Справа № 640/20289/21
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2024-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання Головченко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року (повний текст складено 25 листопада 2022 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просив стягнути з Офісу Генерального прокурора середній заробіток за весь період затримки розрахунку у розмірі 814 650,84 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки у розмірі 49998,12 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що середній заробіток за відповідний період вже було стягнуто на користь позивача в рамках розгляду справ за його позовом про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді, а тому задоволення позовних вимог в рамках даної справи призводить до подвійного стягнення коштів з відповідача.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не подавав. Направив до суду апеляційної інстанції письмові пояснення, в яких підтримав свої позовні вимоги та вказав на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Позивач, будучі належним чином повідомленим про день, час та місце судового розгляду в судове засідання не прибув, явку свого представника не забезпечив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 13.01.2020 наказом Генерального прокурора України №227ц позивача звільнено з посади прокурора третього відділу процесуального керівництва Департаменту процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про злочини, вчинені у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 16.01.2020, а також доручено Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Офісу Генерального прокурора провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні (а.с.5).

У зв`язку з тим, що позивачу не було виплачено вихідну допомогу при звільненні, останній звернувся із відповідним позовом до суду та рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.02.2021 у справі №640/3778/20, залишеним без змін постановами Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.05.2021 та Верховного Суду від 21.10.2021, позов задоволено та стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі 50022,42 грн (а.с.45-49).

Відповідні кошти були 29.06.2021 стягнуті на користь позивача Державною казначейською службою на підставі меморіального ордеру від 25.06.2021 №169282560 на виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва по справі №640/3778/20 (а.с.7).

Вважаючи, що відповідач допустив затримку розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення середнього заробітку за період з 16.01.2020 по 28.06.2021.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яке виникло у нього з наступного дня після звільнення - 17.01.2020.

За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Предметом даного адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку відповідно до статей 116, 117 КЗпП України.

Статтею 47 КЗпП України встановлено правило, за яким власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Положеннями статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Також варто вказати, що аналізуючи положення статей 116, 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 зазначила, що положеннями ст.116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що остаточний розрахунок з позивачем було проведено не у день звільнення, а в порушення вимог статті 116 КЗпП України 13.08.2021, тому позивач посилається на наявність підстав для застосування положень ст.117 КЗпП України та виплату йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів звертає увагу, що спеціальне законодавство, яке регулює відносини, пов`язані з проходженням служби в органах прокуратури не регулює питань, пов`язаних з відповідальністю за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення при звільненні з військової служби. Натомість, при вирішенні спорів цієї категорії, слід застосовувати положення загального трудового законодавства.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач був звільнений з 16.01.2020 наказом Генерального прокурора України №227ц від 13.01.2020, в той час, як остаточний розрахунок з виплати вихідної допомоги при звільненні було здійснено лише 29.06.2021 при виконанні рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 01.02.2021 (залишеним без змін постановами Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.05.2021 та Верховного Суду від 21.10.2021) у справі №640/3778/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення вихідної допомоги при звільненні у розмірі 50002,42 грн.

В той же час, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на ту обставину, що наказ Генерального прокурора України №227ц від 13.01.2020 та правомірність звільнення позивача з посади прокурора третього відділу процесуального керівництва Департаменту процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про злочини, вчинені у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках Генеральної прокуратури України були предметом судового розгляду у справі №640/1214/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Шостої кадрової комісії Генеральної прокуратури України про визнання протиправними та скасування рішення, визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 15.09.2020 у справі №640/1214/20, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2021 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення кадрової комісії № 6 від 17.12.2019 № 28 про неуспішне проходження прокурором атестації. Визнано протиправним та скасовано наказ Офісу Генерального прокурора № 227ц від 13.01.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора третього відділу процесуального керівництва Департаменту процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про злочини, вчинені у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках Генеральної прокуратури України та органів прокуратури з 16.01.2020. Поновлено ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора на посаді прокурора третього відділу процесуального керівництва Департаменту процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про злочини, вчинені у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках Генеральної прокуратури України та органів прокуратури з 17.01.2020. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17.01.2020 по 15.09.2020 в сумі 395415,32 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Крім того, рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 28.09.2022 у справі №640/29293/21 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на посаді позов задоволено. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі з 15 вересня 2020 року по 01 жовтня 2021 року у сумі 626471,26 грн.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.02.2023 у справі № 640/29293/21 апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено частково. Змінено пункт другий резолютивної частини рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.09.2022, виклавши його в наступній редакції: «Стягнути з Офісу Генерального прокурора (; адреса: 01011, м. Київ, вул. Різницька, буд. 13/15) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі з 16.09.2020 по 01.10.2021 у сумі 624 089, 24 грн.». В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.09.2022 залишено без змін.

З наведеного вбачається, що питання стягнення на користь позивача середнього заробітку за період з 17.01.2020 по 01.10.2021 (який включає період заявленого позивачем до відшкодування затримки розрахунку при звільненні з 17.01.2020 по 28.06.2021) вирішено в судовому порядку.

Разом з тим, питання одночасного стягнення з роботодавця середнього заробітку за ті самі періоди, однак за різними нормами трудового законодавства вже неодноразово вирішувалось Верховним Судом, зокрема у постанові від 05.08.2020 у справі №686/20491/18 Верховний Суд, із посиланням на позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, зазначив, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

Аналогічні позиції викладені в постановах Верховного Суду від 29.09.2020 у справі №826/1659/17 та від 29.11.2021 у справі №815/42/16, які підлягають врахуванню при вирішенні спірних правовідносин.

Крім того, як на момент подання даної позовної заяви, так і на момент прийняття судом першої інстанції рішення в рамках даної справи позивач був поновлений на посаді в силу судового рішення у справі №640/1214/20, яке набрало законної сили 24.02.2021 в силу ст.255 КАС України, а в частині поновлення на посаді підлягало негайному виконанню з 15.09.2020, в силу вимог п.3 ч.1 ст.371 КАС України.

Отже, в період перебування справи у провадженні в суді першої інстанції позивач не вважався звільненим, внаслідок скасування наказу Офісу Генерального прокурора № 227ц від 13.01.2020 та був поновлений на посаді судовим рішенням, що виключає можливість застосування до роботодавця відповідальності за несвоєчасне проведення розрахунків при звільненні, оскільки таке звільнення було визнано протиправним в судовому порядку.

Таким чином, як на момент звернення позивача до суду з даним позовом, так і на момент ухвалення судом першої інстанції судового рішення, права позивача в частині вчасного розрахунку при його звільненні не були порушені відповідачем, в силу того, що позивач був поновлений на посаді, а тому його права свободи та інтереси не підлягали судовому захисту внаслідок відсутності спору, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів враховує, що постановою Верховного Суду від 22.12.2022 у справі 640/1214/20 касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.09.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2021 скасовано та ухвалено по справі нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Однак, вказана постанова була ухвалена судом касаційної інстанції вже після прийняття Окружним адміністративним судом міста Києва рішення у даній справі (22.11.2022), а тому вона не має наслідком наявності підстав для задоволення позовних вимог в рамках даної справи, оскільки відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, тобто встановлює відповідність його нормам права та правильність встановлення судом першої інстанції обставин справи на момент його ухвалення.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права та висновків, викладених в постановах Верховного Суду, за результатами перегляду рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст.329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 01 квітня 2024 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді Л.В.Бєлова

А.Ю.Кучма