Справа № 300/987/24
Суддя: Боршовський Т.І.
Дата ухвалення: 2024-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" квітня 2024 р. справа № 300/987/24
Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Боршовський Т.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування рішення від 10.01.2024, зобов`язання до вчинення дій, -
ВСТАНОВИВ:
Ухвалою від 19.02.2024 суд відкрив провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні)
28.03.2024 через канцелярію Івано-Франківського окружного адміністративного суду надійшов відзив ГУ ПФУ в Хмельницькій області від 28.03.2024 на позовну заяву, в якому відповідач 2 додатково заявив клопотання про розгляд справи в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дасть змогу відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив до початку першого підготовчого засідання у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з частиною першою статті 261 Кодексу адміністративного судочинства України відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі.
Частиною сьомою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
ГУ ПФУ в Хмельницькій області ухвалу від 19.02.2024 про відкриття провадження отримало 19.02.2024, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа до електронного кабінету ГУ ПФУ в Хмельницькій області (а.с. 37).
Строк на подання відповідачем 2 відзиву закінчився 05.03.2024.
Натомість, відзив ГУ ПФУ в Хмельницькій області від 28.03.2024 надійшов до Івано-Франківського окружного адміністративного суду через систему Електронний суд 28.03.2024, тобто з пропуском строку на його подання.
Враховуючи пропущення ГУ ПФУ в Хмельницькій області строку на подання відзиву на позов без зазначення причин його пропуску та без заяви про поновлення такого строку, такий відзив від 28.03.2024 разом із клопотанням про розгляд справи в судовому засіданні в режимі відеоконференції підлягає залишенню без розгляду.
В зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці та його хворобою в період з 01.03.2024 по 29.03.2024, рішення в цій справі ухвалене судом у розумний строк після виходу судді на роботу.
Обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 03.01.2024 звернулася через веб-портал до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком. До заяви додано: довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру; паспорт громадянина України НОМЕР_1 (а.с. 17-19); трудову книжку серії НОМЕР_2 від 10.08.1982 (а.с. 20-25); копію диплома серії ДП від 30.06.1982; копію свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 10.11.1984 (а.с. 26).
При прийнятті рішення суд керується такими правовими нормами та мотивами:
Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначає Закон України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV).
Умови призначення пенсії за віком визначені статтею 26 Закону № 1058-IV.
Так, згідно з частиною першою статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.
Таким чином для призначення ОСОБА_1 пенсії за віком необхідна наявність двох обов`язкових умов у сукупності: вік 60 років; страховий стаж не менше 30 років.
Відповідно до копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.17-19), а тому на час звернення до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком від 03.01.2024 позивач досягла віку 60 років.
Щодо дотримання умов закону для призначення пенсії за віком в частині наявності в позивача страхового стажу, то судом встановлено таке.
Що стосується періоду роботи позивача з 18.06.1992 по 11.04.1994, то суд вказує на таке.
Згідно з статтею 62 Закону України Про пенсійне забезпечення основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Такий Порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637. Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно відомостей трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 10.08.1982, копія якої наявна в матеріалах справи, суд встановив, що позивач: з 02.08.1982 прийнята в Коломийське управління торгівлі на посаду продавця і направлена на посаду касира в магазин № 97; з 01.10.1984 переведена на посаду старшого касира магазину № 97; з 01.03.1989 присвоєна кваліфікація продавця 1 категорії; з 28.05.1992, в зв`язку з ліквідацією управління, переведена продавцем 1 категорії магазину № 97 ТКП «Полонина»; з 18.06.1992 прийнята на посаду касира ТКП «Полонина» магазин № 97; з 11.04.1994, у зв`язку з комерціалізацією ТКП «Полонина», переведена продавцем І категорії в ТКП «Беркут» магазин № 22.
В період вчинення запису № 5 в трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 10.08.1982 про прийняття позивача 18.06.1992 на роботу в ТКП «Полонина» була чинною Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162.
Так, відповідно до вказаної Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162: трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців; трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, в тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільненні - в день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження); записи проводяться акуратно, пір`яний чи кульковою ручкою, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольору; в розділах Відомості про роботу, Відомості про нагородження, Відомості про заохочення трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається; в графі 3 розділу Відомості про роботу у вигляді заголовка пишеться повне найменування підприємства; в графі 3 пишеться: Прийнято або призначений в такий-то цех, відділ, підрозділ, ділянку, виробництво із зазначенням їх конкретного найменування, а також найменування роботи, професії або посади і присвоєного розряду. Записи про найменування роботи, професії або посади, на яку прийнято працівника, виробляються: для робітників - відповідно до найменуваннями професій, вказаних у Єдиному тарифно-кваліфікаційному довіднику робіт і професій робітників; для службовців - відповідно до найменуваннями посад, зазначених в Єдиної номенклатурі посад службовців, або відповідно до штатного розкладу; при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів; бланки трудових книжок і вкладишів до них зберігаються в бухгалтерії підприємства як документи суворої звітності і видаються за заявкою у підзвіт особі, відповідальній за ведення трудових книжок; після закінчення кожного місяця бухгалтерія вимагає від особи, відповідальної за ведення трудових книжок, звіту про наявність бланків трудових книжок і вкладишів до них, з додатком прибуткового ордера каси підприємства. На зіпсовані під час заповнення бланки трудових книжок і вкладишів до них складається акт.
Пунктом 18 постанови Ради Міністрів Української РСР і Всесоюзної Центральної Ради професійних спілок Про трудові книжки робітників і службовців від 06.09.1973 № 656 передбачено, що відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Аналогічні положення містяться в пункті 4 Постанови Кабінету Міністрів України Про трудові книжки працівників від 27.04.1993 № 301, згідно якого відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання та видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
В спірному випадку запис № 5 в трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 10.08.1982 про прийняття позивача з 18.06.1992 на посаду касира ТКП «Полонина» магазин № 97, вчинений на підставі наказу від 18.06.1992, засвідчений підписом керівника підприємства та печаткою підприємства. Водночас відсутній номер такого наказу.
В підтвердження факту роботи з 18.06.1992 по 11.04.1994 в ТКП «Полонина» ОСОБА_1 надала пенсійному органу завірену копію наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Полонина» (Торгово-комерційне підприємство «Полонина») за № 1к від 29.05.1992, яка долучена до листа Архівного відділу Коломийської міської ради від 31.08.2023 № 485/02.2.4-01 (а.с. 30-31). Так, в наказі ТКП «Полонина» за № 1к від 29.05.1992 зазначено, що у зв`язку з ліквідацією управління торгівлі прийнято на роботу в ТКП «Полонина» з 29.05.1992 працівники, серед яких під номером 20 вказано ОСОБА_1 , продавець першої категорії (а.с. 31).
Суд вважає такі доводи відповідача 2 безпідставними та необгрунтованими, оскільки відповідно до статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець - це суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації. Натомість, посада касира пов`язана з прийманням, зберіганням та обліком готівки та грошових коштів в іншій формі. Такі посади пов`язані між собою, і зазвичай одна особа водночас виконує обов`язки, як продавця, так і касира, особливо в магазинах невеликої площі. Вищевказане підтверджується записами трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 10.08.1982, в якій зазначено, що позивач з 02.08.1982 прийнята в Коломийське управління торгівлі на посаду продавця, однак направлена на посаду касира в магазин № 97. При цьому, перебуваючи з 01.10.1984 на посаді старшого касира магазину № 97, ОСОБА_1 з 01.03.1989 присвоєна кваліфікація продавця 1 категорії (а.с. 20).
Що цікаво, такі ж періоди роботи позивача з 02.08.1982 по 28.05.1992 на посадах продавця/касира не викликали сумнівів в пенсійного органу та зараховані до страхового стажу ОСОБА_1 , що підтверджується розрахунком страхового стажу від 03.01.2024 (а.с. 29).
Суд вважає, що оцінку запису № 5 в трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 10.08.1982 про прийняття позивача з 18.06.1992 на посаду касира ТКП «Полонина» магазин № 97 необхідно здійснювати у взаємозв`язку з іншими записами трудової книжки серії НОМЕР_2 від 10.08.1982. Так, згідно запису № 4 в трудовій книжці з 28.05.1992 в зв`язку з ліквідацією управління ОСОБА_1 переведена продавцем 1 категорії магазину № 97 ТКП «Полонина». Запису № 5 в трудовій книжці підтверджує факт прийнята на посаду касира в зазначене підприємство - ТКП «Полонина» магазин № 97. Такі записи № 4 та № 5 не суперечать один одному, складені в хронологічній послідовності подій, а обставини переведення позивача з Коломийського управління торгівлі до ТКП «Полонина» додатково підтверджують копією наказу ТКП «Полонина» за № 1к від 29.05.1992. При цьому, номер магазину, в якому позивач працювала до переведення та після такого переведення, залишився незмінним магазин № 97.
Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З огляду на зміст позовних вимог, ОСОБА_1 просить суд зарахувати до страхового стажу період роботи в ТКП «Полонина» з 18.09.1992 по 11.04.1994, а не з 18.06.1992 по 11.04.1994.
Суд звертає увагу на те, що встановлені вище обставини підтверджують факт роботи позивача в ТКП «Полонина» саме з 18.06.1992, а не з 18.09.1992, оскільки записи № 4 та № 5 в трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 10.08.1982 здійснено на підставі наказів від 18.06.1992. Швидше за все, така дата: 18.09.1992 є опискою при складанні постанови, від правильної дати 18.06.1992.
Таким чином, для ефективного захисту права позивача на пенсійне забезпечення, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати пенсійний орган зарахувати до страхового стажу період роботи ОСОБА_1 з 18.06.1992 по 11.04.1994.
Щодо періоду роботи з 12.04.1994 по 05.11.1998, то суд вказує на таке.
Згідно відомостей трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 10.08.1982, копія якої наявна в матеріалах справи, суд встановив, що позивач: з 01.07.1994 прийнята на посаду продавця І категорії в ТКП «Беркут» на підставі наказу № 1к від 01.07.1994; з 23.05.1997 у зв`язку з реорганізацією ТКП «Беркут» позивач прийнята на посаду продавця в ТОВ «Зюйд-Вест»; з 01.11.1997 переведена на посаду продавця ДП МАП «Колос «Валерія» у зв`язку з тимчасово припиненою фінансово-господарською діяльністю ТОВ «Зюйд-Вест»; з 05.11.1998 звільнена за власним бажанням з ДП МАП «Колос «Валерія» (а.с. 21-22).
Відповідно до пункту 2.6 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110 (далі Інструкція № 58), яка була чинною на час прийняття позивача на роботу в ТКП «Беркут», у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
Згідно з пунктом 2.8 Інструкції № 58 якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м.Києва, держархівом м.Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму.
Пунктом 2.9 Інструкції № 58 визначено, що виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та інші мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження. У разі втрати наказу чи розпорядження або невідповідності їх фактично виконуваній роботі виправлення відомостей про роботу здійснюється на основі інших документів, що підтверджують виконання робіт, не зазначених у трудовій книжці. Показання свідків не можуть бути підставою для виправлення занесених раніше записів.
Щодо запису № 7 трудової книжки серії НОМЕР_2 від 10.08.1982, згідно якого ОСОБА_1 з 01.07.1994 прийнята на посаду продавця І категорії в ТКП «Беркут» на підставі наказу № 1к від 01.07.1994, то такий запис містить обумовлене виправлення, вчинене зав. кадрами ТКП «Беркут», особистий підпис такої особи та звірене печаткою ТКП «Беркут». Так, окремим рядком записано в графі «дата» зазначено: 12.04.1994, «виправленому вірити» (а.с. 21).
Щодо дати наказу № 1к від 01.07.1994, то необхідно звернути увагу на попередній запис № 6 трудової книжки серії НОМЕР_2 від 10.08.1982, в якому зазначено, що у зв`язку з комерціалізацією ТКП «Полонина» позивач з 11.04.1994 переведена продавцем І категорії в ТКП «Беркут» магазин № 22. Такий запис внесений на підставі наказу № 37 від 11.04.1994.
Відповідно до пункту 2.28 Інструкції № 58 у разі переведення з одного підприємства на інше за погодженням між керівниками підприємств у графі 3 записується посилання на погодження: "Звільнений у зв`язку з переведенням на роботу в таке-то підприємство, п.5 ст.36 КЗпП України".
Однією з особливостей звільнення за переведенням є безперервність періоду роботи за попереднім місцем роботи та новим місцем роботи. Так, на новому місці роботи оформляється наказ про прийняття працівника на роботу зазвичай наступним після його звільнення числом. Тобто перерви між періодами роботи за попереднім місцем роботи та новим місцем роботи, як правило, бути не повинно.
Таким чином, за умови наявності в трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 10.08.1982 записів про кінець періоду роботи в ТКП «Полонина» 11.04.1994 та початок періоду роботи в ТКП «Беркут» 12.04.1994, на переконання суду, розбіжність дати прийому (12.04.1994) та дати наказу (01.07.1994), на підставі якого вчинено запис про прийняття на роботу, з огляду на зміст таких записів, є несуттєвим недоліком заповнення запису трудової книжки, який не позбавляє можливості чітко встановити трудовий стаж позивача за період з 12.04.1994 по 05.11.1998.
Щодо доводів пенсійного орану про відсутність інформації про реорганізацію підприємств (особа прийнята ПКП «Беркут», а звільнена з МАП «Колос» Валерія»), то суд звертає увагу на таке.
Пунктом 2.15 Інструкції № 58 передбачено, що якщо за час роботи працівника назва підприємства змінюється, то про це окремим порядком у графі 3 трудової книжки робиться запис: "Підприємство таке-то з такого-то числа переіменоване на таке-то", а у графі 4 проставляється підстава перейменування - наказ (розпорядження), його дата і номер.
Згідно відомостей трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 10.08.1982, копія якої наявна в матеріалах справи, в записі № 8 від 23.05.1997 зазначено про реорганізацію ТКП «Беркут» на підставі наказу № 10 від 23.05.1997. Згідно запису № 9 трудової книжки з 23.05.1997 у зв`язку з реорганізацією ТКП «Беркут» позивач прийнята на посаду продавця в ТОВ «Зюйд-Вест». Відповідно до запису № 10 трудової книжки з 01.11.1997 позивач переведена на посаду продавця ДП МАП «Колос «Валерія» у зв`язку з тимчасово припиненою фінансово-господарською діяльністю ТОВ «Зюйд-Вест»; з 05.11.1998 звільнена за власним бажанням з ДП МАП «Колос «Валерія» (а.с. 21-22).
Вказані записи трудової книжки серії НОМЕР_2 від 10.08.1982 дають можливість встановити підстави та порядок зміни найменувань підприємств, в яких ОСОБА_1 працювала в період з 12.04.1994 по 05.11.1998.
Як вже зазначав суд вище, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. Тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка зазнала такого порушення, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Отже, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 13 Закону України Про пенсійне забезпечення.
Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 06.02.2018 в справі № 677/277/17, від 21.02.2018 в справі № 687/975/17.
Суд звертає увагу на те, що відповідно до пункту 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, основним документом, що підтверджує стаж є трудова книжка. Лише при наявності неправильності чи неточності записів у трудовій книжці, для підтвердження стажу приймаються до уваги інші документи, які визначені вищевказаним Порядком № 637, зокрема: дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; довідки; виписки із наказів; особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати; посвідчення; характеристики; письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про період роботи.
Згідно листа Архівного відділу Коломийської міської ради від 31.08.2023 № 485/02.2.4-01 відсутні документи про перейменування ТОВ «Полонина» (а.с. 30).
Суд зазначає, що право на пенсійне забезпечення особи не повинно безумовно залежати від дій чи бездіяльності осіб, які зобов`язані вести облік трудового стажу працівників і відповідно забезпечувати зберігання цих даних та сама по собі не здача облікових книг в архівний відділ не є беззаперечним доказом відсутності у позивача страхового стажу у зазначений період. Тобто, відсутність відповідних документів на зберіганні в архівних установах не може анулювати записи трудової книжки та позбавити позивача права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого ним трудового стажу.
Верховний Суд в постанові від 12.12.2019 за результатом розгляду справи № 229/3431/16-а дійшов висновку про безпідставність доводів пенсійного органу про неможливість підтвердження трудового стажу через відсутність на зберіганні в державному архіві запитуваних документів та вказав про неможливість надання повного об`єму необхідних для реалізації прав позивача документів та повноти записів у наявних підтверджуючих страховий стаж документах з огляду на те, що обов`язок належного оформлення таких документів покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб.
Тобто однією з підстав для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Пенсійний орган не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Отже, рішення відповідача 2 в частині неврахування до страхового стажу позивача періоду роботи ОСОБА_1 з 12.04.1994 по 05.11.1998 з мотивів наявності розбіжності щодо дати прийому (12.04.1994) та дати наказу (01.07.1994), на підставі якого вчинено запис про прийняття на роботу, має формальні ознаки законності, однак на переконання суду, не відповідає духу закону, який надає право на призначення пенсії за віком за наявності встановлених ним умов, та є непропорційним меті такої відмови.
З огляду на несуттєвий характер порушення щодо заповнення трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 від 10.08.1982, за наявності запису, який дає можливість чітко встановити період роботи позивача з 12.04.1994 по 05.11.1998, такий період підлягає зарахуванню до страхового стажу ОСОБА_1 .
Щодо періоду роботи з 10.12.1999 по 08.08.2003, то суд звертає увагу на таке.
Згідно відомостей трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 10.08.1982, копія якої наявна в матеріалах справи, суд встановив, що позивач: з 10.12.1999 прийнята на посаду продавця в магазин « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на підставі договору від 10.12.1999, укладеного із фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 ; з 08.08.2003 звільнена з роботи за згодою сторін (а.с. 22-23).
Такі записи в трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 10.08.1982 здійснені відповідно до вимог Інструкції № 58, оскільки містять всю необхідну інформацію, а саме: дату прийняття на роботу, найменування підприємства, де працювала позивач, посада, на яку було прийнято позивача, а також зазначено на підставі якого документу позивач прийнята на роботу, дату звільнення з роботи, підставу звільнення, відтиск печатки роботодавця та підпис відповідальної особи.
З огляду на те, що трудова книжка ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 10.08.1982 містить всі необхідні записи про період роботи позивача з 10.12.1999 по 08.08.2003, в силу вимог пунктів 1 та 3 Порядку від 12.08.1993 № 637, відсутня необхідність підтвердження такого трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи чи архівними установами.
Щодо доводів пенсійного органу про відсутність номер трудової угоди, на підставі якої внесено запис про прийняття позивача з 10.12.1999 на посаду продавця в магазин « ІНФОРМАЦІЯ_2 », то суд звертає увагу на те, що відповідно до частини першої статті 21 Кодексу законів про працю України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін.
Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
В умовах спрощеного режиму регулювання трудових відносин, визначеного главою III-Б цього Кодексу, трудовий договір є основним засобом регулювання трудових відносин працівників та роботодавців (власників приватних підприємств), у яких кількість працівників або рівень оплати праці відповідає критеріям, встановленим статтею 49-5 цього Кодексу.
У разі застосування спрощеного режиму регулювання трудових відносин, за взаємною згодою сторін, у трудовому договорі можуть визначатися додаткові права, обов`язки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови припинення або дострокового розірвання договору.
Таким чином, законодавством передбачена можливість укладення трудової угоди без номеру, за умови обов`язкового зазначення дати укладення такої угоди із роботодавцем.
Що стосується доводів пенсійного органу про те, що з 01.07.2000 записи в трудовій книжці позивача не підтверджені індивідуальними відомостями про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (відсутня інформація про сплату внесків), то суд вказує на таке.
З огляду на положення пунктів 1 та 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, вимоги про підтвердження наявного трудового стажу іншими документами, які визначені вищевказаним Порядком № 637, можливі лише при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
Згідно усталеної позиції Верховного Суду до запровадження персоніфікованого обліку (тобто 1 липня 2000) зарахуванням періодів роботи особи до стажу, необхідного для призначення пенсії, здійснюється за даними, що підтверджують періоди її трудової діяльності, зокрема, записів трудової книжки.
Як встановлено судом вище, записами трудової книжки серії НОМЕР_2 від 10.08.1982 підтверджено період її трудової діяльності в 10.12.1999 по 08.08.2003.
Відповідно до статті 56 Закону України Про пенсійне забезпечення до стажу роботи для призначення пенсії зараховується, будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.
Відповідно до статті 1 Закону № 1058-IV, страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно із статтею 20 Закону № 1058-IV, страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Частиною другої статті 24 Закону № 1058-IV передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Частиною четвертою статті 24 Закону № 1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Частиною першою статті 40 Закону № 1058-IV передбачено, що для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.
Відповідно до статті 106 Закону № 1058-IV виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі, зокрема, несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів.
Отже, посадові особи таких страхувальників, відповідальні за сплату страхованих внесків, в разі їх несплати, несуть передбачену законом дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність, а пенсійний орган застосовує до страхувальників фінансові санкції та здійснює заходи щодо стягнення такої заборгованості зі сплати страхових внесків.
Тобто щодо періодів трудової діяльності після 1 липня 2000, то Верховний Суд при застосуванні норм Закону України Про пенсійне забезпечення (статті 56), Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (статті 20, 24, 40, 106) виснував, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника. Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи. Невиконання підприємством-страхувальником обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України не може позбавляти соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві. Протилежний підхід є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.
Отже, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо нарахування та належної сплати страхових внесків. Наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для незарахування до страхового стажу при призначенні пенсії позивачу періоду його роботи.
При цьому, Верховний Суд застосовуючи вказані норми Закону, не розділяє право особи на призначення пенсії з зарахуванням чи незарахуванням певного періоду трудової діяльності до страхового стажу, що дає право на пенсію за віком, після запровадження персоніфікованого обліку залежно від того, яку посаду на підприємстві-страхувальнику займала така застрахована особа, оскільки пенсійний орган мав своєчасно здійснювати контроль за сплатою страхувальником страхових внесків з заробітної плати працівників та притягувати чи ініціювати питання притягнення до відповідальності такого страхувальника та його посадових осіб, відповідальних за несвоєчасну сплату чи несплату таких внесків, а не фактично компенсовувати свою бездіяльність на стадії призначення пенсії конкретній особі.
Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позивач не може бути позбавлена гарантованого Державою права на пенсійного забезпечення лише через несплату страхувальником фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 страхових внесків із заробітної плати ОСОБА_1 .
З огляду на викладене, суд вважає, що період роботи позивача з 10.12.1999 по 08.08.2003 в магазині «М`ясо-Ковбаси» підлягає зарахуванню до страхового стажу ОСОБА_1 що дає право на призначення пенсії за віком.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Суд пам`ятає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно до положень статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Отже, з врахуванням приписів статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, процесуальні засоби відновлення порушеного права мають бути гнучкими та ефективними, забезпечувати поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату, метою судового захисту порушеного права є вирішення між сторонами правового конфлікту, припинення публічно-правового спору та використання дієвого способу захисту (відновлення) порушеного права.
З огляду на передбачені статтею 26 Закону № 1058-IV обов`язкові умови для призначення пенсії за віком, суд дійшов висновку про наявність таких умов щодо позивача, а саме: ОСОБА_1 досягла 60 років; має стаж роботи не менше 30 років.
Таким чином, щодо позивача є всі встановлені законом умови для призначення їй пенсії за віком.
Згідно з абзацом першим частини першої статті 45 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
В спірному випадку із заявою про призначення пенсії за віком ОСОБА_1 звернулася до пенсійного органу 03.01.2024, тобто не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою 60-ти річного віку.
Таким чином, позов належить задовольнити повністю.
Щодо розподілу судових витрат у справі:
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
В підтвердження судових витрат у справі представник позивача подано квитанцію до платіжної інструкції від 05.02.2024 про сплату судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 1211,20 грн. (а.с. 16).
З огляду на те, що спір виник внаслідок протиправного рішення ГУ ПФУ в Хмельницькій області, позивачу належить відшкодувати за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Хмельницькій області 1211,20 грн. судових витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду.
Керуючись статтями 139, 241-246, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України -
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити повністю.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 .

Відповідач 1: Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, ідентифікаційний код - 20551088, вулиця Січових Стрільців, будинок 15, місто Івано-Франківськ, 76018.

Відповідач 2: Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, ідентифікаційний код 21318350, вулиця Гната Чекірди, 10, місто Хмельницький, Хмельницька область, 10002.

Суддя /підпис/ Боршовський Т.І.