Справа № 260/5087/23
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Іванчулинець Д.В.

02 квітня 2024 рокуЛьвівСправа № 260/5087/23 пров. № А/857/5595/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.

за участю секретаря судового засідання: Юник А.А.

представника апелянта: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 січня 2024 року у справі № 260/5087/23 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування наказу, -

ВСТАНОВИВ:

20.06.2023р. ОСОБА_2 звернулася з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області, у якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області №14 від 09 червня 2023 року, яким ОСОБА_2 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 27.05.2022 р. про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.01.2024р. позов задоволено.

Не погодившись із прийнятим рішенням, апелянт Головне управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права.

Апелянт просить суд, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.01.2024р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Представники апелянта, ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав з підстав у ній зазначених.

Представник позивача, Мухомедьянов В.А. подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із поданням відзиву на апеляційну скаргу та направленням такого на адресу апеляційного суду лише 01.04.2024р.

Колегія суддів зазначає, що явка сторін обов`язковою в судове засідання не визнавалась, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

13.06.2023р. ОСОБА_2 отримала від Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області повідомлення за № 04.4/3 від 09.06.2023р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Із змісту повідомлення видно, що підставою для відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є Наказ Головного управління ДМС України в Закарпатській області від 09 червня 2023 року № 14.

Зокрема, 09.06.2023р. Наказом Головного управління ДМС України в Закарпатській області № 14 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Російської Федерації ОСОБА_2 у зв`язку із необґрунтованістю заяви.

ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VІ (далі - Закон №3671-VI).

В ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» видно, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ч.5 якої особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч.1, ч.7 ст.7 цього Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Із змісту ч.11 ст.9, ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» видно, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч.6 ст.8 цього ж Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

За Позицією Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

ч.2 ст.13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи із змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Системний аналіз норм дає підстави для висновків, що у Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Колегія суддів звертає увагу апелянта, що в даному випадку відповідач у повідомленні про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 04.4/3 від 09.06.2023р. та у Наказі Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 09.06.2023р. № 14 у не вказав причини відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а лише вказав, що відповідно до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» громадянку російської федерації ОСОБА_2

07.02.2023р. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду у справі № 260/2135/22 суд визнав протиправним та скасував Наказ Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області № 29 від 15.06.2022р., яким ОСОБА_2 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Одночасно, суд першої інстанції зобов`язав Головне управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 27.05.2022р., з урахуванням висновків суду.

10.05.2023р. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі № 260/2135/22 вищевказане рішення суду першої інстанції залишене без змін.

ч.4 ст.78 КАС України чітко визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Колегія суддів звертає увагу Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області що зі змісту постанови суду апеляційної інстанції чітко видно, що побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, яка звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту. Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Так, апеляційний суд у вищезазначеній постанові зауважив, що відповідно до ч.1 ст.5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011р. Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть гуртуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

В мотивувальній частині постанови суд вказав, що в ході розгляду справи щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач не врахував що Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022р., у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану, в Україні введено воєнний стан, який продовжується на теперішній час. Тому, подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує особливого захисту, вже може вважатися додатковою підставою для обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в ситуації, яка склалась на теперішній час в російській федерації.

В ході розгляду справи колегією суддів встановлено, що Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області повторно розглянув заяву ОСОБА_2 від 27 травня 2022 року, та склав Висновок працівника щодо прийняття рішення про відмову щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Висновок ГУ ДМС України в Закарпатській обл.) від 09.06.2023р. у справі №2022UZ0003.

Із змісту вказаного висновку видно, що відповідач фактично обмежився наданням оцінки фактам, обставинам та доказам у справі про банкрутство та кримінального провадження відносно позивача у кримінальній справі, порушеній відносно неї у російській федерації.

В апеляційній скарзі апелянт покликається на те, що у вказаному висновку суб`єкт владних повноважень стверджує, що заявниця не надала пояснень про факти переслідувань саме на її батьківщині та доводів щодо відмови країни її громадянської належності захищати її права від переслідувань, що свідчить про відсутність належного обґрунтування побоювань заявниці.

Крім того, Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області фактично обмежився наданням оцінки фактам, обставинам та доказам у справі про банкрутство та кримінального провадження відносно ОСОБА_2 у кримінальній справі, яка порушена відносно неї у Російській федерації. Висновок, який складений за не повного обсягу аналізу фактів переслідування, відсутності інформації щодо країни походження та можливості безпечного повернення позивача, став підставою для оформлення оскаржуваного Наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 09.06.2023р. № 14 .

В п 4.3. п.4.4 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011р. видно, що на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:

а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

4.4. Рішення, передбачені пунктом 4.3 цього розділу, оформлюються наказом територіального органу ДМС.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у відповідності до змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, Директиви №8043/04 та Керівництва УВКБ ООН, термін «побоювання» означає, що особа не обов`язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а може бути припущенням, яке має об`єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому, на підставі принципу гуманізму, який закладено, перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, вислів «побоювання стати жертвою переслідувань» слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Одночасно, заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази на підтвердження своїх доводів.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011р. №649, інших міжнародних, державних і неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами і загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно-послідовною, правдоподібною і не суперечить загальновідомим фактам, отже, викликає довіру.

Так, у ході розгляду справи судом першої інстанції достовірно встановлено обставини, які зумовлюють висновок, що побоювання ОСОБА_2 стати жертвою переслідування за ознаками політичних переконань є обґрунтованими.

У постанові Верховного Суду №420/454/20 від 28.04.2022р. зазначено, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, яка звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту. В цій постанові Верховного Суду також зазначено, що побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Верховний Суд у постанові в справі № 520/5107/19 від 20.04.2023р. зазначив 53... побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій. які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо). 56. Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому продовжувався відповідними Указами Президента України та триває і досі.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу апелянта на наявність обставин, що мають значення для вирішення спірних правовідносин, загальновідомого характеру, які відповідно до ч.3 ст. 78 КАС України не потребують доказування:

-відкритими складовими російської збройної агресії проти України, що розпочалася 2014 року, є: російське збройне вторгнення в Крим у лютому-березні 2014 року (з подальшим початком тимчасової окупації півострова росією 20.02.2014р.); війна на сході України (на Донбасі) з квітня 2014 року, яка розпочалася зі створення під прикриттям «народних» виступів спецслужбами РФ терористичних так званих Донецької і Луганської «народних республік» та тривала до початку широкомасштабного вторгнення; широкомасштабне вторгнення росії в Україну з 24.02.2022р. яке розпочалося після тривалого військового нарощування та визнання росією так званих ДНР та ЛНР як незалежних держав;

27.01.2015р. Верховна Рада України визнала російську федерацію агресором;

22.05.2022р. Верховна Рада України визнала російську федерацію державою-терористом із тоталітарним неонацистським режимом та заборонила його пропаганду, а також пропаганду акту агресії росії проти України.

На 2021 рік під російською окупацією перебувало 43300 кв. км, або 7 % української території. Після початку російського вторгнення 24.02.2022р. ця площа зросла у 2,9 рази. Тимчасово окупованими є Автономна Республіка Крим, частини Донецької, Луганської, Херсонської, Запорізької, Миколаївської областей та місто Севастополь.

За даними сайту Human Rights Watch (https://www.hrw.org/tag/russia-ukraine-war?promo=tag) з моменту повномасштабного вторгнення Росії у 2022 році її війна проти України мала катастрофічний вплив на життя цивільного населення, вбивши тисячі мирних жителів, поранивши ще багато тисяч, а також знищивши цивільне майно та інфраструктуру. Російські війська вчинили низку порушень міжнародного гуманітарного права, включаючи невибіркові та непропорційні бомбардування та обстріли цивільних територій, які вразили будинки, медичні та освітні заклади. Деякі з цих нападів слід розслідувати як військові злочини. На окупованих ними територіях російські або пов`язані з Росією сили вчиняли явні військові злочини, включаючи тортури, страти без розгляду, сексуальне насильство, насильницькі зникнення та пограбування культурних цінностей. Ті, хто намагався втекти з районів бойових дій, зіткнулися з жахливими випробуваннями та численними перешкодами; у деяких випадках російські війська примусово переміщували значну кількість українців до Росії або на окуповані Росією території України, а багатьох з них піддавали жорстоким перевіркам безпеки. Неодноразові атаки російських військ по всій країні на енергетичну та іншу критично важливу інфраструктуру України спрямовані на те, щоб тероризувати цивільне населення та зробити їх життя нежиттєздатним, що є військовим злочином.

Відповідно до інформації з інтернет-видання Голос Америки (http://www.golos-ameriki.ru/a/human-rights-russia/3217658.html) в річницю вбивства Бориса Немцова Рада Сенату США з прав людини та аналітичний центр «Атлантична рада» провели у Вашингтоні дискусію, присвячену російській політичній ситуації щодо здійснення переслідувань у російській федерації із поверненням до влади путіна окрім опозиційних активістів, які визнані «зрадниками» і «п`ятою колоною», цілих неурядових організацій. Наголошується на тому, що у російській федерації з цією метою були прийняті спеціальні закони «про іноземних агентів» та «про небажані організації».

Водночас, за визначенням, наведеним у ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стан» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Одночасно, із матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 не підтримує та засуджує агресивні дії росії проти України, виступає проти війни. В межах своїх матеріальних можливостей позивач надає фінансову підтримку на користь ЗСУ про що свідчать документ про переказ коштів в сумі 5000 грн. через AT КБ Приватбанк, квитанція №0.0..1, оплата рахунку за медичні засоби для лікування пацієнтів ортопедичного-травматологічного відділення в сумі 7556,80 грн, чек від 06.08.2022р., розписка лікарів відділення про отримання медичних засобів.

В п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Як видно з Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Зважаючи на загальну ситуацію з правами людини в російській федерації та враховуючи наявну інформації з відкритих і незалежних джерел, а також те, що ОСОБА_2 не підтримує та засуджує агресивні дії росії проти України, виступає проти війни, надає фінансову підтримку на користь Збройних сил України, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими побоювання позивача можливості бути підданим тортурам та переслідуванням у разі його повернення до країни громадянської належності.

Крім того, зміст вищевикладених положень законодавства дає підстави для висновків, що Управління Державної міграційної служби України, діючи у спірних правовідносинах як суб`єкт владних повноважень, зобов`язаний здійснювати реалізацію наданих йому повноважень при прийнятті рішення щодо визнання особи-заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у чіткій відповідності з законом.

Отже, відповідач, приймаючи оспорюваний наказ, зобов`язаний був надати належну оцінку інформації, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколам співбесід. Однак, суб`єкт владних повноважень необґрунтовано дійшов висновків, що ОСОБА_2 не бажає повертатись до країни своєї громадської належності тощо.

Слід зазначити, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає у тому, щоб рішення було прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» №37801/97 від 1 липня 2003 року вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновків, що відповідач не довів правомірності та обґрунтованості прийняття оскаржуваного рішення. Тому, наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 09 червня 2023 року № 14 є протиправним та таким що не відображає реального та дійсного стану подій, визначених громадянкою російської федерації ОСОБА_2 , та подій сьогодення, пов`язаних з загарбницькою війною росії проти України, антидемократичним режимом правління в російській федерації.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 січня 2024 року у справі № 260/5087/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді Р. Б. Хобор
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 04.04.2024р.