Справа № 400/10008/21
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2024-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2024 р.м. ОдесаСправа № 400/10008/21

Перша інстанція: суддя Птичкіна В.В.,

повний текст судового рішення

складено 08.11.2023, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурія О.В.,
судді Вербицької Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.02.2020 року до 28.09.2021 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.02.2020 року до 28.09.2021 року.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що відповідач несвоєчасно здійснив з позивачем остаточний розрахунок при виключені з особового складу військової частини, а такий фактично був проведений лише 29.09.2021 року на виконання рішення суду. З огляду на це, позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з тих підстав, що повний розрахунок з ним було проведено з порушенням строків, визначених статтею 116 КЗпП України.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 08.11.2023 року позов задоволено наступним чином:

- визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 , яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 29.02.2020 року до 28.09.2021 року.

- зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 29.02.2020 року до 28.09.2021 року у сумі 11403,94 грн..

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 та з 28.02.2020 року був виключений із списків особового складу військової частини (наказ командира ВЧ НОМЕР_1 від 28.02.2020 року №43).

13.01.2021 року позивач звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до ВЧ НОМЕР_1 , в якому просив суд: визнати протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; зобов`язати нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням індексації грошового забезпечення.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 07.04.2021 року у справі №400/203/21 в задоволенні вказаного вище позову було відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.07.2021 року рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 07.04.2021 року у справі №400/203/21 було скасовано, позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

29.09.2021 року на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.07.2021 року у справі №400/203/21 відповідач виплатив позивачу 65481,46 грн. із призначенням платежу «Зарплата», що підтверджується відомостями мобільного банкінгу позивача (а.с.5).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що станом на день звільнення позивача зі служби відповідачем не було проведено з ним повного розрахунку, а саме не виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні, а тому позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також суд першої інстанції виходив з того, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця, а тому суд дійшов висновку про необхідність здійснення судом розрахунку та встановлення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів при вирішенні даного спору виходить з наступного.

Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України від 20.12.1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» тощо.

Водночас, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум.

Отже, в даному випадку вірним є застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 28.01.2021 року у справі №240/11214/19, від 24.12.2020 року у справі №340/401/20, від 05.08.2020 року у справі №826/20350/16, від 15.07.2020 року у справі №824/144/16-а.

Статтею 116 КЗпП України (в редакції чинній на дату проведення з позивачем остаточного розрахунку) встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із ст.117 КЗпП України (в редакції чинній на дату проведення з позивачем остаточного розрахунку) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.05.2020 року у справі №320/1263/19.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником і підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, одноразову грошову допомогу при звільненні на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Отже, одноразова грошова допомога при звільненні відноситься до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

Таким чином, одноразова грошова допомога при звільненні, на яку позивач мав право, що підтверджено рішенням суду, повинна бути виплачена у день звільнення позивача із військової служби, а факт її несвоєчасної виплати є підставою для застосування наслідків, які передбачені статтею 117 КЗпП України, про що вірно зазначено судом першої інстанції.

Водночас, колегія суддів враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені у вказаній постанові, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні даного питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 30.10.2019 року у справі №806/2473/18, від 12.08.2020 року у справі №400/3151/19 та ряду інших.

Отже, в рамках даного спору суду необхідно було визначити розмір відповідальності роботодавця, передбачений статтею 117 КЗпП, виходячи з розміру суми одноразової грошової допомоги при звільненні, яку відповідач виплатив позивачу із запізненням.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції розрахувавши середньоденне грошове забезпечення позивача за останні два місяці перед звільненням, кількість календарних днів за весь час затримки повного розрахунку, середній заробіток за весь період затримки, та враховуючи облікову ставку установлену Нацбанком України на день звільнення позивачу зі служби у розмірі 11 відсотків, а також розрахувавши вказаний відсоток від несвоєчасно виплаченої суми, поділивши його на кількість днів у році та помноживши отриману суму на кількість днів за весь час затримки розрахунку, дійшов висновку, що розмір відшкодування за час затримки розрахунку складає 11403,94 грн..

Колегія суддів не може погодитись з таким розрахунком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

В постанові Верховного Суду від 09.03.2023 року у справі №520/899/21, суд дійшов висновку, що чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19.

З висновків суду викладених у вказаних вище постановах Верховного Суду вбачається, що зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, розраховується наступним чином.

Так, середній заробіток працівника згідно з ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Згідно з абзацом 3 п.2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата, зокрема, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

З матеріалів справи вбачається, що 28.02.2020 року наказом командира ВЧ НОМЕР_1 №43 від 28.02.2020 року позивач виключений зі списків особового складу частини у зв`язку зі звільненням зі служби, отже двома попередніми місяцями перед звільненням є січень 2020 року (31 календарних днів) та лютий 2020 року (29 календарний день), разом 60 календарний день.

Згідно витягу із розрахунково-платіжних відомостей на виплату грошового забезпечення військовослужбовцям ВЧ НОМЕР_1 за 2020 рік щодо позивача, наданого позивачем разом з позовною заявою (відповідачем суду не надано відомостей про середньоденне грошове забезпечення позивача), грошове забезпечення позивача за січень 2020 року становило 16147,99 грн., а за лютий 2020 року 15511,68 грн..

Таким чином середньоденне грошове забезпечення позивача складає 527,66 грн. (16147,99 грн. + 15511,68 грн.) / 60 днів = 527,66 грн.).

Враховуючи дату звільнення позивача зі служби (28.02.2020 року) та дату виплати заборгованості (29.09.2021 року), кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 578 днів.

Таким чином, сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 29.02.2020 року (наступний день після звільнення) по 28.09.2021 року (день до дня виплати заборгованості) становить 304987,48 грн. (527,66 грн. - середньоденний заробіток позивача * 578 дня).

Однак, в даному випадку колегія суддів вважає за необхідне застосувати принцип співмірності, з урахуванням розміру недоплаченої суми, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставин, за яких було встановлено наявність заборгованості, а також дій відповідача щодо її виплати, що узгоджується і з позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду від 30.10.2019 року у справі №806/2473/18, від 24.07.2019 року у справі №805/3167/18-а, а також у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 03.04.2019 року у справі №662/1626/17, від 17.01.2019 року у справі №2-1579/11.

Істотність частки компенсації за виплачену одноразову грошову допомогу при звільненні в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 21,47% (65481,46 грн. / 304987,48 грн. (сума одноразової грошової допомоги при звільненні поділена на середній заробіток за весь час затримки розрахунку) * 100).

Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 527,66 грн. (середньоденне грошове забезпечення) х 21,47% х 578 (кількість днів затримки розрахунку) = 65480,81 грн..

Таким чином, враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що враховуючи справедливий і розумний баланс між інтересами позивача і відповідача, а також враховуючи те, що стягнення компенсації у розмірі 304987,48 грн. за несвоєчасну виплату заборгованості у розмірі 65481,46 грн., є явно неспівмірним розміру простроченої заборгованості та майнових втрат позивача, тому середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 65480,81 грн., як належна сатисфакція майнових прав позивача за встановлених обставин.

За таких обставин, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 65480,81 грн..

Таким чином, з огляду на встановлені обставини та наявного правового регулювання, суд апеляційної інстанції частково погоджується із доводами апелянта та вважає, що суд першої інстанції невірно визначив передбачений статтею 117 КЗпП розмір відповідальності відповідача за затримку розрахунку при звільненні позивача.

Відповідно до п.1, п.4 ч.1 ст.317 КАС України, рішення суду першої інстанції підлягає зміні з мотивів, викладених у цій постанові.

Керуючись ст.311, ст.315, ст.317, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2023 року змінити в мотивувальній та резолютивній частинах з мотивів, викладених у цій постанові.

Абзац 3 резолютивної частини рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2023 року викласти у наступній редакції:

«Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 лютого 2020 року по 28 вересня 2021 року у сумі 65480 (шістдесят п`ять тисяч чотириста вісімдесят) гривень 81 копійок».

В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач К.В. Кравченко
Судді О.В. Джабурія Н.В. Вербицька