Справа № 280/476/24
Суддя: Батрак Інна Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2024 року Справа № 280/476/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Батрак І.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справ

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

до Військової частини НОМЕР_2

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач 1), до Військової частини НОМЕР_2 (далі ВЧ НОМЕР_2 , відповідач 2), в якому просить:

визнати протиправними дій відповідача 2, пов`язані з відмовою видання наказу по особовому складу для звільнення позивача з військової служби, на підставі п. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

зобов`язати відповідача 2 видати наказ по особовому складу для звільнення позивача з військової служби;

зобов`язати відповідача 1 звільнити позивача з військової служби.

Крім того, позивач просить суд встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання відповідача подати у встановлений судом термін, з моменту набрання рішенням законної сили звіт про виконання судового рішення (ст. 382 КАС України).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що своєю відмовою відповідач 2 не враховує того, що брат позивача фактично також приймав участь у здійсненні заходів із відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, при тому що відповідачем підтверджується те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (брат ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_3 (польова пошта НОМЕР_4 ), загинув 05.12.2014 внаслідок військових дій від вибухів та осколків в зоні проведення антитерористичної операції. Отже, позивач вважає, що відмова відповідача 2 щодо не звільнення позивача з військової служби згідно з пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є протиправною. На основі вищенаведеного, вказує, що має підставу для звільнення з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а тому просить суд зобов`язати відповідача 2 видати наказ по особовому складу для звільнення позивача з військової служби та зобов`язати відповідача 1 звільнити позивача з військової служби.

Ухвалою судді від 31.01.2024 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами в порядку, визначеному ст. 262 КАС України. Відповідачам запропоновано у 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву.

Відповідач 1 позов не визнав, 15.02.2024 надав до суду відзив (вх. №7503), в якому зазначає, що враховуючи вимоги нормативно-правових актів, для вирішення питання по суті, командир ВЧ НОМЕР_1 розглянув рапорт №1166 від 03.08.2023 та пакет документів позивача в рамках своєї компетенції, надав вказівки щодо опрацювання пакету документів та підготовки відповідного подання і згідно з вимогами направив повний пакет документів на розгляд старшому начальнику командиру ВЧ НОМЕР_2 для прийняття відповідного рішення по суті справи, що підтверджується копіями рапорту від 03.08.2023, пакету документів та супровідного листа №2100/508 від 03.08.2023, доданими до відзиву. Наголошує, що 25.08.2023 за вих. №117/1/730 на адресу командира ВЧ НОМЕР_1 надійшов лист від начальника управління персоналу штабу ВЧ НОМЕР_2 , в якому було повідомлено про повернення без реалізації подання та додаткових матеріалів солдата ОСОБА_1 , у зв`язку з відсутністю підстав для його звільнення. Стверджує, що командир ВЧ НОМЕР_1 розглянув повторно поданий позивачем рапорт №3754 від 11.10.2023 та пакет документів позивача в рамках своєї компетенції, надав вказівки щодо опрацювання пакету документів та підготовки відповідного подання і згідно з вимогами направив повний пакет документів на розгляд старшому начальнику командиру ВЧ НОМЕР_2 для прийняття відповідного рішення по суті справи, що підтверджується копіями рапорту від 11.10.2023, пакету документів та супровідного листа №2100/2234 від 20.10.2023, однак 30.12.2023 за вих. №117/1/1030 на адресу відповідача 1 надійшов лист від начальника управління персоналу штабу ВЧ НОМЕР_2 , в якому було повідомлено про повернення без реалізації подання та додаткових матеріалів солдата ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що станом на 30.11.2023 законодавчо не врегульовано питання щодо звільнення за сімейними обставинами солдата ОСОБА_1 . Ураховуючи викладене, вважає, що під час всіх вищезазначених дій, командир ВЧ НОМЕР_1 діяв у межах і порядку, визначеному чинним законодавством, відтак в його діях відсутні будь-які порушення норм чинного законодавства чи порушення прав військовослужбовця, а тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в частині вимог до ВЧ НОМЕР_1 .

Відповідач 2 позов також не визнав, 16.02.2024 та 19.02.2024 через систему «Електронний суд» надіслав відзиви на позовну заяву (вх. №7723, №7846), у яких зауважує, що відповідно до рапорту від 11.10.2023 підставою для звільнення є той факт, що брат позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_3 (польова пошта НОМЕР_4 ), загинув 05.12.2014 внаслідок військових дій від вибухів та осколків в зоні проведення антитерористичної операції. Стверджує, що Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачає дві виключні обставини для звільнення, якщо близькі родичи загинули або пропали безвісти: 1) під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях; 2) під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану, при цьому, немає жодних правових підстав вважати, що заходи із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях включають період проведення антитерористичної операції, оскільки законодавець у нормативно-правових актах відділяє участь у антитерористичній операції, як окрему підставу для виникнення тих чи інших правових наслідків. Таким чином, на думку відповідача 2, ті обставини, на які позивач посилається у рапорті від 11.10.2023, не надають йому правових підстав для звільнення з військової служби відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Зазначає, що розгляд рапорту про звільнення зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірка документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин щодо дотримання абз. 3 п. 14.10 розділу XIV Інструкції №170, уточнюються дані про проходження особою військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби. Проект наказу про звільнення зі служби до подання їх на підпис командирам перевіряється безпосереднім керівником кадрового органу або особою, на яку відповідно до письмового наказу покладено тимчасове виконання обов`язків за цією посадою та проходить правову експертизу в юридичній службі. Оскільки відповідач 1, 2 належним чином розглянули рапорт позивача про звільнення з військової служби, та прийняв рішення, яке не породжувало для позивача юридичні наслідки, просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України, справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

Солдат ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , призваний на військову службу під час мобілізації, з 05.05.2023 проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_1 на посаді робітника підсобного інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу інженерно-саперної роти.

Позивач звернувся до командира ВЧ НОМЕР_1 із рапортом від 03.08.2023 №1166, в якому просив звільнити з лав Збройних Сил України у зв`язку із сімейними обставинами на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки брат позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_3 (польова пошта НОМЕР_4 ), загинув 05.12.2014 внаслідок військових дій від вибухів та осколків в зоні проведення антитерористичної операції.

Враховуючи вимоги нормативно-правових актів, для вирішення питання по суті, командир ВЧ НОМЕР_1 розглянув рапорт №1166 від 03.08.2023 та пакет документів позивача в рамках своєї компетенції, згідно з вимогами направив повний пакет документів на розгляд старшому начальнику командиру ВЧ НОМЕР_2 для прийняття відповідного рішення по суті справи, що підтверджується копіями рапорту від 03.08.2023, пакету документів та супровідного листа №2100/508 від 03.08.2023.

Листом від 25.08.2023 за вих. №117/1/730 на адресу командира ВЧ НОМЕР_1 надійшов лист від начальника управління персоналу штабу ВЧ НОМЕР_2 , в якому було повідомлено про повернення без реалізації подання та додаткових матеріалів солдата ОСОБА_1 , у зв`язку з відсутністю підстав для його звільнення.

Позивач повторно звернувся до командира ВЧ НОМЕР_1 із рапортом від 11.10.2023 №3754, в якому просив звільнити з лав Збройних Сил України у зв`язку із сімейними обставинами на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки брат позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_3 (польова пошта НОМЕР_4 ), загинув 05.12.2014 внаслідок військових дій від вибухів та осколків в зоні проведення антитерористичної операції.

Командир ВЧ НОМЕР_1 розглянув поданий позивачем рапорт №3754 від 11.10.2023 та пакет документів позивача в рамках своєї компетенції, надав вказівки щодо підготовки відповідного подання і згідно з вимогами направив повний пакет документів на розгляд старшому начальнику командиру ВЧ НОМЕР_2 для прийняття відповідного рішення по суті справи, що підтверджується копіями рапорту від 11.10.2023, пакету документів та супровідного листа №2100/2234 від 20.10.2023.

Так, листом від 30.11.2023 за вих. №117/1/1030 начальник управління персоналу штабу ВЧ НОМЕР_2 повідомив про повернення подання та додаткових матеріалів солдата ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що відповідно до рішення про початок операції було ухвалено Радою національної безпеки і оборони України у вечері 12 квітня 2014 року, станом на даний час питання щодо звільнення за сімейними обставинами не врегульовано законодавчо.

Вважаючи протиправними дії відповідача 2 щодо відмови видання наказу по особовому складу для звільнення позивача з військової служби на підставі п. «г» п. 2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України від 12.05.2015 №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

На момент розгляду адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, а відповідно під час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок звільнення з військової служби в умовах воєнного стану.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Частиною 1 статті 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно із частиною 1 статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Частинами 2-4 статті 2 Закону №2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону №2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом призову громадян України на військову службу.

Підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини, зокрема, якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати, дід, баба або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану

Відповідно до пункту 233 Положення «Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Як слідує з вищенаведених положень, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорт та документи, які підтверджують підстави звільнення. За наявності передбачених законом підстав звільнення з військової служби можливе на будь-якому етапі проходження військової служби.

Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Лише у разі неприйняття, нерозгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.

Так, чинним законодавством не передбачено чіткого строку, протягом якого командир зобов`язаний розглянути вказаний рапорт на звільнення. Крім того, відсутній чіткий визначений порядок розгляду рапорту про звільнення військовослужбовця, що проходить службу за контрактом.

Проте, Інструкція з діловодства в Збройних Силах України, затверджена наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 №124, містить положення, яке встановлює загальний 30 денний строк для виконання документів та надання відповіді по суті порушених питань.

Отже, за загальним правилом рапорт на звільнення має бути розглянутий командиром протягом 30 днів з моменту його реєстрації в стройовій частині. Розглянутим, на переконання суду, вважається рапорт, по якому прийнято рішення та це рішення чи відповідь доведена до військовослужбовця належним чином. Відповідь на рапорт має містити рішення з посиланням на акти законодавства та роз`ясненням порядку оскарження.

Відтак, наслідком написання рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи відмова у задоволенні рапорту із зазначенням її підстави.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 подав командиру ВЧ НОМЕР_1 рапорт від 11.10.2023 з переліком відповідних документів, відповідно до яких просив клопотати перед вищим командуванням про звільнення його з військової служби відповідно до пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», оскільки його рідний брат загинув під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях.

Командир ВЧ НОМЕР_1 розглянув рапорт та пакет документів позивача в рамках своєї компетенції та згідно з вимогами законодавства направив повний пакет документів на розгляд старшому начальнику командиру ВЧ НОМЕР_2 для прийняття відповідного рішення по суті справи.

Проте, відповідачем 2 не надано доказів належного результату розгляду даного рапорту позивача, у тому числі таких, як прийняття наказу або відмови у прийнятті наказу, з посиланням на акти законодавства та з роз`ясненням порядку оскарження, окрім листа про повернення документів із посиланням на те, що відповідно до рішення про початок операції було ухвалено Радою національної безпеки і оборони України у вечері 12 квітня 2014 року, станом на даний час питання щодо звільнення за сімейними обставинами не врегульовано законодавчо.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини 3 статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту. Конституційний Суд України у своїх рішеннях послідовно підкреслював значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин 1, 2 статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС України.

Таким чином, суд зазначає, що судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи та інтереси позивача.

За своєю правовою природою бездіяльність - це пасивна форма поведінки особи, що полягає у невчиненні нею конкретних дій, які вона повинна була вчинити відповідно до вимог чинного законодавства.

Однак, як встановлено судом, командування ВЧ НОМЕР_2 не приймало будь-якого рішення щодо належного розгляду рапорту про звільнення ОСОБА_1 з військової служби, отже допустило протиправну бездіяльність щодо неприйняття рішення за результатом розгляду його рапорту.

Відтак, позовні вимоги про зобов`язання відповідачів прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби та виключити зі списків особового складу наразі є передчасними та фактично такими, що звернуті на майбутнє, адже їх вирішення безпосередньо залежить від результатів розгляду поданого позивачем рапорту.

Повноваження суду при вирішенні справи визначені статтею 245 КАС України. Як встановлено частиною 2 вказаної статті, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 1 статті 2 КАС України).

З урахуванням встановлених у справі фактичних обставин, наведених вище норм законодавства, та беручи до уваги зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи вимоги статті 245 КАС України, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є прийняття судом рішення про часткове задоволення позову шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача 2 щодо не розгляду рапорту позивача від 11.10.2023 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами та зобов`язання ВЧ НОМЕР_2 прийняти рішення за результатом розгляду даного рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби, та про відмову в іншій частині позовних вимог.

Згідно з частинами 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом покладення обов`язку на відповідача подати звіт про виконання рішення суду у цій справі, слід зазначити про таке.

Відповідно до частин 1, 2 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Проаналізувавши наведені положення КАС України, суд приходить до висновку, що встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі, суд наділений правом саме під час прийняття рішення у справі.

Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду першої інстанції, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Зазначена правова позиція підтверджується практикою Верховного Суду, що викладена у додатковій постанові по справі №235/7638/16-а від 31.07.2018.

Проаналізувавши обставини справи, суд не вбачає достатніх підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення по вказаній адміністративній справі, оскільки судове рішення є обов`язковим до виконання, у тому числі, в примусовому порядку, а за невиконання рішення суду передбачена відповідальність.

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (частина 1 статті 143 КАС України).

Згідно із частиною 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1211,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань ВЧ НОМЕР_2 пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 9, 139, 242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ), до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо нерозгляду рапорту ОСОБА_1 від 11.10.2023 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі пп. «г» п.2 ч. 4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 прийняти рішення за результатом розгляду рапорту ОСОБА_1 від 11.10.2023 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»

В іншій частині позовних вимог відмовити.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_2 1211,20 грн. сплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя І.В. Батрак