Справа № 235/3437/23
Суддя: Хмельова С. М.
Дата ухвалення: 2024-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Єдиний унікальний номер справи 235/3437/23
Номер провадження 2-а/235/8/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 квітня 2024 року м. Покровськ

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Хмельової С.М.,

за участю секретаря Юриної К.І.

розглянувши в порядку спрощеного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник адвокат Смаль О.П., до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

В С Т А Н О В И В:

До Красноармійського міськрайонного суду Донецької області звернувся ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник адвокат Смаль О.П., з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою серії БАД №827410 від 07 грудня 2023 року поліцейської СРПП Відділу поліції № 1 Покровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області старшого сержанта ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 у вигляді штрафу в розмірі 3500 грн за ч. 2 ст. 126 КУпАП за те, що 07.12.2023 року о 15 годині він був затриманий на автодорозі м. Добропілля - м. Краматорськ блокпост «Ганнівка», під час керування транспортним засобом FAW номерний знак НОМЕР_1 , не маючи права керування таким транспортним засобом, чим порушив вимоги п.п 2.1. (а) ПДР України. Вважає, що постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вказане порушення є незаконною з наступних підстав: 07 грудня 2023 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 автомобіль FAW номерний знак НОМЕР_1 , з максимальною масою при навантаженні 4655 кг. ОСОБА_1 маючи посвідчення водія на право керування транспортними засобами категорії «В» під час прийняття рішення про керування вказаним вантажним автомобілем право на керування якими передбачено водіям з категорією «С1» (автомобілі призначені для перевезення вантажів, дозволена максимальна маса яких становить від 3500 до 7500 кілограмів) керуючись при цьому положеннями п. 1-1 Постанови КМУ №184 від 03.03.2022 року (із відповідними змінами станом на 22.03.2022 р. і останніми змінами станом на 23.08.2023 р.) про «Деякі питання допуску водіїв до керування транспортними засобами», в якому відповідно до статей 12-1, 20 Закону України Про правовий режим воєнного стану, Указу Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 Про введення воєнного стану в Україні Кабінет Міністрів України постановив: що у період воєнного стану до керування транспортними засобами категорії C, C1 на території України допускаються особи, які мають посвідчення водія категорії B. 07.12.2023 року о 15 годині під час зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 на блокпосту «Ганнівка» на автодорозі м. Краматорськ- м. Добропілля, він надав всі вказані вище документи (посвідчення водія категорії «В» на себе, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу призначеного для перевезення вантажів, дозволена максимальна маса яких становить від 3500 до 7500 кілограмів і право на керування яким дозволена водіям з категорією «С1», і під час складання постанови на нього посадовою особою поліцейською СРПП ВП №1 ОСОБА_2 він повідомив про відсутність в його діях складу правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, на що отримав відповідь про те, що він як цивільна особа (не військовий) не має права керувати транспортними засобами цієї категорії. Позивач не може погодитись із зазначеним рішенням поліцейського, бо не було вчинено адміністративного проступку, а тому постанова є необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню в зв`язку з відсутністю події правопорушення, а справа закриттю.

Позивач просить суд скасувати постанову серії БАД №827410 від 07 грудня 2023 року поліцейської СРПП Відділу поліції № 1 Покровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області старшого сержанта ОСОБА_2 , якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 3500 грн. за ч. 2 ст. 126 КУпАП, а справу про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності закрити за відсутності складу правопорушення. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою суду від 04.01.2024 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Донецькій області у відзиві на позов зазначив, що 07.12.2023 поліцейською СРПП відділу поліції № 1 Покровського РУП ГУНП в Донецькій області старшим сержантом поліції Половинко Вікторією Володимирівною винесено постанову серії БАД № 827410, про скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 126 КУпАП, та застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400 гривень 00 копійок, за те, що 07.12.2023 року о 15:10 на автодорозі Добропілля Краматорськ (блокпост «Ганнівка») він керував, не маючи посвідчення водія відповідної категорії (С1) на право керування даним транспортним засобом, чим порушив п.п. 2.1 «а» ПДР України.

Відповідно до ч.1 статті 8 Закону України «Про Національну поліцію» поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Згідно з п. 8 ч.1 статті 23 цього ж Закону поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання. Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (далі Правила). Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність відповідно до законодавства. У частині 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух», пункті 1.3 Правил дорожнього руху, зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306. Згідно з пункту 1.9 Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність відповідно до законодавств. Пунктом 2.1 «а» ПДР встановлено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Аналогічні положення закріплені законодавцем також у ст. 16 Закону України «Про дорожній рух», а саме, водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Виходячи з наведених вище правових норм, право органів Національної поліції перевіряти наявність посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб кореспондується із обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 02 грудня 2019 року у справі № 164/2068/17. Відповідно до абзаців 5 та 6 пункту 3 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затверджене постановою Кабінетом Міністрів України від 8 травня 1993 р. № 340 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 р. № 511) транспортні засоби, керування якими дозволяється за наявності посвідчення водія залежно від їх типів і призначення поділяються на категорії: В - автомобілі, дозволена максимальна маса яких не перевищує 3500 кілограмів (7700 фунтів), а кількість сидячих місць, крім сидіння водія, - восьми; С1 - призначені для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких становить від 3500 до 7500 кілограмів (від 7700 до 16500 фунтів).

Враховуючи вищевикладене, наполягають на тому, що відповідно до вимог чинного законодавства, позивач зобов`язаний під час керування транспортним засобом мати при собі посвідчення водія відповідної категорії.

Частиною 2 ст. 126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом. На підтвердження вини особи, яка притягується до відповідальності (позивача), відповідачем надаються наступні докази: - копія постанови серії БАД № 827410.

Стосовно стягнення 5 000 грн на правничу допомогу. При визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд мав би виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Беручи до уваги принцип співмірності, зазначають, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. Предмет спору у даній справі не є складним, не потребує складних правових досліджень, вивчення обсягу фактичних даних та аналізу первинних документів, а обсяг і складність виготовлених процесуальних документів не є значним. Більш того, розмір їх суми повинен встановлюватися на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Разом з цим, належним чином витрати в розмірі 5 000 грн позивачем не доведено. що справа розглядається судом за правилами спрощеного позовного провадження. Більш того, наявність усталеної судової практики, здійснення представництва у цій категорії спорів за відповідним суб`єктивним складом та правовим регулюванням не є спором з високим рівнем складності. З огляду на зазначене, вважають, що заявлена сума за надану правничу допомогу у розмірі 5 000 грн є неспівмірною та не є розумною, а також не доведено, що такі витрати є не лише фактичними, але й неминучими.

Представник відповідача просить суд розгляд справи проводити без участі уповноваженої особи, та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положеньст. 268 КАС України, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом та інше.

Згідно ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

07.12.2023 поліцейською СРПП відділу поліції № 1 Покровського РУП ГУНП в Донецькій області старшим сержантом поліції Половинко Вікторією Володимирівною винесено постанову серії БАД № 827410, про накладення адміністративного стягнення за скоєне адміністративне правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 126 КУпАП, та застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400 гривень 00 копійок, за те, що 07.12.2023 року о 15:10 на автодорозі Добропілля Краматорськ (блокпост «Ганнівка») він керував транспортним засобом, не маючи посвідчення водія відповідної категорії (С1) на право керування даним транспортним засобом, чим порушив п.п. 2.1 «а» ПДР України.

Частиною 2 статті 126 КУпАП передбачена відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, що тягне за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306. Згідно з пункту 1.9 Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність відповідно до законодавств. Пунктом 2.1 «а» ПДР встановлено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Аналогічні положення закріплені законодавцем також у ст. 16 Закону України «Про дорожній рух», а саме, водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно із ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно п. 1ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом ч. 1ст. 7 КУпАП.

Частина 1ст. 9 КУпАП визначає поняття адміністративного правопорушення, яким визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно із статтею 14 Закону України "Про дорожній рух", учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності не може бути розцінена як беззаперечний доказ вчинення нею правопорушення та дотримання порядку розгляду справи, передбаченого процесуальними нормами КУпАП, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Вирішуючи питання стосовно законності постанови суд виходить з того, що відповідно до ч. 1ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Сторони в процесі повинні подати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона. Однак, в адміністративних справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його вини. Презумпція вини покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Обов`язок суб`єкта владних повноважень довести правомірність свого рішення в суді посилює його відповідальність при прийнятті рішень, вчиненні інших дій чи допущенні бездіяльності.

З матеріалів адміністративної справи вбачається, що 07 грудня 2023 року ОСОБА_1 керував транспортним засобом, а саме автомобілем FAW номерний знак НОМЕР_1 , з максимальною масою при навантаженні 4655 кг, який, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, належить ОСОБА_3 , тобто таким транспортним засобом має права керувати видій, який має відповідну категорію С.

Відповідно до посвідчення водія № НОМЕР_2 від 16.11.2001 року ОСОБА_1 має право керувати транспортними засобами, максимальна вага яких не перевищує 3500 кг (7700 фунтів) і кількість сидячих місць яких, крім сидіння водія, не перевищує восьми, категорія В.

Кабінет Міністрів України у постанові №184 від 03.03.2022 року «Деякі питання допуску водіїв до керування транспортними засобами», відповідно до статей 12-1, 20 Закону України Про правовий режим воєнного стану, Указу Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 Про введення воєнного стану в Україні Кабінет Міністрів України, постановив: що у період воєнного стану до керування транспортними засобами категорії C, C1 на території України допускаються особи, які мають посвідчення водія категорії B.

Як на дату винесення постанови так і на дату розгляду справи воєнний стан в Україні не скасовано.

Таким чином, ОСОБА_1 , відповідно до постанови КМУ від 03.03.2022 року за № 184, мав права керувати транспортним засобом FAW номерний знак НОМЕР_1 , з максимальною масою при навантаженні 4655 кг, проте особа, яка виносила постанову про притягнення водія до адміністративної відповідальності цього не врахувала.

За змістом п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України в сукупності із нормами КУпАП, на думку суду, саме порушення процесуальних норм суб`єктом владних повноважень при розгляді справ щодо притягнення до адміністративної відповідальності, тягне за собою скасування такого рішення і закриття справи про адміністративне правопорушення.

Зміст ст. 286 КАС України дозволяє дійти висновку, що законодавцем більш детально визначено особливості провадження у справах з приводу рішень дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності, які за своєю суттю наближені до норм КУпАП. Так зокрема, норми цієї статті, як іст.293 КУпАП передбачають можливість скасування судом рішення суб`єкта владних повноважень та закриття справи про адміністративне правопорушення.

Аналіз досліджених у судовому засіданні доказів та наведених норм чинного законодавства дозволяє суду дійти висновку, що постанова про накладення адміністративного стягнення була винесена з порушенням норм процесуального права (ст. 283 КУпАП), у зв`язку із чим, суд вважає, що постанову про накладення адміністративного стягнення слід скасувати, а справу провадженням закрити.

Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно зі ст. 16 КАС учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

П. 1 ч. 3 ст. 132 КАС визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Ст. 134 КАС передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з ч. 3 ст. 134 КАС для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень ч. 5 ст. 134 КАС, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 134 КАС у разі недотримання вимог ч. 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 134 КАС).

Отже, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон № 5076) договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

П. 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076 встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. ст. 1 Закону № 5076).

Відповідно до ст. 30 Закону № 5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Суд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.

Визначаючись з відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У свою чергу, в підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Слід зазначити, що як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При цьому необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Саме такі висновки наведені Верховним Судом, зокрема в постанові від 20 вересня 2023 року у справі № 820/3388/18.

На підтвердження витрат позивача на професійну правничу допомогу суду надані такі докази:

1. ордер про надання правничої (правової) допомоги серії АН № 1312962 від 11 грудня 2023 року, згідно з яким адвокат Смаль О.П., якій здійснює діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 25 вересня 2019 року № 5625, на підставі договору про надання правової допомоги від 11 грудня 2023 року уповноважений надати правничу (правову) допомогу ОСОБА_1 .

2. договір про надання правової допомоги (юридичних послуг) від 11 грудня 2023 року, укладений між адвокатом Смаль О.П. та Чистяковим О.Г.

3. квитанція до прибуткового ордера від 11.12.2023 року, відповідно до якої від ОСОБА_1 прийнято 5000 гривень.

За умовами цього договору клієнт доручає, а виконавець (адвокат) зобов`язується надати йому, відповідно до умов цього договору, послуги адвоката, а клієнт зобов`язується прийняти надані послуги та оплатити їх (п. 1.1 договору). Відповідно до п. 6.1 договору клієнт робить попередню оплату виконавцю у розмірі встановленому згідно кошторису. При цьому відповідний кошторис суду не надано.

Факт надання адвокатом Смаль О.П. професійної правничої допомоги ОСОБА_1 підтверджений матеріалами справи в розмірі 5000 гривень.

Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі витрати на професійну правничу допомогу адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, суд встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час та неспівмірність у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг та умовами договору тощо.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У відзиві на позовну заяву відповідач навів заперечення проти відшкодування витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн. Зазначив, що не погоджується з попереднім розміром цих витрат з огляду на те, що заявлена сума є явно завищеною, необґрунтованою та непропорційною до предмета спору, не відповідає фактичним показникам витрат адвоката, понесеним при розгляді та підготовці процесуальних документів у цій справі.

Суд оцінив заявлену до відшкодування суму витрат на професійну правничу допомогу з точки зору реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також з точки зору розумності їх розміру та дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 2000,00 грн, що відповідає критеріям співмірності і розумності в контексті обставин цієї справи. При цьому суд врахував, що справа 235/3437/23 є справою незначної складності.

Також з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду, в розмірі 536,80 гривень.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст.2, 17, 18, 50, 77, 104-106, 159-163,167, 243, 250 КАС України, ст. ст.38, 126, 126, 247, 258, 279, 280, 281, 283 КУпАП, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник адвокат Смаль О.П., до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності- задовольнити.

Скасувати постанову серії БАД №827410 від 07 грудня 2023 року поліцейської СРПП Відділу поліції № 1 Покровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області старшого сержанта Поповинко Вікторія Володимирівна, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 3500 грн за ч. 2 ст. 126 КУпАП, а справу про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності закрити за відсутності складу правопорушення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 536,80 гривень, витрати на правничу допомогу в розмірі 2000 гривень.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 . РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Донецькій області. Адреса: Донецька область, м. Покровськ, вул. Мандрика, буд.7. .

Повний текст рішення виготовлено 02 квітня 2024 року.

Суддя Хмельова С.М.