Справа № 200/936/23
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2024-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 року справа №200/936/23

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2023 року (повне судове рішення складено 29 грудня 2023 року) у справі № 200/936/23 (суддя в І інстанції Ушенко С.В.) за позовом ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧА0693), в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність щодо нарахування і виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.01.2022 по 20.02.2023 включно;

зобов`язати нарахувати і виплатити на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.01.2022 по 20.02.2023 включно відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100.

В обґрунтування позову зазначає, що з 11.10.2016 по 15.11.2018 він проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Відповідно до наказу від 15.11.2018 № 334 з 15.11.2018 його звільнено з військової служби, проте при звільненні не виплачено індексацію грошового забезпечення та грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10.09.2021 року у справі №200/5579/21 відповідачем 17.01.2022 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 11.10.2016 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січень 2008 року у сумі 59091,98 грн.

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12.07.2021 у справі №200/5578/21 відповідачем 17.01.2022 виплачено на користь позивача грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учасник бойових дій у сумі 7451,56 грн.

При цьому залишилась невиплаченою індексація грошового забезпечення у фіксованій величині за період з 01.03.2018 по 15.11.2018 із застосуванням в якості базового місяця березня 2018 року з урахуванням абзаців 4, 6 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10.09.2021 року у справі №200/5579/21 відповідачем 21.02.2023 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у фіксованій величині за період з 01.03.2018 по 15.11.2018 відповідно до абзацу 4 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 у сумі 34238,50 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26.08.2022 у справі №200/1905/22 зобов`язано відповідача виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.11.2018 по 17.01.2022.

Оскільки крайня дата періоду, який розглядався в суді щодо виплати позивачу середнього заробітку у справі №200/1905/22, - це 17.01.2022, а виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 15.11.2018 відповідачем здійснено 21.02.2023, то відповідачем додатково затримано розрахунок при звільненні з 18.01.2022 по 20.02.2023 на 399 днів.

На думку позивача, відповідач в порушення ст. 117 КЗпП України не провів з ним розрахунку за затримку.

Позивач вважає вказані дії відповідача протиправними і такими, що порушують його конституційні права, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.11.2018 по 20.02.2023.

Стягнуто з ВЧ НОМЕР_1 на користь позивача суму заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 16.11.2018 по 20.02.2023 у розмірі 2000 грн (дві тисячі гривень).

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 858 гривень 88 копійок.

Не погодившись з таким судовим рішенням, сторони подали апеляційні скарги, в яких посилались на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги представник позивача зазначає, що відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц сума середнього заробітку не може бути меншою за суму незаконно невиплаченої заробітної плати працівнику при звільненні. Таким чином, сума середнього заробітку відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц для позивача у даній справі має складати: 34238,50 грн. * 3,19 = 109 220,81 грн. Суд дійшов висновку про належність позивачу компенсації у розмірі 2000,00 грн., що складає 0,82% від суми розрахованої судом першої 243 018,58 грн.

Крім того, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував шестимісячним строком розмір виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. З огляду на принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, дія статті 117 КЗпП в редакції, яка чинна з 19.07.2022, застосовується тільки на ті правовідносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності. На момент звільнення позивача, 15.11.2018, стаття 117 КЗпП діяла в редакції, яка передбачала право позивача на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку і це право не обмежувалося будь-яким строком. Отже, застосовною до спірних правовідносин є стаття 117 КЗпП в редакції, яка була чинна до 19.07.2022 та для розрахунку середній заробіток за час затримки розрахунку не обмежений шістьма місяцями.

Просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В своїй апеляційній скарзі представник відповідача стверджував, що судом фактично було двічі притягнуто Відповідача до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/1905/23 від 26.08.2023 (змінено постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 22.03.2023) військову частину НОМЕР_1 зобов`язано сплатити на користь Позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.11.2018 по 17.01.2022 у сумі 80 000 (вісімдесят тисяч гривень). Разом з тим, рішенням суду, що оскаржується, також здійснено стягнення на користь Позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.11.2018 по 20.02.2023. Таким чином, рішенням, що оскаржується, Відповідач фактично другий раз притягується до матеріальної відповідальності за одне й те саме, що є неприпустимим. З іншого боку, справа, рішення у якій оскаржується (за № 200/396/23) має ознаки тотожності зі справою № 200/1905/23 адже у обох справах йде мова про відповідальність Відповідача за час затримки розрахунку за частково тотожні періоди часу. Тож є підстави для закриття провадження у справі, які судом не були реалізовані у рішенні, що оскаржується.

Крім того, судом необґрунтовано застосовано норму ст. 117 КЗпП України. Передбачені законодавством про працю норми її оплати (загальні норми) не поширюються на порядок нарахування та виплату грошового забезпечення військовослужбовцям (врегульовано спеціальним законодавством). Здійснений військовою частиною НОМЕР_1 розрахунок і виплата сум належних Позивачу при звільненні, останнім не оскаржувалися і звернення Позивача до суду з позовом про нараховані/не нараховані суми під час звільнення не було. Позивача було звільнено 15.11.2018, а звернувся до суду Позивач з позовом про нарахування компенсації у березні 2023 року, тобто майже через 5 років після звільнення. З позовною заявою про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення позивач звернувся майже через 3 роки після звільнення (2021 року).

Оскільки при нарахуванні і виплаті Позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України, щодо виплати позивачу середнього заробітку за період з 15.11.2018 (день звільнення) по 20.02.2023 (дата виконання рішення суду), вважає відсутніми.

Законом України від 01.07.2022 №2352-ІХ внесено зміни, у тому числі до статті 117 КЗпП України та викладено її у такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців». Всупереч вищенаведеному, суд першої інстанції прийняв рішення зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити Позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.11.2018 (наступний день звільнення) по 20.02.2023 (переддень фактичного розрахунку).

Просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційних скаргах, задовольнити частково, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , про що свідчить наявна в матеріалах справи копія паспорту громадянина України серії НОМЕР_3 , з 11.10.2016 по 15.11.2018 проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 , має статус учасника бойових дій відповідно до посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_4 від 15 травня 2017 року.

Відповідач в даних правовідносинах є суб`єктом владних повноважень у відповідності до приписів п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 334 від 15.11.2018 солдата ОСОБА_2 , звільненого наказом командира Військової частини НОМЕР_1 , виключено зі списків особового складу частини та всіх видів грошового забезпечення з 15 листопада 2018 року.

У листопаді 2018 року позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення за періоди проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 та грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період за 2017 - 2018 роки.

З метою відновлення свого порушеного права позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року у справі № 200/5579/21 Військову частину НОМЕР_1 зобов`язано нарахувати і виплатити ОСОБА_2 індексацію грошового забезпечення із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення за період з 11.10.2016 по 28.02.2018 (базового місяця) - січень 2008 року; індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 15.11.2018 із застосуванням березня 2018 року, як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), та урахуванням абзаців 4, 6, пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, з урахуванням раніше виплачених сум індексації.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року по справі № 200/5578/21 Військову частину НОМЕР_1 зобов`язано нарахувати і виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період за 2017 - 2018 роки.

На виконання вказаних судових рішень відповідачем 17.01.2022 виплачено на користь ОСОБА_2 індексацію грошового забезпечення у сумі 59091,98 грн за період з 11.10.2016 по 28.02.2018 (базового місяця) - січень 2008 року та грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у сумі 7451,56 грн.

При цьому залишилась невиплаченою індексація грошового забезпечення у фіксованій величині за період з 01.03.2018 по 15.11.2018 із застосуванням в якості базового місяця березня 2018 року, з урахуванням абзаців 4, 6 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26 серпня 2022 року у справі № 200/1905/22 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування і виплати ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.11.2018 по 17.01.2022 та зобов`язано нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.11.2018 по 17.01.2022 у розмірі його середньомісячного грошового забезпечення, а саме 9130 грн. 99 коп.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 серпня 2022 року у справі № 200/1905/22 задоволено частково.

Змінено в абзаці третьому резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 серпня 2022 року у справі № 200/1905/22 цифри та слова «9130 (дев`ять тисяч сто тридцять) грн. 99 коп.» цифрами та словами «80000 (вісімдесят тисяч) гривень 00 копійок».

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 серпня 2022 року у справі № 200/1905/22 залишено без змін.

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10.09.2021 у справі № 200/5579/21 відповідачем 21.02.2023 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у фіксованій величині за період з 01.03.2018 по 15.11.2018 відповідно до абзацу 4 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 у сумі 34238,50 грн, що підтверджується повідомленням про надходження коштів.

Оскільки виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 15.11.2018 відповідачем здійснено 21.02.2023, ним затримано розрахунок при звільненні з 16.11.2018 по 20.02.2023 на 1558 днів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з наступного.

У відповідності до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки; вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум; відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно частини 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, в якій зазначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 викладені наступні правові висновки: «Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.»

Необхідність застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, також викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на відсутність спеціального нормативно-правового акта, який регулював би питання розрахунку середньої заробітної плати військовослужбовця, до спірних правовідносин слід застосовувати загальні положення, що регламентують порядок розрахунку середньої заробітної плати працівників, в частині визначення періоду, за який враховується середня заробітна плата.

Механізм обчислення середньої заробітної плати визначений Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2023 року у справі № 200/1905/22 встановлено, що середньоденний розмір грошового забезпечення позивача становить 299,38 грн.

Період нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.11.2018 по 20.02.2023 становить 1558 календарних днів.

Середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні в арифметичному обчисленні складає 466434,04 грн. (299,38 грн. х 1558 календарних днів).

Місцевий суд не прийняв до уваги доводи позивача, що оскільки крайня дата періоду, який розглядався в суді щодо виплати позивачу середнього заробітку у справі № 200/1905/22, це 17.01.2022, а виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 15.11.2018 відповідачем здійснено 21.02.2023, то відповідачем додатково затримано розрахунок при звільненні з 18.01.2022 по 20.02.2023 на 399 днів, оскільки під час визначення частки несвоєчасно виплачених сум у справі № 200/1905/22 судом не було враховано суму індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 15.11.2018.

З такими висновками місцевого суду не може погодитись судова колегія апеляційного суду.

Відповідно до приписів частин другої та третьої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Позивачем заявлено вимоги зобов`язати нарахувати і виплатити на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.01.2022 по 20.02.2023 включно.

Оскільки крайня дата періоду, який розглядався в суді щодо виплати позивачу середнього заробітку у справі №200/1905/22, - це 17.01.2022, а виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 15.11.2018 відповідачем здійснено 21.02.2023, то відповідачем додатково затримано розрахунок при звільненні з 18.01.2022 по 20.02.2023 на 399 днів.

З огляду на це апеляційний суд частково погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача, проте, відхиляє доводи стосовно того, що є підстави для закриття провадження, оскільки період, заявлений в позові (з 18.01.2022 по 20.02.2023), не охоплювався при розгляді справи №200/1905/22.

Також, місцевий суд вважав, що наявні підстави для застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідності до статті 117 Кодексу законів про працю України.

Зокрема, істотність частки недоплаченої суми в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 243 018,58 грн. (34238,50 грн. частка недоплаченого грошового забезпечення) / 466434,04 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) *100 = 7,34 %. Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 7,34 % становить 34236,25 грн.

Водночас, суд враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.

В цій справі Велика Палата Верховного Суду зазначила наступне:

«72. … Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

86. … оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

91. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

93. У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц).».

Як вбачається з матеріалів справи, причинами, що пов`язані з тривалістю порушень прав позивача, є як дії позивача, який не одразу після звільнення оскаржив бездіяльність відповідача щодо виплати при звільненні індексації грошового забезпечення, так і бездіяльність відповідача щодо здійснення повного розрахунку при звільненні.

З огляду на встановлені обставини та з метою дотримання балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку, визначивши його в загальній сумі 2 000 грн.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у подібних правовідносинах у постанові від 21.04.2021 у справі № 360/3574/19.

За таких обставин, окружний суд вважав, що належним способом захисту у спірних правовідносинах буде стягнення на користь позивача суми заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 16.11.2018 по 20.02.2023 у розмірі 2000 грн.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками місцевого суду щодо зменшення розміру середнього заробітку, визначивши його в загальній сумі 2 000 грн, проте, зазначає, що це може стосуватись лише періоду до 19.07.2022.

Так, в постанові Верховного Суду від 14 березня 2024 року в справі № 560/6960/23 зазначено:

«38. Водночас Верховний Суд у постановах від 29.02.2024 у справі №460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 30.11.2023 у справі №380/19103/22 та від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22 зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

39. Наведений у цій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

40. Разом із тим, відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно з Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

41. За висновком Верховного Суду у вказаних справах у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій статті 117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом № 2352-ІХ та і після їх внесення, то за такого правового врегулювання спірний період варто умовно поділяти на 2 частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 і після цього.

42. Застосовуючи наведений підхід Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що у цій справі період з 19.06.2021 до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

43. Проте, період з 19.07.2022 по 28.03.2023 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

44. Аналогічний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 29.02.2024 у справі №460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22 та від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22.

45. Отже, суди попередніх інстанцій діяли правильно, коли для належного і ефективного способу захисту позивача вважали за необхідне визначити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню.

46. Водночас у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові».

Отже, щодо періоду позовних вимог з 19.07.2022, законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Період позовних вимог з 19.07.2022 по 20.02.2023 перевищує 6 місяців, тому для розрахунку середнього заробітку береться період з 19.07.2022 по 18.01.2023, що складає 184 календарних дні.

Як зазначалось вище, постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2023 року у справі № 200/1905/22 встановлено, що середньоденний розмір грошового забезпечення позивача становить 299,38 грн.

Відтак, середнє грошове забезпечення за вказаний час затримки розрахунку при звільненні в арифметичному обчисленні складає 55 085,92 грн (299,38 грн х 184 кал.дні).

З урахуванням суми в 2000 грн за період з 18.01.2022 по 18.07.2022, остаточно до стягнення підлягає 57 085,92 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення місцевого суду зміні.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

При перегляді справи в апеляційній інстанції позивачем судові витрати не понесені, тому підстави для їх розподілу відсутні. Витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані зі сплатою судового збору, за діючим процесуальним законодавством відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2023 року у справі № 200/936/23 змінити.

Абзаци другий та третій резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2023 року у справі № 200/936/23 викласти в наступній редакції:

«Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.01.2022 по 20.02.2023.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ) суму заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 18.01.2022 по 20.02.2023 у розмірі 57 085 (п`ятдесят сім тисяч вісімдесят п`ять) гривень 92 коп.».

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 грудня 2023 року у справі № 200/936/23 залишити без змін.

Повне судове рішення 04 квітня 2024 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук