у справі Лавентс проти Латвії відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Слід звернути увагу, що позивач просив стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн. Проте, беручи до уваги, що справа є незначної складності, розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, колегія суддів вважає правильним висновок місцевого суду про часткове задоволення вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, тобто зменшення розміру з 5000,00 грн до 3000,00 грн.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.

Щодо посилання апелянта на необґрунтоване стягнення судом першої інстанції судових витрат, суд зазначає, що за ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, оскільки позовні вимоги задоволені частково, судом обґрунтовано стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2023 року у справі № 200/5944/23 залишити без змін.

Повне судове рішення 04 квітня 2024 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук