Справа № 160/7593/24
Суддя: Сидоренко Дмитро Володимирович
Дата ухвалення: 2024-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

02 квітня 2024 р.Справа № 160/7593/24

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Сидоренко Д.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

УСТАНОВИВ:

22.03.2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 в перерахунку призначеної пенсії з урахуванням періоду заробітної плати за відповідною професією (посадою) у 1983-1987 роках, виходячи з її розміру, підтвердженого довідкою про заробітну плату №51 від 16.10.2017 за період з січня 1983 року по грудень 1987 року, яка видана ТОВ "ОВЕН-Д";

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити перерахунок раніше призначеної ОСОБА_1 пенсії за віком з урахуванням періоду заробітної плати за відповідною професією (посадою) у 1983-1987 роках, виходячи з її розміру, підтвердженого довідкою про заробітну плату №51 від 16.10.2017 за період з січня 1983 року по грудень 1987 року, яка видана ТОВ "ОВЕН-Д".

Відповідно до пунктів 3 та 6 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 КАС України та чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Із матеріалів адміністративного позову вбачається, що позивач звернувся до суду вважаючи протиправними дії ГУ ПФУ України в Дніпропетровській області щодо відмови в перерахунку призначеної пенсії з урахуванням періоду заробітної плати за відповідною професією (посадою) у 1983-1987 роках, виходячи з її розміру, підтвердженого довідкою про заробітну плату №51 від 16.10.2017 за період з січня 1983 року по грудень 1987 року, яка видана ТОВ "ОВЕН-Д".

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.05.2023 у справі №160/5864/23 визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо відмови в перерахунку призначеної пенсії з урахуванням періоду заробітної плати за відповідною професією (посадою) у 1983-1987 роках та зобов`язано здійснити відповідних перерахунок з урахуванням періоду заробітної плати за відповідною професією (посадою) у 1983-1987 роках. Позивачем було надано довідку про заробітну плату за відповідною професією (посадою) у 1983-1987 роках та просила відповідача здійснити перерахунок призначеної пенсії. Проте відповіддю відповідача, у задоволенні заяви відмовлено, оскільки надана довідка про заробітну плату №51 від 16.10.2017 за період з січня 1983 по грудень 1987, яка видана ТОВ "ОВЕН-Д" у пенсійній справі відсутня, а тому виконати рішення суду неможливо. В оскаржуваній відповіді підтверджено те, що довідка була надана позивачем саме для виконання судового рішення від 25.05.2023 у справі №160/5864/23.

З КП «ДСС» та матеріалів адміністративного позову судом встановлено, що до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в якій позивач просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови позивачеві в перерахунку призначеної пенсії з урахуванням періоду заробітної плати за відповідною професією (посадою) у 1983 - 1987 роках;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити перерахунок пенсії за віком з урахуванням періоду заробітної плати за відповідною професією (посадою) у 1983 - 1987 роках.

За результатами судового розгляду 25.05.2023 Дніпропетровським окружним адміністративним судом ухвалено рішення в адміністративній справі №160/5864/23 про задоволення позову ОСОБА_1 , яке набрало законної сили 05.10.2023 та яким ухвалено:

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 в перерахунку призначеної пенсії з урахуванням періоду заробітної плати за відповідною професією (посадою) у 1983 - 1987 роках.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії за віком з урахуванням періоду заробітної плати за відповідною професією (посадою) у 1983 - 1987 роках.

Як самостійно визнається позивачем в тексті адміністративного позову, в січні 2024 року позивач звернулась з заявою, в якій просила на виконання рішення суду здійснити перерахунок пенсії з урахуванням періоду заробітної плати за відповідною професією (посадою) у 1983-1987 роках на підставі наданої довідки (копії означеного звернення до матеріалів позову позивачем надано не було).

З матеріалів позовної заяви також вбачається, що листом від 19.02.2024 №10477-4156/П-01/8-0400/24 ГУ ПФУ в Дніпропетровській області на звернення ОСОБА_1 , повідомив про таке:

- з 04.07.2022 року ви отримуєте пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";

- Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.05.2023 по справі №160/5864/23 зобов`язано ГУ ПФУ в Дніпропетровській області здійснити перерахунок пенсії за віком з урахуванням періоду заробітної плати за відповідною професією (посадою) у 1983-1987 роках;

- виконати зазначене рішення суду неможливо, оскільки довідка про заробітну плату за відповідною професією (посадою) у 1983-1987 роках у пенсійній справі відсутня;

- для виконання судового рішення вами була надана довідки про заробітну плату ;51 від 16.10.2017 за період з січня 1983 року по грудень 1987 року, яка видана ТОВ "ОВЕН-Д";

- оскільки у довідці №51 від 16.10.2017 відсутня інформація стосовно розміру заробітної плати за відповідною професією (посадою) у 1983-1987 роках у галузі "Громадське харчування" розрахувати заробітну плату немає підстав.

- на лист управління ПФУ в Дніпропетровській області від 08.12.2023 щодо надання інформації стосовно розміру заробітної плати за відповідною професією (посадою) у 1983-1987 роках у галузі "Громадське харчування", Головним управлінням статистики у Дніпропетровській області надано інформацію щодо середньомісячної заробітної плати штатних працівників по Дніпропетровській області у галузі народного господарства "Громадське харчування", до якої була віднесена діяльність їдалень листом від 11.01.2024 №10-11/67-24;

- таким чином, для вирішення питання виконання судового рішення від 25.05.2023 по справі №160/5864/23 вам необхідно звернутись до територіального орану ПФУ з відповідною заявою.

Тобто, вищенаведене свідчить про те, що підставою для звернення ОСОБА_1 з цим адміністративним позовом стала її незгода з порядком виконання Головним управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області рішення суду від 25.05.2023 по справі №160/5864/23.

Окрім того, судом з КП «ДСС» встановлено, що позивач долучала до матеріалів позову у справі №160/5864/23 довідку про заробітну плату №51 від 16.10.2017 за період з січня 1983 по грудень 1987, яка видана ТОВ "ОВЕН-Д".

Відповідно до частин 2, 3 статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з частинами 2, 4 статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (ст.370 КАС України).

Відповідно до частини 1 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Згідно з частиною 8 статті 382 КАС України судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому статтею 287 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 383 КАС України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Аналіз зазначених норм свідчить, що КАС України передбачає такі види судового контролю за виконанням судового рішення: зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу (стаття 382 КАС України), визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду (стаття 383 КАС України), оскарження рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, вчинених при примусовому виконанні рішення суду (стаття 287 КАС України).

Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 року у справі №806/2143/15 вказав, що зазначені правові норми КАС України (статті 382, 383) мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Крім того, Верховний Суд зазначив, що наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, установленому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення або стягнення заборгованості за іншим судовим рішенням.

В той же час, відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» (від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п.40) наголосив, що відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції», від 15 березня 2001 року, заява №40758/09, п.68).

Отже, для цілей статті 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п.1 ст.6, ст.13 Конвенції та ст.1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. З огляду на вищенаведене, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, за КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

Відтак, вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в іншому (новому) судовому провадженні не розглядаються.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, неодноразово наведеній у постановах від 20.02.2019 у справі №806/2143/15, від 03.04.2019 у справі №820/4261/18, від 21.11.2019 у справі №802/1933/18-а, від 24.09.2020 у справі №640/15623/19.

Крім того, суд звертає увагу, що в постанові від 29.07.2020 у справі №580/1264/19 Верховний Суд вказав, що у разі порушення зазначеного порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання рішення суду провадження у справі належить закривати з посиланням на те, що спір вирішений судовим рішенням, яке набрало законної сили.

За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Спір у справі, що розглядається, є тотожним спору в адміністративній справі №160/5864/23, оскільки він виник між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, але на стадії виконання судового рішення. У спірних правовідносинах наявні обставини, з якими стаття 383 КАС України пов`язує виникнення підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

В той же час, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria) від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Поряд із цим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява №7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Пунктами 1 та 2 частини 1 статті 170 КАС України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо: позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства; у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі.

Враховуючи вищевикладене та з урахуванням практики Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку, що у відкритті провадження у справі слід відмовити.

При цьому, суд роз`яснює позивачеві, що відмова у відкритті провадження в даній справі не позбавляє його права звернутись до суду із заявою в порядку, визначеному статтями 382, 383 КАС України.

Керуючись статтями 170, 242, 248, 256, 382, 383 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання виплатити заборгованість.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження надіслати позивачеві.

Роз`яснити, що за приписами частини 7 статті 18 КАС України особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Роз`яснити позивачеві, що відповідно до частини 5 статті 170 КАС України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 КАС України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 295 та 297 КАС України.

Суддя Д.В. Сидоренко