Справа № 420/27871/23
Суддя: Вовченко О.А.
Дата ухвалення: 2024-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вовченко O.A., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 12.10.2023 надійшов позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнення за період з 11.05.2023 по 20.06.2023; зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнення за період з 11.05.2023 по 20.06.2023 у розмірі 110693, 03 грн.

Ухвалою суд від 17.10.2023 року позов залишено без руху та встановлено позивачу 10-денний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання копії ухвали, роз`яснено, що недоліки повинні бути усунені, шляхом надання до суду копії позовної заяви з додатками відповідачу та доказів на підтвердження місця проживання/перебування позивача за адресою: АДРЕСА_1 .

14.11.2023 року представником позивача подано до суду заяву про усунення недоліків позову, до якої додано копії позовної заяви з додатками для відповідача, а також копію договору оренди квартири від 30.10.2023 року.

07.12.2023 ухвалою прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у адміністративній справі та визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в період з 27.11.2022 по 09.05.2023 він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України. На підставі наказу військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 02.05.2023 № 21-РС/дск (по особовому складу) солдата, водія-розвідника групи спеціального призначення роти спеціального призначення загону спеціального призначення військової частини НОМЕР_1 звільнено у запас за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за сімейними обставинами), вважати, що справи та посаду здав і направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно наказу військової частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 09.05.2023 № 131 з 10.05.2023 виключено із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення. 29.05.2023 був виданий грошовий атестат № 83 від 29.05.2023. 30.05.2023 позивач отримав довідку № 357 від 30.05.2023 про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премії для обчислення пенсії відповідно до статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та абзацу восьмого пункту 7 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393 (зі змінами). Після звільнення з військової служби та виключення із списків особового складу військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України та всіх видів забезпечення, 13.03.2023 на банківський картковий рахунок позивача надійшла заробітна плата (грошове забезпечення) від в/ч НОМЕР_1 в сумах 66104,55 гривень та 34970,75 гривень, 21.06.2023 - в сумі 9616,19 гривень, що підтверджується сканованими копіями виплат з мобільного додатку АТ КБ «Приватбанк». Позивач вважає, що військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України несвоєчасно провела розрахунок з ним при звільненні, тому він набув право на стягнення в судовому порядку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

14.02.2024 до суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що в зв`язку з тим, що солдат (на той час) ОСОБА_2 у військову частину НОМЕР_1 був переведений із військової частини НОМЕР_2 , а до цього служив у військовій частині НОМЕР_3 і його особова справа надійшла до військової частини НОМЕР_1 вже після звільнення його з військової служби, йому були здійснені доплати одноразових додаткових видів грошового забезпечення відповідно до абзацу третього пункту 14 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей грошову компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2022-2023 роки: - нараховано 5.726,34 грн. (доплата до попередньої виплати - 13.743,2 грн.); і одноразову грошову допомогу по звільненню відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 №460 - нараховано 2.840,26 грн. (доплата до попередньої виплати - 7.100,66 грн.). Всього з урахуванням утримання: 9.616,18 грн. Позивачем підтверджено отримання виплати у розмірі 9.616,18 грн. у позовній заяві згідно Додатку №5 21.06.2023. Тому, враховуючи наявність грошових коштів на рахунку військової частини, позивачу, окрім щомісячних основних та додаткових видів грошових забезпечень в травні 2023 року було нараховано та виплачено одноразові додаткові види грошового забезпечення: Грошова допомога на оздоровлення 35.503,30 грн.; Компенсація щорічної основної відпустки 13.743,21 грн.; Одноразова грошова допомога при звільненні 7.100,66 грн. І тільки після надходження особової справи позивача у військову частину НОМЕР_1 , була здійснена доплата компенсації щорічної основної відпустки 5.726,34 грн. і одноразової грошової допомоги при звільненні 2.840,26 грн. Ці 3 види допомоги відповідно до ст. 8 Порядку могли бути виплачені позивачу відповідно і в червні 2023 року. Таким чином, остання доплата позивачем була отримана 21.06.2023.

До суду від позивача 08.03.2024 надійшла за вх №ЕС/9678/24 відповідь на відзив, в якій зазначено, що викладені у відзиві доводи є безпідставними.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

На підставі Указу Президента України № 69/22 від 24.02.2022 ОСОБА_1 12.04.2022 був призваний на військову службу під час мобілізації.

В період з 27.11.2022 по 09.05.2023 позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України.

На підставі наказу військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 02.05.2023 № 21-РС/дск (по особовому складу) солдата, водія-розвідника групи спеціального призначення роти спеціального призначення загону спеціального призначення військової частини НОМЕР_1 звільнено у запас за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за сімейними обставинами), вважати, що справи та посаду здав і направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі наказу військової частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 09.05.2023 № 131 позивача з 10.05.2023 виключено із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

У зв`язку зі звільненням з військової служби позивачу був виданий грошовий атестат № 83 від 29.05.2023 та довідку № 357 від 30.05.2023 про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премії для обчислення пенсії відповідно до статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та абзацу восьмого пункту 7 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393 (зі змінами).

Після звільнення з військової служби, виключення із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України та зняття з всіх видів забезпечення 13.05.2023 на банківський картковий рахунок позивача надійшла заробітна плата (грошове забезпечення) від в/ч НОМЕР_1 в сумах 66104,55 гривень та 34970,75 гривень, а 21.06.2023 - в сумі 9616,19 гривень.

Позивач, вважаючи, що при виплаті вищевказаної суми у відповідача виник обов`язок виплати середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до пп.1 п.1 Розділу 31 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, грошове забезпечення у разі звільнення з військової служби виплачується військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі грошового забезпечення, передбаченого для займаної посади з дня одержання військовою частиною наказу чи письмового повідомлення про звільнення до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж до дня здавання справ та посади (в межах установлених Міністром оборони України строків) або до дня закінчення щорічної відпустки, яка надається після здавання справ та посади.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За правилами статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати належних звільненому працівникові сум на день звільнення з підприємства.

Указані висновки корелюються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Статтею ж 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак не за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку, а не більш як за шість місяців.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За обставин цієї справи суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, при обчисленні середньоденного грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача суд враховує суми, які були виплачені за березень-квітень 2023 року.

Відповідно до розрахункових листів за березень та квітень 2023 грошове забезпечення позивача за ці місяці склало 69941,50 (34970,75+34970,75) грн. з відрахуванням належних податків та зборів, тобто середньоденна заробітна плата позивача складає 1146,58 грн. (69941,50/61 календарний день у березні та квітні 2023 року).

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Суд встановив, що кошти у сумі 66104,55 грн., які 13.05.2023 надійшли на картковий рахунок позивача, складали грошове забезпечення за травень 2023, допомогу на оздоровлення за 2023, грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку, одноразову грошову допомогу по звільненню, з відрахуванням належних податків та зборів.

Також, суд встановив, що кошти у сумі 34970,75 грн., які 13.05.2023 надійшли на картковий рахунок позивача, складали щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення за травень 2023, з відрахуванням належних податків та зборів.

Тобто, відповідач здійснив затримку у виплаті вказаних сум при звільненні позивача на три дні (10.05.2023-13.05.2023), тому позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки (3 дні) по день фактичного розрахунку, що становить 3439,74 грн. (1146,58*3).

Суд встановив, що кошти у сумі 9616,19 грн., які 21.06.2023 надійшли на картковий рахунок позивача, складали доплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення за 2022-2023 роки, з відрахуванням належних податків та зборів.

Тобто, відповідач здійснив затримку у виплаті вказаної суми при звільненні позивача на сорок два дня (10.05.2023-21.06.2023).

Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку складає 48153,84 грн. (1146,58*42).

Істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 0,1997 (9616,19 грн. / 48153,84).

З цього слідує, що середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні, а саме виплати 9616,19 грн. з врахуванням принципу співмірності становить 9616,83 грн. (1146,58 грн. * 42 календарних дні * 0,1997).

Відтак з врахуванням принципу справедливості та співмірності, середній заробіток за час затримки розрахунку виплати 9616,19 грн. має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 9616,83 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

При цьому, суд вважає необгрунтованими проведені позивачем власні розрахунки середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнення за період з 11.05.2023 по 20.06.2023 у розмірі 110693, 03 грн., оскільки:

по перше, істотність частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком розраховується в якості підстави для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми з врахуванням принципу справедливості та співмірності, що відповідає судовій практиці, зокрема Верховного Суду, а у випадку наданого позивачем розрахунку така сума відшкодування навпаки збільшилася в 2,3 рази від можливого відшкодування за весь час затримки розрахунку;

по друге, істотність частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком розрахована позивачем з урахуванням затримки на 41 день виплати загальної суми 110691,49 грн., тоді як затримка виплати суми 101075,30 мала місце лише 3 дні.

Відтак, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково з урахуванням вимог ч.2 ст.9 КАС України шляхом:

- визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;

- зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 13056,57 грн. (3439,74 + 9616,83).

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на встановлені у справі обставини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частинами першої та четвертої статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною першою статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 295, 371 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 13056,57 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_4 ).

Відповідач Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ).

Суддя О.А. Вовченко