Справа № 260/10071/23
Суддя: Маєцька Н.Д.
Дата ухвалення: 2024-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

03 квітня 2024 рокум. Ужгород№ 260/10071/23

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі: головуючої судді Маєцької Н.Д., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до 71-ого окремого батальйону НОМЕР_1 окремої бригади Сил територіальної оборони Збройних сил України (військова частина НОМЕР_2 ), військової частини НОМЕР_3 про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до 71-ого окремого батальйону НОМЕР_1 окремої бригади Сил територіальної оборони Збройних сил України, військова частина НОМЕР_2 , в якому просить: 1) Визнати бездіяльність відповідача - військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати на момент звільнення з військової служби належних сум грошових коштів в розмірі 249 699,00 грн. протиправною; 2) Стягнути з відповідача - військової частини НОМЕР_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , на користь позивача грошовий борг в розмірі 273 289,00 грн.

Ухвалою суду від 09 лютого 2024 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача Військову частину НОМЕР_3 .

Ухвалою суду від 04 березня 2024 року витребувано від військової частини НОМЕР_3 довідку (інформацію) про нараховані та виплачені ОСОБА_1 суми грошового забезпечення (окремо за видами виплат) при звільненні та довідку про грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні повні два календарні місяці перед його виключенням зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у період з 26 лютого 2022 року по 05 жовтня 2023 року перебував на військовій службі. 05 жовтня 2023 року позивач згідно наказу № 288 був звільнений з військової служби у відставку за станом здоров`я, проте повну виплату усіх передбачених законодавством сум коштів відповідач не провів. Згідно виписки про рух коштів по картковому рахунку, після звільнення позивачу було виплачено 23590,00 грн. грошового забезпечення за вересень місяць 2023 року відповідно до займаної посади, 19700,00 грн. додаткової фінансової винагороди за вересень місяць 2023 року та 62622,00 грн., в якості сум, належних позивачу при звільненні, що були перераховані відповідачем із затримкою. На переконання позивача, на момент звільнення з військової служби відповідач мав нарахувати та виплатити позивачу грошові кошти у розмірі 355611,00 грн. Оскільки, за період після звільнення відповідачем було сплачено 105912,00 грн., різниця між нарахованими позивачем та виплаченими відповідачем сумами складає 249699,00 грн., яка підлягає стягненню на користь позивача.

Відповідач-1 надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову в зв`язку з тим, що бездіяльність з боку відповідача допущена не була, що підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 05 жовтня 2023 року № 288. Усі передбачені нарахування на користь позивача були здійснені, розрахунки нарахувань скеровані до військової частини НОМЕР_3 для здійснення відповідних виплат.

Позивач надав суду відповідь на відзив відповідача 1, в якому зазначив, що твердження відповідача про те, що ним проведені всі передбачені Законом нарахування на користь позивача не відповідають обставинам справи, що вбачається, на переконання позивача, з розрахунку наведеному в позовній заяві, з посиланням на нормативно-правові документи, яких не дотримався відповідач.

Відповідач-2 надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову в зв`язку з тим, що військова частина НОМЕР_3 дійсно є розпорядником бюджетних коштів має власний рахунок у Державній казначейській службі України, але на його фінансово-економічну службу покладено обов`язок виключної консолідації нарахувань, здійснених його структурними підрозділами (в т.ч. відповідача -1) та зарахування коштів на банківські рахунки військовослужбовців з розрахункового рахунку відкритого у Державній казначейській службі України. Перевірку та контроль правильності нарахувань та виплат фінансово-економічна служба відповідача-2 не здійснює та не має відповідних повноважень. Всі адміністративно-розпорядчі правочини щодо нарахування, виплати та позбавлення певних видів виплат в частині підлеглого особового складу покладено на відповідача -1.

Позивач надав суду відповідь на відзив відповідача -2, в якому зазначив, що військова частина НОМЕР_3 , як розпорядник бюджетних коштів несе матеріальну відповідальність перед позивачем в частині виплати компенсації за порушення строків остаточного розрахунку військовослужбовця при його звільненні з військової служби, оскільки батальйон як підпорядкована військова частина, звільняє особу з військової служби і виключає його зі списків особового складу саме на підставі наказу бригади, якою є відповідач в/ч НОМЕР_3 та на якого покладений обов`язок контролювати належне виконання свого наказу.

01 березня 2024 року позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить суд стягнути компенсацію за затримку остаточного розрахунку при звільненні за період з 06.10.2023 року по 29.02.2024 року у розмірі 107082,24 грн.

15 березня 2024 року позивач надав суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить стягнути з відповідачів 380 916,27 грн., з врахуванням обґрунтувань і пояснень підставності позову, викладених позивачем в позовній заяві та відповіді на відзив.

У вказаній заяві позивач зазначає, що йому не виплачено грошову допомогу при звільненні за станом здоров`я в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за повний календарний рік служби у розмірі 11974,61 грн., грошову компенсацію за усі невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки з збереженням грошового забезпечення за 2022-2023 року із застосуванням коефіцієнта збільшення 2,5 у розмірі 39915,38 грн., премію в розмірі 486 % місячного грошового забезпечення, що складає 116393,15 грн..

Крім того, позивач зазначає, що йому виплачено не повністю надбавку за виконання особливо важливих завдань у розмірі 65 % посадового окладу та на його користь підлягає стягенню 2678,11 грн. та грошову компенсацію за усі невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022-2023 роки із застосуванням коефіцієнта збільшення 2,5.

У вказаній заяві позивач зазначає, що розмір середнього заробітку за затримку остаточного розрахунку при звільненні складає 143695,38 грн. за період з 06.10.2023 року по 05.04.2024 року.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить наступних висновків.

Судом, встановлено, що відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 05 жовтня 2023 року № 288 позивача звільнено з військової служби у відставку за пунктом «б» (за станом здоров`я) на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку.

Відповідно до вказаного наказу позивача з 05 жовтня 2023 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Вислуга років у Збройних Силах України станом на 05 жовтня 2023 року: календарна 1 рік 7 місяців 9 діб.

Крім того у відповідності до вказаного наказу позивачу підлягали до виплати:

- щомісячна премія за особливий внесок у загальні результати служби у розмірі 486 % місячного грошового забезпечення, надбавка за виконання особливо важливих завдань у розмірі 65 % посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років;

- додаткова винагорода за участь в бойових діях відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 у розмірі 30000,00 грн. гривень за період з 01.10.2023 року по 05.10.2023 року;

- вихідна допомога при звільненні за 19 місяців служби у розмірі 76 % місячного грошового забезпечення;

- компенсація за невикористану основну відпустку за 22 днів 2022 року в сумі 18085,23 грн. та 22 днів 2023 року в сумі 17562,77 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснюється Законом України від 25 березня 1992 року №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII).

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону №2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною першою статті 40 Закону №2232-XII визначено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, систему їх соціального та правового захисту визначає Закон України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон №2011-XII).

Відповідно до статті 1-2 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною 1 статті 9 Закону №2011-XII обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до частини 2 статті 15 Закону №2011-XI (в редакції чинній на момент звільнення позивача з військової служби) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України "Про розвідку", а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

У разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

Виплата військовослужбовцям зазначеної в цьому пункті одноразової грошової допомоги при звільненні їх з військової служби здійснюється Міністерством оборони України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.

Аналогічні правові норми закріплені в Розділі XXXII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Порядок №260).

Зокрема, пунктами 1 та 2 Розділу XXXII Порядку №260 передбачено, військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Як вже встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач звільнений з військової служби за станом здоров`я та його календарна вислуга становить 1 рік 7 місяців 9 бід.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить висновку, що позивач, як військовослужбовець, що звільнений з військової служби за станом здоров`я має право на одноразову грошову допомогу, передбачену абзацом другим п. 1 ч.2 ст. 15 Закону №2011-XII.

Розмір такої допомоги визначається у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби позивача.

Згідно з п. 5 розділу ХХХІІ Порядку № 260 одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби обчислюється з розміру місячного грошового забезпечення, до якого включаються: звільненим із займаних посад - щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за останньою займаною посадою.

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_3 від 07 березня 2023 року № 172/А 7029 розмір місячного грошового забезпечення позивача з якого обчислюється одноразова грошова допомога у разі звільнення складає 23949,23 грн.

Відтак, розмір одноразової грошової допомоги при звільненні становить 11974, 61 грн. (23949,23 грн. х 50 %).

Однак, відповідачами не надано суду доказів на підтвердження факту нарахування та виплати позивачу такої грошової допомоги, станом на час його звільнення.

Відтак, судом встановлено протиправну бездіяльність відповідача -1 щодо ненарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за станом здоров`я в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби та наявність підстав для виплати позивачу такої одноразової грошової допомоги у розмірі 11974,61 грн. .

Щодо позовних вимог в частині невиплати позивачу компенсації за усі невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки із збереженням грошового забезпечення із застосуванням коефіцієнту збільшення в розмірі 2,5 у розмірі 39915,38 грн. та позовних вимог в частині не виплати в повному обсязі грошової компенсації за усі невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022-2023 роки з урахуванням коефіцієнту 2,5 у розмірі 78234,15 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ (в редакції чинній на момент звільнення позивача) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.

Згідно з п. 14 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті (абз. 2 п. 14 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ).

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" (абз. 3 п. 14 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ).

Відповідно до п. 17 ст. 10-1 Закону №2011 в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені пунктами першим, шостим та дванадцятим цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених пунктом першим цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з п. 18 ст. 10-1 Закону № 2011 під час дії воєнного стану військовослужбовцям надається частина щорічної основної відпустки загальною тривалістю не більше 30 календарних днів, а також відпустка за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більше 10 календарних днів. Кожна із зазначених відпусток надається без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відтак, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі № Пз/9901/4/19 (620/4218/18).

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 05 жовтня 2023 року № 288 щорічна основна відпустка позивачу за 2022 та 2023 роки не надавалась.

В той же час, відповідно до вказаного наказу позивачу виплачена компенсація за невикористану основну відпустку за 22 дні за 2022 рік у розмірі 17562, 77 грн. та за 30 днів за 2023 рік у розмірі 23949,23 грн.

Разом з тим, оскільки щорічна основна відпустка за 2022 рік позивачу не надавалась (про що зазначено у самому наказі про звільнення позивача), а відповідно до п. 1 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів, то суд констатує, що позивачу виплачено компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2022 рік не в повному обсязі.

Відповідно до п. 3 розділу ХХХІ Порядку № 260 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Згідно з п. 5 розділу ХХХІ Порядку № 260 військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які мають право на щорічні додаткові відпустки відповідно до чинного законодавства України, виплачується компенсація за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, яка надається в повному обсязі або пропорційно часу, прослуженому в році звільнення.

Відповідно до п. 6 розділу ХХХІ Порядку № 260 розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення місячного розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.

Таким чином, розмір грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2022 рік становить 23949,23 грн. (23949,23 грн. місячне грошове забезпечення / 30 календарних днів х 30 днів).

Оскільки відповідач нарахував та виплатив позивачу компенсацію за невикористані дні основної відпустки за 2022 рік у розмірі 17562,77 грн., сума недоплаченої компенсації становить 6386,46 грн. (23949,23 грн.- 17562,77 грн.) та вказану суму необхідно стягнути на користь позивача.

Крім того, як вже зазначалося судом, згідно з п. 18 ст. 10-1 Закону № 2011 під час дії воєнного стану військовослужбовцям надається відпустка за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більше 10 календарних днів.

У випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки.

При цьому, суд зазначає, що відповідачами, на яких в силу положень ч. 2 ст. 77 КАС України покладено обов`язок доказування, не надано до суду доказів надання позивачу додаткової відпустки за сімейними обставинами.

В той же час, доказів на підтвердження виплати позивачу компенсації невикористаної додаткової відпустки за сімейними обставинами матеріали справи не містять.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що позивач має право на отримання грошової компенсації за невикористані ним дні щорічної додаткової відпустки за 2022-2023 роки в загальній кількості 20 календарних днів.

Враховуючи положення п. 6 розділу ХХХІ Порядку № 260 розмір грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку за 2022-2023 роки становить 15966,15 грн. (23949,23 грн. місячне грошове забезпечення / 30 календарних днів х 20 днів).

В той же час, в частині позовних вимог щодо виплати грошової компенсації за невикористану основну та додаткову відпустки із застосуванням коефіцієнту збільшення в розмірі 2,5, передбаченого абз. 3 п. 3 розділу ХХХІ Порядку № 260, суд зазначає наступне.

Як вже зазначалося судом, відповідно до пункту 3 розділу ХХХІ Порядку № 260 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

При цьому грошове забезпечення за період наданої відпустки або розмір грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення обчислюється з такого розрахунку: тим, які мають вислугу до 10 календарних років, - 2,5 календарних дня; тим, які мають вислугу від 10 до 15 календарних років, - 2,9 календарних дня; тим, які мають вислугу від 15 до 20 календарних років, - 3,3 календарних дня; тим, які мають вислугу 20 і більше календарних років, - 3,8 календарних дня.

Одержана в результаті обчислення тривалість відпустки округлюється в бік збільшення до повного дня.

Грошове забезпечення за період відпустки виплачується до дня закінчення відпустки включно на підставі наказу командира військової частини.

В той же час, суд враховує, що Верховним Судом в постанові від 30.06.2022 року по справі №420/2803/21 зазначено «при звільненні з військової служби з таких підстав, як за віком, за станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів військовослужбовцю - у році звільнення - надається можливість піти у відпустку повної тривалості, на яку він має право відповідно до пункту 1, а також пункту 2 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, або отримати замість них грошову компенсацію, у тому числі за невикористані дні відпусток за минулі періоди.

Інакша ситуація з тими військовослужбовцями, які звільняються з інших підстав, аніж згадані чотири. Їм - у році звільнення - дається можливість піти у щорічну основну відпустку, але тривалість цієї відпустки, по суті, буде пропорційна часу військової служби у році звільнення. Алгоритм визначення цієї пропорції написано вище (абзац перший пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ).

З умовами/правилами надання відпусток військовослужбовцям, які звільняються, пов`язані й правила обчислення їм грошового забезпечення або грошової компенсації замість цих відпусток. На думку колегії суддів, кратність, яку треба застосовувати при обчисленні цих виплат відповідно до абзацу третього пункту 3 розділу ХХХІ Порядку № 260, може стосуватися тих військовослужбовців й умов/правил надання їм відпусток, які передбачені абзацом першим пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, тобто коли це стосується військовослужбовців, які звільняються з інших підстав, ніж як за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів (у тексті пункту 3 розділу ХХХІ Порядку № 260 (абзац другий) їх синтаксично виокремлено як «інші військовослужбовці»), і яким при звільненні відпустка надається (чи замість якої вони можуть отримати грошову компенсацію) з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ. Водночас, ця кратність, якщо зважити на синтаксичну побудову норми абзацу третього пункту 3 розділу ХХХІ Порядку № 260, стосується обчислення грошового забезпечення/грошової компенсації щодо відпусток військовослужбовців у рік звільнення. Іншими словами, застосування кратності при обчисленні грошового забезпечення/грошової компенсації щодо всіх днів невикористаної щорічної відпустки (основної і додаткової) військовослужбовців у зв`язку зі звільненням зі служби - тим паче незалежно від підстав їх звільнення - не передбачено і це суперечило б (наведеним вище) положенням Закону № 2011-ХІІ щодо надання відпусток військовослужбовцям.».

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивачем в позовній заяві зазначено, що відповідачем не враховано, під час розрахунку компенсації за невикористанні дні відпустки, вимоги п. 3 Розділу XXXI відповідно до якого, грошове забезпечення за період наданої відпустки або розмір грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення обчислюється з такого розрахунку: тим, які мають вислугу до 10 календарних років, - 2,5 календарних дня.

Судом встановлено, що позивача звільнено з військової служби на підставі підпункту «б» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (за станом здоров`я).

Таким чином, положення пункту 3 Розділу XXXI Порядку №260 щодо виплати компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення з розрахунку 2,5 календарних дні, на позивача у спірних правовідносинах не поширюється.

Відтак, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог в частині невиплати позивачу премії у розмірі 486 % місячного грошового забезпечення, суд зазначає наступне.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 05 жовтня 2023 року № 288 позивачу підлягала виплата щомісячної премії за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 486 місячного грошового забезпечення.

Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затверджений Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Порядок №260).

Порядок преміювання встановлений у розділі XVI Порядку №260 відповідно до пункту 1 якого, командири (начальники) військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України мають право щомісяця здійснювати преміювання військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби) відповідно до їх особистого внеску в загальні результати служби.

Пунктом 2 розділу XVI вказаного Порядку встановлено, що розмір щомісячної премії, але не менше 10 відсотків посадового окладу, встановлює Міністр оборони України для відповідних категорій військовослужбовців виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України, та особливостей проходження військової служби.

Окремим дорученням Міністра оборони України від 01.02.2023 р. № 2683/з, зокрема Додатком 2 до доручення встановлено розмір щомісячної премії військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом (призовом) на посадах рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу (крім військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом (призовом) у військових частинах, підпорядкованих Командуванню Сил спеціальних операцій, Командуванню Десантно-штурмових військ, Командуванню морської піхоти Військово-Морських Сил, в екіпажах надводних кораблів (суден, катерів), які перебувають у строю (в ремонті), в управліннях груп, ланок, загонів, дивізіонів, бригад та центрів, до складу яких входять кораблі, морські судна, самохідні рейдові судна або катери, які постійно розміщені на кораблях (суднах, катерах) та у військових частинах НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , А1420-А, А1420-Б, А1420-Г, А1420-М, А1556, НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , НОМЕР_9 , НОМЕР_10 , НОМЕР_11 , НОМЕР_12 ) виплачується щомісячна премія, розмір якої залежить від тарифного розряду. Військовослужбовцям, які мають 10 тарифний розряд щомісячно виплачується премія у розмірі 486% посадового окладу (додаток № 2).

Таким чином, Порядком №260 надано право командирам військових частин преміювати або не преміювати військовослужбовця, але розмір щомісячної премії встановлюється не командиром частини, а Міністром оборони.

Як вбачається із довідки військової частини НОМЕР_3 від 07 березня 2024 року про види доходів позивачу у жовтні 2023 року нараховано щомісячну премію у розмірі 2555,44 грн. за п`ять днів жовтня (місяць звільнення).

В той же час, відповідно до пункту 3 розділу XVI Порядку №260 виплата щомісячної премії військовослужбовцям здійснюється на підставі наказу командира військової частини, який видається до 05 числа місяця, наступного за місяцем преміювання, з урахуванням військової дисципліни, наявності дисциплінарних стягнень, показників виконання службових обов`язків.

Відтак, враховуючи вищенаведене позивачу підлягала виплата премії за вересень 2023 року. В той же час, розмір такої премії у відповідності до Порядку № 260 встановлюється у відсотковому значенні від посадового окладу.

Таким чином позивачу підлягала до виплати щомісячна премія за особистий внесок у загальні результати служби у розмірі 486 % посадового окладу, що становить 15843,60 грн. (3260,00 грн. х 486 %).

Однак, така нарахована та виплачена позивачу не була.

При цьому, суд зазначає, що зазначення командиром частини у наказі про звільнення позивача з військової служби про виплату премії у розмірі 486 % «місячного грошового забезпечення», а не «посадового окладу» не ґрунтується на вищенаведених нормах чинного законодавства, оскільки виплата премії в таких розмірах не передбачена чинним законодавством.

Відтак, суд вважає необґрунтованим здійснений позивачем розрахунок премії 486 % місячного грошового забезпечення у розмірі 116393,25 грн., та як вже зазначалося судом, розмір належної позивачу премії за особистий внесок у загальні результати служби становить 15843,60 грн.

Щодо позовних вимог в частині виплати позивачу надбавки за виконання особливо важливих завдань у розмірі 65 % посадового окладу, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 розділу VI (Виплата надбавки за особливості проходження служби) Порядку № 260 військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) щомісячно виплачується надбавка за особливості проходження служби в розмірах до 100 відсотків посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років залежно від складності та важливості виконуваних обов`язків.

Виходячи з наявного фонду грошового забезпечення на відповідний рік надбавка за особливості проходження служби окремим категоріям військовослужбовців збільшується на відповідний коефіцієнт згідно з Переліком окремих категорій військовослужбовців, яким збільшується розмір щомісячної надбавки за особливості проходження служби відповідно до мінімального розміру залежно від складності та важливості виконуваних обов`язків (додаток), або може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України у фіксованому розмірі до 100 відсотків посадового окладу, окладу за військовим званням і надбавки за вислугу років.

Згідно з п. 2 розділу VI Порядку № 260 розмір щомісячної надбавки за особливості проходження служби розраховується від мінімального розміру цієї надбавки, який встановлюється Міністром оборони України, у відсотках для осіб офіцерського складу та окремо для осіб рядового, сержантського та старшинського складу виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

Мінімальний розмір щомісячної надбавки за особливості проходження служби не може перевищувати 65 відсотків.

Відповідно до п. 3 розділу VI Порядку № 260 надбавка за особливості проходження служби у встановлених розмірах виплачується щомісяця з дня вступу до виконання обов`язків за посадою, у тому числі й у разі тимчасового виконання обов`язків за посадою, до дня звільнення від виконання обов`язків за посадою, яка передбачає цю надбавку.

Як вбачається із довідки військової частини НОМЕР_3 від 07 березня 2024 року позивачу у жовтні 2023 року виплачено надбавку за особливості служби у розмірі 512,02 грн.

Відтак, надбавку за виконання особливо важливих завдань у розмірі 65 % посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років у розмірі 512,02 грн. нараховано та виплачено позивачу пропорційно календарним дням в місяці звільнення, тобто за 5 днів жовтня 2023 року.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить висновку, що відповідачем -1 дотримано порядок нарахування та виплати позивачу надбавки за особливості проходження служби, отже в цій частині вимог позов задоволенню не підлягає.

Враховуючи вищенаведені обставини справи та норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що відповідачем-1 при звільненні позивача з військової служби допущено протиправну бездіяльність в частині ненарахування та невиплати позивачу грошового забезпечення в повному обсязі. Так, позивачу при звільненні з військової служби не було виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 11974,61; не виплачено в повному обсязі компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 22352,61 грн., премію у розмірі 15843,60 грн.

Щодо позовних вимог в частині виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 143695,38 суд зазначає наступне.

Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин № 2352-IX від 1 липня 2022 року, який набув чинності 19.07.2022 року текст статті 117 викладено в такій редакції:

"У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті".

З вказаним позовом до суду позивач звернувся після набрання чинності вищенаведеними положеннями закону, а відтак з урахуванням приведених змін середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягає стягненню, але не більш як за шість місяців.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100), який застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках, зокрема в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт «л» пункту 1 Порядку №100).

Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Як вказано у пункті 8 Порядку №100 можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством. Таким законодавством у даному випадку є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (який набрав чинності 20.07.2018) (далі - Порядок №260).

Тобто Порядок №260 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців.

З урахуванням викладеного, Порядком №100 врегульовані загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати (пункти 2,8), тоді як Порядком №260 встановлено особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців. Таким чином, суд дійшов висновку, що необхідно застосовувати відповідні алгоритми, передбачені Порядком №100, залежно від кожного окремого випадку з обов`язковим врахуванням спеціального правового регулювання порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, визначеного Порядком №260.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у подібних правовідносинах, в постанові від 25.11.2020 у справі №160/2867/19.

Відповідно до довідки, наданої військовою частиною НОМЕР_3 про види доходів позивача загальний розмір виплаченого йому грошового забезпечення склав за серпень 2023 та вересень 2023 року 90710,63 грн. Сукупна кількість календарних днів за цей період - 61 календарний день.

Таким чином, середній заробіток позивача складає 1487,05 грн (90710,63 грн. : 61 день).

Затримка розрахунку при звільненні за період з 06.10.2023 по 03.04.2024 становить 181 календарний день.

Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вищевказаний період становитиме 269156,05 грн. (1487,05 грн. х 181 днів).

В той же час, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у пунктах 39-41 постанови від 18.03.2020 по справі №711/4010/13-ц, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке: 1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. 2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. 3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. 4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені також Верховним Судом у постанові від 20 травня 2020 року у справі №816/1640/17.

У пунктах 77-78 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц також зазначено, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

У пункті 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц викладено правову позицію, відповідно до якої з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Враховуючи розмір невиплачених сум при звільненні та істотність цієї частки порівняно із сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд дійшов висновку, що заявлена до стягнення у цій справі сума середнього заробітку є очевидно неспівмірною зі встановленим розміром заборгованості з виплати грошової компенсації.

З врахуванням принципу справедливості та співмірності середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.

Такий висновок узгоджується також з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 24.07.2019 у справі №805/3167/18-а, від 03.04.2019 у справі №662/1626/17 та від 30.10.2019 у справі №806/2473/18.

Оскільки розмір невиплачених сум при звільненні в рази менший порівняно із середнім заробітком за час затримки розрахунку, то наявні підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зокрема, істотність частки грошової компенсації за невиплачену компенсацію в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 50170,82 /218596,35 грн.

(розмір невиплачених сум при звільненні /середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,18.

З огляду на що сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 1487,05 грн. (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 0,18 х 181 день затримки розрахунку) = 48448,09 грн.

Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 48448,09 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Враховуючи, що відповідно до заявлених позовних вимог позивач просить стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період у розмірі 143695,38 грн., а судом встановлено, що позивачу належить до виплати компенсація у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 48448,09 грн., то позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до абз.3 п.7 Порядку №260 військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно.

Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (абз.5 п.8 Порядку № 260).

Згідно з п. 14 Порядку № 260 грошове забезпечення, не виплачене своєчасно або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього.

Таким чином, відповідач-1 повинен був здійснити повний розрахунок з позивачем при звільненні.

Оскільки в ході судового розгляду встановлено порушення відповідачем-1 строків виплати належних при звільненні працівникові сум, то суд вважає протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_2 щодо не проведення із позивачем своєчасного і повного розрахунку при звільненні зі служби.

При цьому, здійснюючи розгляд даної адміністративної справи, суд враховує, що відповідно до пункту 1.5 Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ та організацій Збройних Сил України, затверджених наказом Міністерства оборони України № 280 від 22.05.2017, в редакції наказу Міністерства оборони України №44 від 14 лютого 2020 року, військова частина, не включена до мережі розпорядників бюджетних коштів, зараховується на фінансове забезпечення до військової частини - розпорядника коштів третього рівня на підставі відповідних директив (рішень). Командир військової частини, зарахованої на фінансове забезпечення до військової частини - розпорядника коштів третього рівня, організовує своєчасне оформлення та подання розпоряднику коштів усіх документів, необхідних для здійснення належного фінансового забезпечення військової частини.

Також, суд враховує обставини, що за змістом довідки про розмір грошового забезпечення військовослужбовця позивачу виплату грошового забезпечення здійснює військова частина НОМЕР_3 , за військову частину НОМЕР_2 .

Відтак, з наведеного суд дійшов висновку, що військова частина НОМЕР_2 зарахована на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_3 , а тому не є розпорядником бюджетних коштів.

З огляду на вищенаведене, не виплачені позивачу кошти при звільненні та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні необхідно стягнути з відповідача -2.

За правилами встановленими ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу своїх дій на відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України та зважаючи на доводи адміністративного позову, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст. ст. 5, 9, 19, 77, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_13 ) до 71-ого окремого батальйону НОМЕР_1 окремої бригади Сил територіальної оборони Збройних сил України (військова частина НОМЕР_2 ), військової частини НОМЕР_3 (код ЄДРПОУ НОМЕР_14 ) про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність 71-ого окремого батальйону НОМЕР_1 окремої бригади Сил територіальної оборони Збройних сил України (військова частина НОМЕР_2 ) щодо не проведення своєчасного та повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з військової служби.

3. Стягнути з Військової частини НОМЕР_3 (код ЄДРПОУ НОМЕР_14 ) належне ОСОБА_1 грошове забезпечення при звільненні з військової служби у розмірі 50 170,22 грн. (п`ятдесят тисяч сто сімдесят гривень двадцять дві копійки).

4. Стягнути з Військової частини НОМЕР_3 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 06.10.2023 по 03.04.2024 року у розмірі 48448,09 (сорок вісім тисяч чотириста сорок вісім гривень дев`ять копійок).

5.В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

6. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяН.Д. Маєцька