Справа № 280/1663/24
Суддя: Мінаєва Катерина Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 року Справа № 280/1663/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мінаєвої К.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області,

Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст і підстави позовних вимог.

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі - відповідач 2), у якій позивач просить суд:

1) визнати протиправним та скасувати рішення відповідача 1 № 70 від 25.12.2023 про відмову у призначенні пенсії по інвалідності позивачу;

2) зобов`язати відповідача 2 зарахувати до страхового стажу позивача період навчання з 03.09.1981 по 16.07.1997 та період роботи з 02.01.1995 по 31.01.1997, та повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивачу з 21.12.2023 встановлено другу групу інвалідності з 21.12.2023 довічно. Звернувшись до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії по інвалідності, позивач отримав рішення № 70 від 25.12.2023 про відмову у призначенні пенсії по інвалідності з огляду на ненадання документа про неотримання пенсії за попереднім місцем проживання. При цьому жодним чином не обґрунтовано, який це документ щодо припинення виплати пенсії за попереднім місцем проживання, яким чином його можна отримати та яким нормативно-правовим актом передбачено подання такого документа. Зауважує, що будь-які документи, видані на території тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим є недійсними та не створюють жодних юридичних наслідків. Вважає дії відповідачів протиправними та необґрунтованими..

ІІ. Виклад позицій інших учасників справи.

15.03.2024 надійшов відзив на позовну заяву (вх.№12355), у якому представник відповідача зазначає, що виплату пенсії позивачу за новим місцем проживання можливо здійснювати після надходження пенсійної справи, за матеріалами якої буде визначено розмір пенсії, та після припинення виплати пенсії за попереднім місцем перебування на обліку. У разі надання до відділу обслуговування громадян (сервісного центру) сформованої належним чином пенсійної справи, отриманої в органах Пенсійного фонду РФ, з документами про припинення виплати пенсії на території РФ, буде прийнято відповідне рішення щодо можливості призначення пенсії згідно з законодавством України. Крім того, у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану, військовою агресією Російської Федерації проти України виконати вимоги Порядку № 22-1 щодо запиту пенсійної справи позивача можливо буде після припинення або скасування воєнного стану на території України з урахуванням можливостей поштового зв`язку. Щодо незарахування певних періодів роботи позивача до страхового стажу: період навчання з 03.09.1981 по 16.07.1982 не зараховано, оскільки періоди та підставу видачі дописано; період роботи з 02.01.1995 по 31.01.1997 не зараховано, оскільки дата наказу при звільненні з роботи виправлена. Оскільки позивач станом на дату звернення з питання призначення пенсії по інвалідності не надав необхідних документів, тому відповідач не мав підстав для призначення цього виду пенсії. Відтак дії ГУ ПФУ в Запорізькій області не суперечать чинному законодавству України, тому підстави для задоволення вимог повністю відсутні. Звертає увагу на дискреційності повноважень Пенсійного фонду у питаннях призначення пенсії.

Відповідач 2 (Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області) про розгляд справи повідомлений належним чином, проте заяви про визнання позову або відзиву на позовну заяву в строки, передбачені статтею 261 КАС України, до суду не надходило. Відтак, керуючись частиною шостою статті 162 КАС України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

III. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою від 26.02.2023 суд відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін у відповідності до положень статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України); витребував від Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області належним чином засвідчену копію пенсійної справи ОСОБА_1 та інші докази, на підставі яких прийнято оскаржуване рішення.

IV. Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою від 18.09.2023 № 3244- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи фактичне місце проживання ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 .

Відповідно до виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки від 21.11.2023 серії АВ № 1116266 ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності довічно.

21.12.2023 позивач звернувся до відділу обслуговування громадян № 7 (сервісний центр) м. Ірпінь із заявою про призначення пенсії по інвалідності. У розділі «інші відомості» зазначено: російського громадянства не маю, пенсію по інвалідності отримував по 2014 рік, групу після 2016 року поновив 21.11.2023. Заява та додані до неї документи прийняті 21.12.2023 пенсійним органом, що підтверджується розпискою-повідомленням за № 5798.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 25.12.2023 № 70, прийнятому за принципом екстериторіальності, позивачу відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності. Зазначено, що необхідний страховий стаж, визначений статтею 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» для осіб з інвалідністю другої та третьої групи від 56 років до досягнення особою 59 років включно не менше 14 років. Згідно наданих документів страховий стаж складає 17 років 9 місяців 22 дні. За доданими документами до страхового стажу відповідно записів трудової книжки НОМЕР_2 від 19.07.1982 не зараховано: період навчання з 03.09.1981 по 16.07.1982, оскільки періоди та підставу видачі дописано, атестат надано не було; період роботи з 02.01.1995 по 31.01.1997, оскільки має місце виправлення дати наказу при звільненні з роботи. Відповідно до пункту 1.5 розділу І Порядку № 22-1 розгляд заяв, передбачених пунктом 1.1 цього розділу, поданих громадянами України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, здійснюється з урахуванням Порядку № 234. Внутрішньо переміщені особи подають заяви з урахуванням вимог Постанови № 637. Згідно з підпунктом 9 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 22-1 особа, яка звертається за пенсією подає заяву в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта (для призначення пенсій громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації. Враховуючи викладене, прийнято рішення відмовити у призначення пенсії відповідно до пункту 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з відсутністю необхідних документів.

Відповідно до записів трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 (дата заповнення 19.07.1982) щодо спірних періодів містяться наступне:

03.09.1981 16.07.1982 зарахований учнем Нижньогірської філії Херсонського ТУ (атестат № 310 від 16.07.1982). При цьому період та підстава видачі зазначені іншим чорнилом.

02.01.1995 прийнятий сторожем у відділення охорони при Нижньогірському РОГУ (наказ № 1 від 02.01.1995);

03.02.1995 переведений контролером (наказ № 25 від 13.02.1995);

31.01.1997 звільнений у зв`язку з переведенням у розпорядження адміністрації хлібокомбінату (наказ № 14 від 31.01.1997). При цьому дата наказу як підстави видачу має виправлення.

Не погодившись з рішенням відповідача про відмову у призначенні пенсії по інвалідності, позивач звернувся з цим адміністративним позовом до суду.

V. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також, у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Отже, конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислуги років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави щодо тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).

Згідно положень пункту 1 частини першої статті 8 Закон № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією: для осіб з інвалідністю II та III груп: від 56 років до досягнення особою 59 років включно - 14 років.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина перша статті 24 Закону № 1058-IV)

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина друга статті 24 Закону № 1058-IV).

Згідно з частиною третьою вищевказаної статті Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Разом з тим, відповідно до оскаржуваного рішення позивач має достатній страховий стаж (17 років 9 місяців 22 дні) для призначення пенсії по інвалідності відповідно до статті 32 Закону № 1058-IV.

Частинами першою, третьою статті 44 Закону № 1058-IV передбачено, що призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (далі Порядок №22-1).

Відповідно до пункту 1.8 цього Порядку у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис (у разі подання заяви через вебпортал таке повідомлення надсилається особі через електронний кабінет користувача вебпорталу). Якщо документи будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата реєстрації заяви на вебпорталі.

Згідно з пунктом 3.3 цього Порядку орган, що призначає пенсію, надає допомогу особам щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії.

Пунктом 4.7 Порядку 22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Перелік документів, що додаються до заяви про призначення, перерахунку та поновлення пенсії визначений Розділом 2 цього Порядку.

Підпунктом 2 пунктом 2.1 Порядку № 22-1 передбачено, що до заяви додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок № 637).

Відповідно до Порядку № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Пунктами 2-3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

У разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку № 637.

Суд зауважує, що працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.

Трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповненням роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Правова позиція щодо того, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для зазначеної у такій трудовій книжці особи, викладена в постанові Верховного Суду від 06.02.2018 по справі № 677/277/17.

Щодо незарахування спірних періодів роботи відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_2 від 19.07.1982 до страхового стажу ОСОБА_1 суд зауважує наступне.

У постановах Верховного Суду від 30.09.2019 у справі № 638/18467/15-а та від 25.04.2019 у справі № 593/283/17 викладений правовий висновок, відповідно до якого формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів Пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Так, у відповідності до встановлених судом обставин справи, відповідачем не зараховано період навчання з 03.09.1981 по 16.07.1982, оскільки періоди та підставу видачі дописано, атестат надано не було, та період роботи з 02.01.1995 по 31.01.1997 у зв`язку з виправленням дати наказу при звільненні з роботи.

Відповідно до пункту 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162, записи виконуються акуратно, перовою або кульковою ручкою, чорнилами чорного, синього чи фіолетового кольору.

Суд встановив, що періоди навчання та підставу внесення запису дописано іншими чорнилами. Водночас суд вважає формальною неточністю внесення чорнилами різного кольору номерів та дат про прийом на роботу та звільнення, оскільки записи про роботу у спірні періоди відповідають установленим вимогам до ведення трудових книжок, у зв`язку з чим немає необхідності у наданні атестату. Трудова книжка позивача в цілому не викликає сумнівів у її справжності.

Крім того, такі недоліки не можуть бути підставою для відмови позивачеві у зарахуванні періоду роботи до його загального страхового стажу на підставі трудової книжки, оскільки вина позивача в тому, що трудова книжка заповнена роботодавцем різними ручками, відсутня.

Судом також встановлено, що у трудовій книжці позивача дійсно міститься виправлення дати наказу при звільненні з роботи, що стосується періоду роботи з 02.01.1995 по 31.01.1997. Проте, виправлена дата (у частині правильного зазначення року) видачі наказу про звільнення у колонці 4 запису № 19 відповідає даті звільнення, зазначеній у колонці 2 запису №19 вказаної трудової книжки 31.01.1997.

Суд акцентує увагу, що право особи на гарантоване Конституцією і законами України пенсійне забезпечення не може ставитись в залежність від дотримання відповідальною особою Інструкції про порядок ведення трудових книжок та належне зберігання архівної документації, оскільки трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Натомість, згідно із частиною третьою статті 44 Закону № 1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Тобто, пенсійний орган, у випадку виявлення помилок, або неточностей у заповненні трудової книжки, має право звернутись до підприємств, організацій і окремих осіб, на яких працювала особа, що звернулась із заявою про призначення пенсії, із запитом про витребування відповідних документів, необхідних для визначення права на пенсію.

Згідно із частиною першою статті 64 Закону № 1058-ІV виконавча дирекція Пенсійного фонду та її територіальні органи мають право, зокрема:

- отримувати безоплатно від органів державної влади, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання і від фізичних осіб - підприємців відомості, пов`язані з нарахуванням, обчисленням та сплатою страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для виконання ними функцій, передбачених цим Законом та іншими законами України;

- проводити планові та позапланові перевірки документів для оформлення пенсії, виданих підприємствами, установами та організаціями, а також поданих відомостей про застрахованих осіб, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсійні виплати;

- вимагати від керівників та інших посадових осіб підприємств, установ і організацій, а також від фізичних осіб усунення виявлених порушень законодавства про порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків, здійснення фінансових операцій з коштами Пенсійного фонду та порядок їх використання;

- порушувати в установленому законом порядку питання про притягнення до відповідальності осіб, винних у порушенні законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування;

- у разі виявлення порушень порядку, використання коштів Пенсійного фонду звертатися в установленому законом порядку до контролюючих та правоохоронних органів.

Отже, якщо поданих позивачем документів для зарахування до страхового стажу спірних періодів було недостатньо, орган Пенсійного фонду мав всі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивача, провести перевірку, зустрічну перевірку для з`ясування спірних обставини, повідомити позивача про те, які документи необхідно подати додатково, натомість за обставинами справи відповідачем 1 жодних дій вчинено не було, поклавши весь тягар відповідальності на позивача.

На переконання суду, недоліки оформлення трудової книжки відповідачем частково виявлені вірно, але вони не можуть вважатися достатньою і самостійною підставою для відмови позивачеві у зарахуванні спірного періоду роботи до його загального страхового стажу на підставі трудової книжки, оскільки вина позивача в тому, що трудова книжка заповнена роботодавцем із порушенням встановленого порядку, відсутня.

Здійснивши співставлення інформації, зазначеної у проаналізованих документах та з урахуванням того, що недоліки в оформленні документів не можуть бути підставою для обмеження особи у реалізації права на пенсійне забезпечення, суд приходить до висновку про наявність підстав для зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду навчання з 03.09.1981 по 16.07.1982 та періоду період роботи з 02.01.1995 по 31.01.1997.

Суд зазначає, що незарахування спірного стажу позивача буде суперечити принципу правової визначеності, оскільки в пункті 3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа № 1-25/2010 від 29.06.2010) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Щодо підстави для відмови позивачу у призначенні пенсії по інвалідності така ґрунтується на відсутності заяви про відсутність громадянства держави-окупанта (для призначення пенсій громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим). Крім того, відповідачем зазначено, що виплату пенсії позивачу за новим місцем проживання можливо здійснювати після надходження пенсійної справи отриманої в органах Пенсійного фонду РФ, з документами про припинення виплати пенсії на території РФ. Водночас у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану, військовою агресією Російської Федерації проти України виконати вимоги Порядку № 22-1 щодо запиту пенсійної справи позивача можливо буде після припинення або скасування воєнного стану на території України з урахуванням можливостей поштового зв`язку.

За встановленими обставинами справи позивач звернувся до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії по інвалідності.

Відповідно до пункту 2.2 Порядку №22-1 до заяви про призначання пенсії по інвалідності додаються документи, перелічені в підпунктах 1-4 пункту 2.1 цього розділу.

За змістом підпунктів 1-4 пункту 2.1 Порядку №22-1 такими документами є: документ, який містить інформацію про реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків; документи про стаж; довідка про заробітну плату (дохід) по 30 червня 2000 року; відомості про місце проживання особи.

Відповідно до абзацу 2 пункту 2.2. Порядку №22-1 орган, що призначає пенсію, додає до заяви одержану ним від МСЕК виписку з акта огляду МСЕК.

Отже, нормами пункту 2.2 Порядку №22-1 визначено вичерпний перелік документів, які додаються до заяви про призначення пенсії по інвалідності, і такий документ як заява в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта не передбачений.

Водночас пунктом 4.12. Порядку №22-1 передбачено, що при переїзді пенсіонера на постійне або тимчасове проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці орган, що призначає пенсію, не пізніше трьох робочих днів з дня одержання заяви про переведення виплати пенсії за новим місцем проживання надсилає запит про витребування пенсійної справи до органу, що призначає пенсію, за попереднім місцем фактичного проживання пенсіонера. Пенсійна справа не пізніше п`яти робочих днів з дня одержання запиту пересилається (електронна пенсійна справа передається) органу, що призначає пенсію, за новим місцем фактичного проживання.

З урахуванням вище наведеного слідує, що на орган, що призначає пенсію, покладено обов`язок, у разі одержання заяви від пенсіонера про переведення виплати пенсії за новим місцем проживання, надсилання запиту про витребування пенсійної справи до органу, що призначає пенсію, за попереднім місцем проживання (реєстрації) пенсіонера.

Суд зазначає, що у наданих відповідачем матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 наявне пенсійне посвідчення серії НОМЕР_3 , видане 31.03.2009 Управлінням ПФУ в Нижньогірському районі АРК (номер пенсійної справи № 123775). Зазначено, що посвідчення дійсне на всій території України. Посвідчення видане у зв`язку з отриманням позивачем пенсії по інвалідності (2 група) на термін з 04.11.2008 по 30.11.2009 у розмірі 790,12 грн. Надалі нарахування пенсії було неодноразово продовжено: з 01.12.2009 по 30.11.2011 у сумі 818,52 грн, з 01.12.2011 по 30.11.2013 в сумі 951,15грн, з 01.12.2013 по 30.11.2016 в сумі 1000,15 грн.

21.11.2023 медико-соціальною експертною комісією Комунального закладу Київської обласної ради «Обласне бюро судово-медичної експертизи» було проведено первинний огляд ОСОБА_1 та встановлено другу групу інвалідності (загальне захворювання) довічно.

Законом України від 20.10.2014 № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі Закон № 1706-VII), який з 22.11.2014 набрав чинності та яким відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до статті 1 Закону № 1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Частиною першою статті 4 Закону № 1706-VII визначено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Судом встановлено, що позивач зареєстрований як внутрішньо переміщена особа з 18.09.2023, а 2 група інвалідності встановлена з 21.11.2023 за наслідками первинного огляду, тобто у період після реєстрації внутрішньо переміщеною особою.

Відповідачем не надано будь-яких доказів, які давали б обґрунтовані підстави вважати, що на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії по інвалідності позивач отримувала відповідний вид пенсії за попереднім зареєстрованим місцем проживання.

Суд зазначає, що Порядок № 22-1 передбачає надання заяви в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта від громадян України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, у випадку призначення пенсії за віком (підпункт 9 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку) або поновлення виплати пенсії (пункт 2.8 розділу ІІ Порядку).

За змістом оскаржуваного рішення підтверджено, що позивач на обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує.

При цьому суд зазначає, що витребування пенсійної справи позивача з органу Пенсійного фонду за попереднім місцем проживання (реєстрації) пенсіонера згідно з вищенаведеними нормами Порядку №22-1 покладається саме на орган, що призначає пенсію, а неможливість направлення Управлінням відповідного запиту про витребування пенсійної справи не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на пенсійне забезпечення.

У зв`язку із встановленням інвалідності, позивач 21.12.2023 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду (відділ обслуговування громадян № 7 (сервісний центр) м.Ірпінь) із заявою саме про призначення пенсії по інвалідності, а не про поновлення її виплати.

Разом з тим, навіть не маючи обов`язку надавати заяву про відсутність громадянства держави-окупанта, у заяві про призначення пенсії по інвалідності від 21.12.2023 у розділі «інші відомості» позивач зазначив, що не має російського громадянства, пенсію по інвалідності отримував по 2014 рік, групу після 2016 року поновив 21.11.2023.

У зв`язку з наведеним, суд зазначає про безпідставність посилань відповідача в оскаржуваному рішенні на норми Порядку виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 №234, оскільки цей Порядок визначає механізм виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії та соціальні послуги від Пенсійного Фонду Російської Федерації або інших міністерств та відомств, що здійснюють пенсійне забезпечення у Російській Федерації, водночас за встановленими обставинами справи позивач звернувся за призначенням пенсії по інвалідності після того, як покинув територію Автономної Республіки Крим та зареєструвався як внутрішньо переміщена особа.

Таким чином, судом встановлено та не заперечується сторонами, раніше, позивач має трудову книжку на підтвердження зайняття трудовою діяльністю на території України (АР Крим) та є громадянином України, має стаж роботи для призначення пенсії, згідно наданих документів, позивач переїхав з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та отримав статус внутрішньо переміщеної особи.

У відповідності до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05 листопада 2014 року №637 призначення та продовження виплати довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам, крім осіб, зазначених в абзаці вісімнадцятому пункту 2 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 №509 Про облік внутрішньо переміщених осіб (Офіційний вісник України, 2014 р., № 81, ст. 2296; 2015 р., № 70, ст. 2312), - із змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 13 березня 2022 року № 269 та від 20 березня 2022 року № 332, (далі - внутрішньо переміщені особи) здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з зазначеним Порядком. Призначення, відновлення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) (далі - пенсії) внутрішньо переміщеним особам, у тому числі особам, які відмовились відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на території, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, здійснюються територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей, що містяться в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб.

Виплата (продовження виплати) довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати) та пенсій, що призначені зазначеним особам, здійснюється через рахунки та мережу установ і пристроїв акціонерного товариства Державний ощадний банк України з можливістю отримання готівкових коштів і проведення безготівкових операцій через мережу установ і пристроїв будь-яких банків тільки на території населених пунктів, де органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. Виплата пенсій та соціальні виплати особам з інвалідністю I групи та іншим особам, які за висновком лікарсько-консультативної комісії не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги, за їх письмовою заявою можуть здійснюватись акціонерним товариством Укрпошта з доставкою за фактичним місцем проживання/перебування таких осіб. Виплата (продовження виплати) пенсій та соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, зазначеним в абзаці вісімнадцятому пункту 2 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509, здійснюється у встановленому законодавством порядку.

Тобто, за приписами наведеної норми умовами призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є: знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в установі ПАТ Державний ощадний банк.

При цьому, для переведення виплати пенсії позивача з Автономної Республіки Крим за новим місцем проживання Головне управління Пенсійного фонду: має надіслати запит про витребування пенсійної справи до органу, що призначив пенсію за попереднім місцем проживання до компетентного органу Російської Федерації; отримати підтвердження припинення виплати пенсії органами пенсійного фонду Російської Федерації.

На підставі Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022, яким введено на території України воєнний стан, у зв`язку військовою агресією Російської Федерації проти України, починаючи з 24.02.2022, листування із Російською Федерацією зупинено, що підтверджується офіційним повідомленням АТ «Укрпошта» на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет.

Наведене доводить, що розірвання дипломатичних відносин з Російською Федерацією, унеможливлює звернення органів Пенсійного фонду України до компетентних органів Російської Федерації для отримання (витребування) матеріалів пенсійної справи, як і самостійне звернення позивача, що в свою чергу, позбавляє останнього можливості отримувати пенсію у належному розмірі та порушує гарантоване Конституцією України право власності та право на соціальний захист.

Отже, наведена вище позиція відповідача суперечить принципу верховенства права, оскільки витребування пенсійної справи позивача з органу Пенсійного Фонду за попереднім місцем проживання (реєстрації) покладається саме на орган, що призначає (поновлює) пенсію, а позбавлення управління можливості направлення відповідного запиту про витребування пенсійної справи не може слугувати підставою для відмови у призначенні пенсії.

Колегія суддів Верховного Суду у постанові від 22.09.2021 по справі № 308/3864/17, зазначила, що відсутність паперової пенсійної справи не є підставою для відмови у відновленні виплати пенсії, оскільки позивач не може нести негативних наслідків у зв`язку із відсутністю його пенсійної справи, а протилежне позбавляє його права на її відновлення.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складової права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Крім того, Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п. 53 рішення у справі «Ковач проти України» від 07.02.2008, пункт 59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19.10.2004, пункт 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13.01.2011, пункт 54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30.10.2014 тощо).

Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона за відомо не може реалізувати своїх прав.

За статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Враховуючи наведене вище, суд вважає, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 25.12.2023 № 70 про відмову у призначенні пенсії по інвалідності ОСОБА_1 з підстав ненадання сформованої належним чином пенсійної справи, отриманої в органах Пенсійного фонду РФ федерації та відсутності паперової пенсійної справи, або відсутності заяви у довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта (що було спростовано судом) є таким, що порушує право на соціальних захист, не відповідає приписам чинного законодавства та принципу верховенства права, а тому підлягає скасуванню.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованим обраний позивачем спосіб захисту, вважає його таким, що відповідає об`єкту порушеного права та у спірних правовідносинах є достатнім, необхідним та ефективним, а саме зобов`язання відповідача 1 зарахувати до страхового стажу позивача спірні періоди навчання та роботи, та повторно розглянути заяву позивача від 21.12.2023 про призначення пенсії по інвалідності з урахуванням правової позиції, викладеної у цьому рішенні.

Обираючи такий спосіб захисту порушених прав позивача, суд керується тим, що статтею 58 Закону 1058-IV визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії. При цьому позивач подавав заяву та документи про призначення пенсії саме до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області і саме це управління не прийняло до уваги надані позивачем документи, що підтверджують стаж позивача.

Отже, саме Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повинно відповідати за цими вимогами, у зв`язку з чим вимоги до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

VI. Висновки суду.

Частинами першою, другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надавши оцінку усім доказам в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

VII. Розподіл судових витрат.

Оскільки відповідно до положень Закону України від 08.07.2011 №3674-VI «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, в силу вимог статті 139 КАС України, судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 25.12.2023 № 70 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії по інвалідності.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання з 03.09.1981 по 16.07.1982 та період роботи з 02.01.1995 по 31.01.1997 відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_2 від 19.07.1982, та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.12.2023 про призначення пенсії по інвалідності з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач 1 Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, місцезнаходження: пр.Соборний, буд.158-Б, м.Запоріжжя, 69057; .

Відповідач 2 Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, місцезнаходження: вул. Саєнка Андрія, м. Фастів (З), Київська область, 08500; .

Рішення у повному обсязі складено та підписано 04.04.2024.

Суддя К.В.Мінаєва