Справа № 200/10330/21
Суддя: Молочна І.С.
Дата ухвалення: 2024-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

04 квітня 2024 року Справа №200/10330/21

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Молочної І.С., розглянувши в порядку письмового провадження заяву Державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мельникова Олега Андрійовича по адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

у 2021 році ОСОБА_1 , позивач, звернувся з адміністративним позовом до Донецького окружного адміністративного суду з вимогами до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області:

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо нарахування та виплати судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.04.2020 по 31.08.2020 із застосуванням щомісячного обмеження її нарахування сумою 47320,00 грн. згідно з частиною третьою статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553-ІХ від 13.04.2020;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області нарахувати та сплатити невиплачену суддівську винагороду судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя Ісакову Дмитру Олександровичу на підставі статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що встановлений з 01.01.2020, за період з 01.04.2020 по 31.08.2020 у розмірі 140793,27 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року у справі №200/10330/21, яке набрало законної сили 13 грудня 2022 року відповідно до постанови Першого апеляційного адміністративного суду, адміністративний позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області (місцезнаходження: пр. Соборний, буд. 168, м. Запоріжжя, Запорізька область, 69035; ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області (місцезнаходження: пр. Соборний, буд. 168, м. Запоріжжя, Запорізька область, 69107; ), про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 із застуванням обмеження її розміру, застосованого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області здійснити нарахування та виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 на підставі статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 у розмірі у розмірі 140793 (сто сорок тисяч сімсот дев`яносто три) грн. 27 коп. (з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті).

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

12 березня 2024 року Державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) звернувся до суду із заявою в порядку статті 378 Кодексу адміністративного судочинства України про встановлення (зміну) способу виконання Донецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року у справі №200/10330/21. Зі змісту вказаної заяви вбачається, що заявник просить суд, зокрема, встановити спосіб виконання рішення Донецьким окружним адміністративним судом від 28 грудня 2021 року, який видано 23 грудня 2022 року, по справі № 200/10330/21, з «зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області здійснити нарахування та виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 на підставі статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі у розмірі 140793 (сто сорок тисяч сімсот дев`яносто три) грн. 27 коп. (з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті)», на «стягнути з Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області суддівську винагороду на користь ОСОБА_1 на підставі статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі у розмірі 140793 (сто сорок тисяч сімсот дев`яносто три) грн. 27 коп. (з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті)».

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 13 березня 2024 року у справі №200/10330/21 заяву Державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мельникова Олега Андрійовича від 12 березня 2024 року про встановлення способу і порядку виконання судового рішення залишено без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків заяви протягом 10 днів з дня отримання копії ухвали про залишення заяви без руху, шляхом надання до суду доказів сплати судового збору у розмірі 726 грн. 72 коп.

25 березня 2024 року заявник, з метою виконання вимог ухвали суду від 13 березня 2024 року, надав до суду заяву про усунення недоліків, до якої долучив доказ сплати судового збору.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 26 березня 2024 року прийнято до розгляду заяву Державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мельникова Олега Андрійовича про встановлення способу і порядку виконання судового рішення у справі №200/10330/21 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії та вирішено ряд процесуальних питань, зокрема, зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області надати докази виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року у справі №200/10330/21.

29 березня 2024 року судом долучено до матеріалів справи №200/10330/21 щодо розгляду заяви Державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мельникова Олега Андрійовича про встановлення способу і порядку виконання судового рішення по адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, докази по справі, які надано заявником 28 березня 2024 року.

29 березня 2024 року судом долучено до матеріалів справи №200/10330/21 щодо розгляду заяви Державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мельникова Олега Андрійовича про встановлення способу і порядку виконання судового рішення по адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, письмові пояснення та докази по справі, які надано Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Запорізькій області 28 березня 2024 року.

Інших клопотань від учасників справи до суду не надходило.

Враховуючи, що 26 березня 2023 року судом вирішено розгляд заяви здійснювати в порядку письмового провадження, в той час як заява в порядку статті 378 КАС України розглядається у десятиденний строк з дня її надходження, відсутні перешкоди для розгляду заяви по суті.

Як слідує зі змісту заяви від 12 березня 2024 року на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче провадження №70978661, відкрите 14 лютого 2023 року на підставі виконавчого листа №200/10330/21, який видано 23 грудня 2022 року Донецьким окружним адміністративним судом, про: «Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області здійснити нарахування та виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 на підставі статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 у розмірі у розмірі 140793 (сто сорок тисяч сімсот дев`яносто три) грн. 27 коп. (з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті)».

Постановою державного виконавця від 14 лютого 2023 року, в порядку статей 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження», відкрито виконавче провадження №70978661 з примусового виконання вищезазначеного виконавчого документа.

На виконання постанови про відкриття виконавчого провадження №70978661 та вимог державного виконавця боржником листами від 14 березня 2023 року, 17 квітня 2023 та від 17 травня 2023 року повідомлено орган примусового виконання, що у зв`язку із змінами, внесеними згідно з наказом Міністерства фінансів України від 30 листопада 2022 року №400 до наказу Міністерства фінансів України від 12 березня 2012 року №333 «Про затвердження Інструкції щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету та Інструкції щодо застосування класифікації кредитування бюджету», у 2023 році виплати на виконання судових рішень за позовами суддів на їх користь згідно із законодавством, здійснюються за кодом економічної класифікації видатків бюджету (КЕКВ) 2730 «Інші виплати населенню».

Враховуючи те, що кошторисом на 2023 рік видатки за КЕКВ 2730 «Інші виплати населенню» не передбачені, територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області звернулося до Державної судової адміністрації України як головного розпорядника коштів Державного бюджету, визначеного частиною 3 статті 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» із листом від 06 березня 2023 року № 08-01/926 та листом від 17 квітня 2023 року № 08-01/1427 щодо виділення додаткових кошторисних призначень за КЕКВ 2730 «Інші виплати населенню».

У відповідь на запит боржника щодо виділення додаткових асигнувань за КЕКВ 2730 «Інші виплати населенню» отримано відповідь Державної судової адміністрації України за змісту якої вбачається, що на сьогодні Державна судова адміністрація України не має можливості виділити додаткові кошти, з урахуванням чого боржник (відповідач у справі) позбавлений можливості виконати судове рішенні у добровільному порядку.

Наведене, на переконання заявника, має своїм наслідком не можливість виконання рішення суду в адміністративній справі, завершення виконавчого провадження та зумовлює не виплату стягувачу (позивачу у справі) коштів у сумі 140793 (сто сорок тисяч сімсот дев`яносто три) грн. 27 коп.

У письмових поясненнях Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області звернуло увагу суду на те, що Верховний Суд у справах з подібними правовідносинами (зокрема у постанові від 03 березня 2021 року по справі № 340/1916/20) дійшов висновку про те, що вимоги про стягнення заборгованості з виплати суддівської винагороди і про зобов`язання нарахувати та виплатити суддівську винагороду (з урахуванням вимог статті 135 Закону № 1402-VIII) є двома різними способами захисту порушеного права, що передбачає відмінний механізм їхнього виконання/реалізації. Результативним обраний спосіб захисту порушеного права (у контексті цього спору) буде тоді, коли існуватиме взаємозв`язок між порушенням (суб`єктивного права особи) та (дозволеним, прийнятним) способом його захисту, водночас останній сприятиме вичерпному його поновленню.

Разом з цим боржник за виконавчим провадженням (відповідач у справі) зазначив, що системний аналіз Бюджетного кодексу України, Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», Порядку №845 дозволяє дійти висновку про те, що кошти бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів» є відповідними бюджетними призначеннями, за рахунок яких має здійснюватися виконання судового рішення про стягнення недоплаченої суддівської винагороди.

З огляду на вищенаведене, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області вважає, що існує інший спосіб виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року по справі №200/10330/21, а саме за рахунок коштів бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів».

Відтак, в прохальній частині пояснень боржник просив суд змінити спосіб виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року по справі № 200/10330/21 за позовом ОСОБА_1 до територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії з «зобов`язати територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області здійснити нарахування та виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 на підставі статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі у розмірі 140 793 (сто сорок тисяч сімсот дев`яносто три) грн. 27 коп. (з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті)» на «стягнути на користь судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 за рахунок коштів бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів» недоплачену суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року у розмірі у розмірі 140 793 (сто сорок тисяч сімсот дев`яносто три) грн. 27 коп. (з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті)».

Вирішуючи подану заяву заявника про встановлення (зміну) способу виконання Донецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року у справі №200/10330/21, суд враховує наступне.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

У постановах Верховного Суду від 14 серпня 2018 року у справі № 826/4174/16, від 18 жовтня 2018 року у справі № 802/2135/17-а, від 22 січня 2019 року у справі № 813/142/16, від 11 листопада 2020 року у справі № 191/1169/16-а(2-а/191/7/17), від 18 травня 2022 року у справі № 140/279/21, від 1 червня 2022 року у справі № 640/25836/20 та від 27 липня 2022 року у справі № 540/606/20 сформована судова практика щодо застосування цих положень Основного Закону України, зокрема, у постановах

Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року №5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Також, Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, у пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України» від 7 червня 2005 року, заява № 6318/03; пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року, заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, заява № 30779/04).

На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку, Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року №2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Відповідно до статті 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Аналогічні положення містяться у статті 370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Підсумовуючи, суд приходить висновку, що обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, а також статтями 14 та 370 КАС України.

Зазначені висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 23 квітня 2020 року у справі №560/523/19, від 01 лютого 2022 року у справі №420/177/20 та від 18 травня 2022 року у справа №140/279/21.

Подібний підхід був застосований Верховним Судом у постанові від 26 січня 2021 року у справі №611/26/17, у якій Суд зазначив, що обов`язковість судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантовано статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтями 129, 129-1 Конституції України, статтями 2, 14, 370 КАС України та статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Обов`язковість судового рішення означає, що таке рішення буде виконано своєчасно (у розумні строки), належним чином (у спосіб, визначений судом) та у повному обсязі (у точній відповідності до приписів мотивувальної та резолютивної частин рішення).

Отже, в адміністративному судочинстві обов`язковість виконання судового рішення має особливо важливе значення, оскільки, виходячи із завдань адміністративного судочинства щодо ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, судовий захист може вважатися ефективним лише за умови своєчасного та належного виконання судового рішення, зазвичай, боржником в якому є держава в особі її компетентних органів, а тому адміністративні суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші пов`язані процесуальні засоби, повинні максимально сприяти реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.

Зазначені висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 01 лютого 2022 року у справі №420/177/20 та ухвалах від 26 січня 2021 року у справі №611/26/17, від 07 лютого 2022 року у справі №200/3958/19-а.

Так, в порядку частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною третьою статті 33 Закону №1404-VIII передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Правилами частини першої статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI (далі Закон № 4901-VI) держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, серед іншого державний орган.

Відповідно до частини першої статті 378 КАС України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (частина третя статті 378 КАС України).

Аналізуючи зміст частин першої, третьої статті 378 КАС України у сукупності, суд приходить висновку, що підставою для застосування правил розглядаємої норми є настання обставини, що перешкоджають належному виконанню судового рішення в адміністративній справі, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.

В свою чергу, суд враховує, що поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Порядок виконання судового рішення означає визначену у рішенні суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним/приватним виконавцем, в той час як спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту.

Тобто, під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі об`єктивної (безумовної) неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений судом.

Підсумовуючи, зміна способу і порядку виконання рішення суду - це прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленими судом.

Тобто, суд за наявності обґрунтованих підстав та належних доказів може змінити спосіб та порядок виконання рішення суду, однак не змінюючи при цьому його змісту, або ж відмовити в задоволенні такої заяви.

Подібна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі №800/203/17.

Наказом Міністерства фінансів України від 12 березня 2012 року, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 березня 2012 року за №456/20769 затверджено Інструкцію щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету та Інструкції щодо застосування класифікації кредитування бюджету (далі Інструкція).

Згідно з підпунктом 1.1 пункту 1 Інструкції економічна класифікація видатків бюджету призначена для розмежування видатків бюджетних установ та одержувачів бюджетних коштів за економічними характеристиками операцій, які здійснюються відповідно до функцій держави та місцевого самоврядування.

Економічна класифікація видатків бюджету забезпечує єдиний підхід до всіх учасників бюджетного процесу з точки зору виконання бюджету.

У відповідності до підпункту 24 підпункту 2.5.3 пункту 2.5 Інструкції затверджено Код 2730 «Інші виплати населенню», які включають в себе виплати, що здійснюються на виконання судових рішень за позовами суддів на їх користь згідно із законодавством.

Разом з цим, як підтверджено матеріалами цієї справи, боржник повідомив про неможливість виконання рішення суду в добровільному порядку, оскільки кошторисом на 2023 рік видатки за КЕКВ 2730 не передбачені, а виділення додаткових коштів, на даний час є не можливим.

Дослідивши надані учасниками пояснення та докази під час виконання рішення у справі №200/10330/21 суд враховує наступне.

Правилами частини першої статті 7 Закону №4901-VI передбачено, що виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

При цьому, у разі якщо рішення суду, зазначені в частині першій цієї статті, не виконано протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, державний виконавець зобов`язаний звернутися до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення (частина друга цитованої статті 7 Закону № 4901-VI).

Також, необхідно враховувати, що в пункті 33 рішення Європейського Суду з прав людини, Справа «Жовнер проти України (заява №56848/00) від 29 червня 2004 року Європейський Суд з прав людини підкреслив, що право на судовий розгляд гарантоване статтею 6, також захищає і виконання остаточних рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоді одній із сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції від 19 березня 1997 року).

Крім цього, у пункті 38 окресленого рішення ЄСПЧ нагадав, що державний орган не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням (справа «Бурдов проти Росії).

Також у пункті 44 зазначеного рішення ЄСПЧ дійшов висновку про можливість застосування статті 1 Першого Протоколу та вказав, що відповідне судове рішення національного суду, яким зобов`язано виплатити відповідні кошти стало остаточним і таким, що підлягає примусовому виконанню та створило право вимоги, достатнім чином встановлене, щоб підлягати задоволенню і вважатися «майном» відповідно до статті 1 Першого Протоколу.

У пункті 45 такого рішення ЄСПЧ висловлено позицію, що неможливість для заявниці домогтися виконання судового рішення, що вступило в законну силу було втручанням у її право на майно.

Аналізуючи вказані обставини, суд дійшов висновку, що в межах даної адміністративної справи наявні обставини, які істотно ускладнюють виконання рішення суду, адже виплата суддівської винагороди ОСОБА_1 на підставі статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 у розмірі у розмірі 140793 (сто сорок тисяч сімсот дев`яносто три) грн. 27 коп. (з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті) є ускладненим.

Відтак, на переконання суду, не виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року у справі №200/10330/21, яке набрало законної сили 13 грудня 2022 року, станом на час розгляду та вирішення заяви від 12 березня 2024 року порушує конституційно закріплені норми щодо гарантування та обов`язковості виконання судового рішення, у тому числі, норми чинного законодавства, які відображені судом вище, та має своїм наслідком відсутність обставин дотримання прав стягувача, які закріплені статтею 6 Конвенції, а також порушення статті 1 Першого Протоколу в частині не можливості отримання та розпорядження тим своїм майном, право на яке підтверджено судовим рішенням, яке набрало законної сили.

В свою чергу, при вирішенні розглядаємої заяви від 12 березня 2024 року, суд враховує, що Додатком 3 до Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» затверджені видатки за КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», призначеної саме для таких цілей.

Відповідно до пункту 9 Паспорту бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів» на 2024 рік напрямками використання коштів є: оплата рішень судів, винесених на користь суддів; оплата рішень судів, винесених на користь працівників апаратів судів та працівників системи правосуддя; витрати на проведення виконавчих дій та сплата штрафів.

Так, безспірне списання коштів з рахунків боржника здійснює Державна казначейська служба України відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників №845 (далі Порядок №845).

Абзацом третім пункту 2 Порядку №845 встановлено, що боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів у частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання.

У разі надходження до Казначейства виконавчого документа про стягнення коштів з рахунка боржника Казначейство вживає заходи, передбачені Порядком № 845.

Пунктом 33 Порядку № 845 встановлено, що у разі, коли судове рішення неможливо виконати протягом двох місяців з дня надходження документів, безспірне списання коштів здійснюється за бюджетною програмою за КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою».

Підсумовуючи викладене, а також враховуючи безпосередньо позицію боржника (відповідача), Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, яка викладена у письмових пояснень, що долучено до матеріалів справи, суд вважає за можливе змінити порядок та спосіб виконання рішення шляхом встановлення способу виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28.12.2021, який видано 23.12.2022, по справі №200/10330/21, з «зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області здійснити нарахування та виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 на підставі статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 у розмірі у розмірі 140793 (сто сорок тисяч сімсот дев`яносто три) грн. 27 коп. (з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті)», на «стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області суддівську винагороду на користь ОСОБА_1 на підставі статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 у розмірі у розмірі 140793 (сто сорок тисяч сімсот дев`яносто три) грн. 27 коп. (з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті).

Щодо посилання боржника на постанову Верховного Суду від 03 березня 2021 року по справі № 340/1916/20, суд зазначає наступне.

Так, в пунктах 84-86 окресленої постанови Верховний Суд вказав наступне:

«Звертаючи увагу судів попередніх інстанцій на необхідність визначити належного відповідача/відповідачів за цим позовом колегія суддів не має на меті переконати у хибності звернення з позовом до Кропивницького апеляційного суду. Наведені міркування касаційного суду у цій площині потрібно розуміти як намагання зорієнтувати суди попередніх інстанцій на те, які юридично значимі факти потрібно з`ясувати для правильного вирішення спору і застосування ефективного способу захисту порушеного права у вимірі обставин саме цієї справи та спірних правовідносин.

У цьому зв`язку зауважимо, що вимоги про «стягнення» заборгованості з виплати суддівської винагороди та «зобов`язання нарахувати та виплатити» суддівську винагороду (з урахуванням вимог статті 135 Закону № 1402-VIII) є двома різними способами захисту порушеного права (що, окрім іншого, передбачає відмінний механізм їх виконання/реалізації).

Позовні вимоги заявляє позивач, водночас адміністративний суд може, якщо вважатиме за потрібне, застосувати інший, аніж той, який зазначив позивач, спосіб захисту його прав та інтересів, який не суперечитиме закону і забезпечуватиме їхній ефективний захист. Вибір/застосування способу захисту порушених прав та інтересів детермінується через призму суті порушеного (суб`єктивного) права в рамках правовідносин, з яких виник спір. Тож результативним обраний спосіб захисту порушеного права (у контексті цього спору) буде тоді, коли існуватиме взаємозв`язок між порушенням (суб`єктивного права особи) та (дозволеним, прийнятним) способом його захисту, водночас останній сприятиме вичерпному його поновленню. Однією з умов для досягнення такого результату є визначення належного відповідача/відповідачів за позовом, адже від цього значною мірою теж залежить та ж таки ефективність захисту порушеного права (втілена у процедурі виконання судового рішення).»

У даному контексті слід зазначити, що вказана постанова Верховного Суду приймалась за результатами розгляду касаційної скарги по суті на рішення судів попередніх інстанцій та безпосередньо висновки, які викладені в ній не формувалися, за результатами розгляду заяви про зміну порядку та способу виконання судового рішення.

Висновки наведені в пункті 85 постанови Верховного Суду від 03 березня 2021 року по справі №340/1916/20 сформовані в частині визначення судом, при вирішення спору по суті, належного способу захисту порушеного права позивача та безпосередньо належного відповідача за вимогами, які заявлені позивачем.

Підсумовуючи, суд вважає, що в розрізі розглядає мого питання, зміна способу виконання судового рішення, в межах даної адміністративної справи, не спрямована на зміну рішення по суті, адже фактично така зміна (дія) передбачає забезпечення виконання рішення суду, яке набрало законної сили та виконання якого, у спосіб визначений судом раніше, є ускладним.

Приймаючи викладене процесуальне рішення, суд враховує, що резолютивною частиною судового рішення в адміністративній справі №200/10330/21 визначено, як чіткий період так і суму коштів, які підлягають виплаті позивачу, відтак, виконання такого рішення шляхом стягнення відповідних коштів не змінює суті прийнятого судом рішення, а змінює виключно спосіб його виконання.

Керуючись статтями 14, 241, 243, 248, 256, 370, 378 Кодекс адміністративного судочинства України, суд

ухвалив

1. Заяву Державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мельникова Олега Андрійовича про встановлення способу і порядку виконання судового рішення у справі №200/10330/21 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

2. Змінити порядок та спосіб виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28.12.2021, на виконання якого судом 23.12.2022 видано виконавчий лист по справі №200/10330/21 про: «Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області здійснити нарахування та виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 на підставі статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 у розмірі у розмірі 140793 (сто сорок тисяч сімсот дев`яносто три) грн. 27 коп. (з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті)», шляхом встановлення способу виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28.12.2021 у справі №200/10330/21 наступним чином:

«Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області суддівську винагороду на користь ОСОБА_1 на підставі статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 у розмірі у розмірі 140793 (сто сорок тисяч сімсот дев`яносто три) грн. 27 коп. (з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті).».

3. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

4. Ухвала набирає законної сили у строк та у порядку визначеному статтею 256 КАС України, і може бути оскаржена до Першого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду у паперовому вигляді або через електронний кабінет (https://id.court.gov.ua/) у підсистемі «Електронний суд».

5. Текст ухвали розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя І.С. Молочна