Справа № 600/555/24-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2024-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2024 року м. Чернівці Справа № 600/555/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання неправомірною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання неправомірною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати неправомірним бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області в поновленні пенсії та зобов`язати вчинити дії про її поновлення та нарахування з 13.04.2023 року.

Позов обґрунтовано тим, що пенсійний орган допустив протиправну бездіяльність в поновленні виплати пенсії позивача. Так, позивач зазначає, що він отримував пенсію за вислугу років згідно Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб . Однак у зв`язку з його тимчасовим виїздом до російської федерації його пенсійна справа була направлена туди, де пенсія йому нараховувалася з 01.07.2013 року до початку військових дій в лютому 2022 року. Для поновлення виплати своєї пенсії позивач неодноразово звертався до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою про поновлення виплати йому пенсії. Однак пенсійний орган виплату пенсії позивачу не поновив, мотивуючи це тим, що відсутня можливість з 23.12.2022 року направити запит до російської федерації про повернення його пенсійної справи, а також те, що оновлення пенсійного забезпечення можливо за умовою інформації щодо припинення виплати пенсії в російській федерації за попереднім місцем проживання. Позивач вважає, що процедура та поновлення виплати пенсії здійснюється за декларативним принципом на підставі заяви, в якій особа повідомляє про не одержання пенсії від російської федерації, адже підтвердити факт неотримання пенсії наразі неможливо.

Ухвалою суду від 08 лютого 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено її розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, встановлено строки для подання заяв по суті справи, витребувано у відповідача копію пенсійної справи позивача.

Головне управління Пенсійного фонду в Чернівецькій області, заперечуючи проти позовних вимог, подало до суду відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що листом Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 01.07.2013 № 6172/08 пенсійну справу ОСОБА_1 для продовження виплати пенсії направлено до російської федерації. Органи Пенсійного фонду України призначають пенсії відповідно до Закону №2262 на підставі документів, наданих уповноваженими органами відповідних міністерств і відомств. Особи, які проживали на території російської федерації та до цього часу отримували пенсію та соціальні послуги від пенсійного фонду або інших міністерств і відомств, що здійснюють пенсійне забезпечення у російській федерації, до заяви про призначення пенсії долучають документи, які містять інформацію про припинення виплати пенсії за попереднім місцем проживання. 23.12.2022 року набрав чинності Закон України Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, відповідно до якого зупинено у відносинах, зокрема, з російською федерацією дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 03 березня 1998 року № 140/98-ВР. Враховуючи наведені факти, відповідач вважає про відсутність протиправних дій по відношенню до позивача. Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 20 березня 2024 року витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області належним чином засвідчену копію заяви ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії від 31 липня 2023 року з додатками до неї.

У встановлений судом строк відповідач вимоги ухвали суду виконав.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та не заперечується відповідачем, що позивач в період з 26.04.2005 року по 30.06.2013 року отримував пенсію за вислугу років.

Згідно відзиву відповідача, що фактично не заперечується і позивачем, листом Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 01.07.2013 № 6172/08 пенсійну справу ОСОБА_1 для продовження виплати пенсії направлено до російської федерації.

13 квітня 2023 року позивач звернуся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою довільної форми про поновлення виплати пенсії, в якій просив поновити йому виплату пенсії за вислугу років, яка в 2013 році була переведена в рф.

Листом №2866-2728/Д-17/8-2400/23 від 27 квітня 2023 року відповідач повідомив позивача, що лише після надходження його заяви із необхідними документами, матеріалів пенсійної справи із зазначенням інформації щодо дати припинення виплати пенсії за попереднім місцем проживання Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області буде розглянуто питання продовження виплати йому пенсії за новим місцем проживання. Також проінформовано, що 23.12.2022 року набрав чинності Закон України Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, відповідно до якого зупинено у відносинах, зокрема, з російською федерацією дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 03 березня 1998 року № 140/98-ВР. Таким чином, відповідач повідомив позивача про відсутність можливості щодо направлення запиту до російської федерації про отримання матеріалів його пенсійної справи.

14 липня 2023 року позивач повторно звернувся до відповідача із заявою довільної форми, в якій просив поновити йому виплату пенсії.

Листом від 27.07.2023 року Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області повідомило позивача, що для розгляду можливості поновлення виплати пенсії йому необхідно звернутися до сектору обслуговування військовослужбовців та деяких інших категорій громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області та відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №3-1 від 30.01.2007, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.02.2007 за №135/13402 подати відповідну заяву.

31 липня 2023 року позивачем подано до пенсійного органу заяву (згідно додатку 1 до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб) про поновлення пенсії за вислугу років. Також у вказаній заяві позивачем власноручно зазначено, що станом на 31.07.2023 року він не є громадянином рф і таким не був. Отримував пенсію за вислугу років "по лінії МВС України". Пенсію припинено з червня 2013 року.

Листом №2400-1703-8/38329 від 15 вересня 2023 року відповідач повідомив позивача, що органи Пенсійного фонду України призначають пенсії, відповідно до Закону №2262 на підставі документів, наданих уповноваженими органами відповідних міністерств і відомств. Особи, які проживали на території російської федерації та до цього отримували пенсію та соціальні послуги від Пенсійного фонду або інших міністерств та відомств, що здійснюють пенсійне забезпечення у російській федерації, в період дії Угоди про порядок пенсійного забезпечення та державного страхування співробітників органів внутрішніх держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав від 24.12.1993, та враховуючи роз`яснення Пенсійного фонду України, для поновлення виплати пенсії до заяви про призначення пенсії долучають документи, які містять інформацію про припинення виплати пенсії за попереднім місцем проживання.

Вважаючи протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

З матеріалів справи вбачається, що звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом обумовлене його незгодою із діями пенсійного органу України щодо відмови у поновленні пенсії за вислугу років згідно Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб на подану ним заяву про поновлення пенсії.

Таким рішенням про відмову у призначенні пенсії є, на думку позивача, лист Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області №2400-1703-8/38329 від 15 вересня 2023 року.

Між тим, вказана позиція позивача помилкова, виходячи з наступного.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", крім пенсій військовослужбовцям строкової служби та членам їх сімей, та постанови Кабінету Міністрів України від 02.11.2006 1522 (1522-2006-п ) "Про передачу органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян" регулює Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затверджений постановою правління Пенсійного фонду України 30.01.2007 №3-1, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 15 лютого 2007 р. за № 135/13402 (далі Порядок № 3-1).

Так, згідно приписів пункту 3 Порядку №3-1, зокрема, заява про поновлення пенсії, (заява про призначення/перерахунок пенсії (додаток 1 до цього Порядку)) подається заявником до органу, що призначає пенсію (додаток 1).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем 31 липня 2023 року було подано до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області заяву про поновлення виплати пенсії за вислугу років саме згідно Додатку 1 до пункту 3 Порядку №3-1.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІ Порядку №3-1 переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі особи та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії, та з урахуванням додатково наданих документів.

При переведенні з одного виду пенсії на інший, поновленні виплати пенсії особа може додатково подати документи про обставини, що впливають на розмір пенсії (наприклад, зміна кількості членів сім`ї, які перебували на утриманні пенсіонера чи померлого годувальника, виникнення (втрата) права на надбавку, підвищення та інші доплати).

Громадянами України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримали громадянства Російської Федерації та не одержують пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, для поновлення виплати пенсії до наявних документів додається заява в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта. Орган, що призначає пенсію, здійснює поновлення виплати пенсії цим особам після надходження на запит пенсійної справи з документами про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення Російської Федерації.

Згідно пункту 1 розділу IV Порядку №3-1 заяви, які подаються відповідно до цього Порядку, реєструються в журналі обліку заяв про призначення пенсій згідно із Законом органу, що призначає пенсію.

Заяви (крім заяви про призначення пенсії) приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.

Абзацами 1-3 пункту 6 розділу IV Порядку №3-1 встановлено, що рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів приймається органом, що призначає пенсію за місцем фактичного проживання особи, не пізніше 10 днів з дня надходження заяви.

Рішення за результатами розгляду заяви засвідчується підписом керівника органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в пенсійній справі.

Орган, що призначає пенсію, не пізніше 5 днів з дня прийняття рішення про відмову в призначенні пенсії видає або направляє особі повідомлення із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

Отже, наведе свідчить про те, що у разі звернення особи із заявою про поновлення виплати пенсії за вислугу років пенсійний орган зобов`язаний діяти згідно вказаного Порядку №3-1, зокрема, розглянути подані документи та прийняти рішення щодо поновлення або відмову у поновленні пенсії. При цьому рішення щодо відновлення раніше призначеної пенсії оформляється саме у формі та під назвою рішення, а не листом органу, що призначає пенсії.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не було розглянуто у відповідності до вимог Порядку №3-1 подану позивачем 31 липня 2023 року заяву (згідно додатку 1 до Порядку №3-1) про поновлення пенсії за вислугу років. Пенсійним органом рішення, щодо поновлення/відмову у поновленні пенсії позивачу не приймалося.

Отже, суб`єкт владних повноважень у спірних відносинах діяв не у спосіб, встановлений законодавством.

Водночас сам по собі лист Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області №2400-1703-8/38329 від 15 вересня 2023 року, після отримання якого позивач і вирішив подати цей позов до суду, не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, адже не є актом правозастосування. Названий лист носить лише інформаційний характер, оскільки не породжує виникнення, зміну або припинення прав, обов`язків позивача. Цей лист, як вбачається з його змісту, містить, по суті, інформацію про умови поновлення виплати пенсії згідно Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб.

При цьому варто зазначити, що відповідач безпідставно вказав, що для поновлення виплати пенсії до заяви про призначення пенсії долучають документи, які містять інформацію про припинення виплати пенсії за попереднім місцем проживання.

Вказане суперечить приписам абзацу 3 пункту 5 розділу ІІ Порядку №3-1, оскільки громадянами України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримали громадянства Російської Федерації та не одержують пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, для поновлення виплати пенсії до наявних документів необхідно додати виключно заяву в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта

Як слідує зі змісту заяви позивача про поновлення пенсії від 31.07.2023 року позивач власноручно зазначив, що станом на 31.01.2023 він не є громадянином рф і таким не був.

Жодних вимог про необхідність додатково надати відомості про припинення виплат пенсії на території рф для поновлення виплати пенсії в Україні Порядок №3-1 не містить.

Суд зауважує, що відсутність оригіналу пенсійної справи та інших доказів щодо виплати пенсії позивача, що зумовлена бездіяльністю відповідача, щодо отримання таких доказів не може нівелювати відомості копії пенсійної справи та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення.

Крім того, суд звертає увагу на те, що Верховний Суд у постанові від 22.09.2021 у справі №308/3864/17 зазначив, що відсутність паперової пенсійної справи не є підставою для відмови у відновленні виплати пенсії, оскільки позивач не може нести негативних наслідків у зв`язку із відсутністю його пенсійної справи, а протилежне позбавляє його права на її відновлення.

Указане додатково свідчить про неналежний розгляд заяви позивача про поновлення пенсії.

З огляду на викладене, суд вважає передчасними твердження позивача у позовній заяві про допущення пенсійним органом саме бездіяльності у поновленні пенсії за вислугу років згідно Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб.

Зазначене виключає можливість визнання судом протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо поновлення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.

Враховуючи неналежний розгляд відповідачем заяви позивача про поновлення пенсії за вислугу років від 31 липня 2023 року, тобто у спірних відносинах відповідач діяв не у спосіб, встановлений законодавством, то суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправними дій відповідача щодо розгляду указаної заяви із зобов`язанням розглянути її у відповідності до Порядку №3-1 та з урахуванням висновків суду викладених в даному рішенні.

Відтак, позовні вимоги про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області саме поновити позивачу пенсію за вислугу років відповідно до Закону №2262-ХІІ наразі є передчасними, а тому задоволенню не підлягають.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що наявні підстави для часткового задоволення заявлених вимог. При цьому доводи Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, викладені у відзиві, є безпідставними та такими, що не свідчать про законність його дій у спірних відносинах.

Відповідно до положень частин першої, третьої, сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання до суду цього позову сплачено судовий збір у сумі 1211,20 грн.

Оскільки даний позов сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, підлягає задоволенню частково, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в сумі 605,60 грн на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що позивач просить суд стягнути з відповідача і витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн.

Поряд з цим відповідач у додаткових поясненнях зазначав про не співмірність заявлених до стягнення витрат на правову допомогу, обґрунтовуючи це тим, що дана справа відноситься до справ незначної складності, позов по даній справі носить немайновий характер, дана справа не характеризується наявністю виключної правової проблеми, не стосується встановлення значного обсягу фактичних обставин справи, що потребувало подання великої кількості письмових доказів та вжиття дій щодо їх збирання, а також тим, що по аналогічних правовідносинах наявна численна судова практика.

Вказане суд розцінює як клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу.

Так, право відповідача на звернення до суду з таким клопотанням передбачено частиною шостою, сьомою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, якими передбачено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому відповідно до частини першої та другої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною четвертою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За приписом частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Так, на підтвердження вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн, позивачем надано: угоду про надання правничої допомоги від 15 травня 2023 року; додаток №1 до Угоди від 15 травня 2023 року; розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу за угодою від 15 травня 2023 року; звіт про виконання робіт від 06.02.2024 року до Угоди про надання правничої допомоги від 15.05.2023 року; квитанцію №13/2023 від 15 травня 2023 року.

При цьому, як вбачається з розрахунку суми гонорару за надану правничу допомогу за Угодою від 15.05.2023 року, сума 10000,00 грн сплачується за вивчення та правовий аналіз правових відносин, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складання заяв та скарг, позовної заяви та при необхідності апеляційної скарги, представництво в судах першої та другої інстанціях.

Проаналізувавши надані позивачем додаток №1 до Угоди від 15 травня 2023 року, розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу за угодою від 15 травня 2023 року, звіт про виконання робіт від 06.02.2024 року до Угоди про надання правничої допомоги від 15.05.2023 року та квитанцію №13/2023 від 15 травня 2023 року, суд вважає про підтвердження сплати позивачем адвокату витрат на суму 10000,00 грн за надання професійної правничої допомоги у цій справі.

Водночас, зважаючи на подане відповідачем заперечення щодо вимоги про стягнення з нього на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу саме у розмірі 10000,00 грн, суд зазначає і таке.

При визначенні суми відшкодування судових витрат необхідно виходити з критерію розумності їхнього розміру.

У цій справі суд при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, надаючи оцінку співмірності заявленої до повернення позивачем суми коштів із критеріями, встановленими частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить із такого:

- дана справа відноситься до справ незначної складності;

- розгляд справи проведено без участі сторін у порядку письмового провадження;

- позов носить немайновий характер;

- дана справа не характеризується наявністю виключної правової проблеми, не стосується встановлення значного обсягу фактичних обставин справи, що потребувало подання великої кількості письмових доказів та вжиття дій щодо їх збирання;

- по аналогічних правовідносинах наявна судова практика.

При цьому суд зауважує, що особа має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Так, згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №545/2432/16-а, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У додатковій постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі №911/2686/18 зазначено, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 14 липня 2021 року у справі №200/7763/19-а, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, усі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, установить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору з огляду на такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Крім цього, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (заява №71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (заява №72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява №66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Lavents v. Latvia" (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

З огляду на викладене, суд погоджується із твердженнями відповідача про те, що сума витрат на правничу допомогу 10000,0 грн є неспіврозмірною із складністю справи та не відповідає критерію реальності понесених судових витрат.

Приходячи до такого висновку, судом також враховано і те, що зміст позовної заяви в даній справи викладений на двох аркушах, при цьому у самому тексті позовної заяви відсутні будь-які посилання на рішення Верховного Суду чи Європейського суду з прав людини, що могли б свідчити про здійснення адвокатом вивчення та правового аналізу спірних правовідносин.

Також враховує і те, що представником позивача-адвокатом жодних процесуальних документів (заяв, клопотань, доказів тощо) в рамках розгляду даної справи до суду подано не було.

Викладене у своїй сукупності дає суду підстави для висновку, що при підготовці позовної заяви та загалом представництві інтересів ОСОБА_1 у цій справі в суді адвокатом Баршаковим О.В. не було витрачено значну кількість часу та зусиль, ним не виконано великого обсягу юридичної і технічної роботи, в тому числі і щодо аналізу пенсійного законодавства та практики Верховного Суду у спірних правовідносинах, і щодо зібрання та подання доказів на підтвердження заявлених ОСОБА_1 вимог.

За таких обставин суд вважає, що сума коштів 10000,00 грн, сплачених позивачем адвокату за надану у цій справі правничу допомогу, є завищеною, необґрунтованою та не співмірною із виконаними адвокатом роботами. Такий розмір правничої допомоги є нерозумним та невиправданим.

Тому наявні підстави для зменшення заявленої до стягнення у розмірі 10000,00 грн суми витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Враховуючи принципи обґрунтованості, співмірності і пропорційності судових витрат, та зважаючи на наведені вище обставини, суд приходить до висновку про необхідність зменшення витрат на професійну правничу допомогу до 1000,00 грн.

Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені останнім судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1000,00 грн.

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання неправомірною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про поновлення пенсії за вислугу років від 31 липня 2023 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області розглянути заяву ОСОБА_1 про поновлення пенсії за вислугу років від 31 липня 2023 року та додані до неї документи відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 30.01.2007 №3-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 лютого 2007 р. за № 135/13402, та висновків суду, викладених у даному рішенні.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 605,60 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 05 квітня 2024 року.

Повне найменування учасників процесу: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ); відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (м. Чернівці, Площа Центральна, 3, ).

Суддя О.П. Лелюк