Справа № 520/2711/24
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2024-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

01.04.2024 р. справа №520/2711/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
проскасування наказу про застосування дисциплінарного стягнення, скасування наказу про звільнення зі служби в поліції, поновлення на посаді, -

встановив:

Позивач, у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) скасування наказу ГУНП в Харківській області №296 від 03.06.2022 в частині застосування відносно майора поліції ОСОБА_1 /0086503/, старшого інженера з інформаційної підтримки відділу поліції №1 Ізюмського районного управління поліції ГУ НП в Харківській області дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції; 2) скасування наказу ГУ НП в Харківській області №289о/с від 14.06.2022 про звільнення зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_1 /0086503/, старшого інженера з інформаційної підтримки відділу поліції №1 Ізюмського районного управління поліції ГУ НП в Харківській області у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції за п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію»; 3) поновлення ОСОБА_1 на роботі, а саме на службі в поліції на посаді старшого інженера з інформаційної підтримки відділу поліції №1 Ізюмського районного управління поліції ГУ НП в Харківській області.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що дисциплінарне стягнення накладено безпідставно, за відсутності події вчинення дисциплінарного проступку.

Відповідач, Головне управління Національної поліції в Харківській області (далі за текстом - владний суб`єкт, адміністративний орган, ГУ, Управління, орган публічної адміністрації) із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення зазначив, що подія скоєння дисциплінарного проступку мала місце в дійсності і втілилась у недотриманні ч.2 ст.19 Конституції України, п.1 ч.3 ст.1, п.2 ч.3 ст.1, п.4 ч.3 ст.1, п.8 ч.3 ст.1, п.13 ч.3 ст.1, п.13 ч.3 ст.1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, ч.1 ст.8, п.1 ч.1 ст.18, п.2 ч.1 ст.18, п.24 ч.1 ст.23, ч.2 ст.24 Закону України «Про Національну поліцію» за рахунок безпідставної відсутності на службі без поважних причин протягом 01.05.2022р.-03.06.2022р. Наполягав, що обставини події проступку оцінені вірно, міра відповідальності обрана правильно, процедура накладення покарання дотримана, рішення про дисциплінарне стягнення прийнято повноважною особою.

Позов був поданий до суду із використанням функціоналу ЄСІТС - 31.01.2024р. (сформовано в системі 30.01.2024р.).

Матеріали відзиву на позов були отримані судом - 05.03.2024р.

12.03.2024р. до суду від представника заявника надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що при прийнятті рішення про звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 керівництвом ГУНП в Харківській області порушено перелічені вимоги чинного законодавства, а саме не враховано той факт, що ОСОБА_1 не мала можливості з`явитися на службу у зв`язку із хворобою, яка не давала їй змоги виконувати свої посадові обов`язки через перебування на стаціонарному лікуванні в медичному закладі, який перебував на окупованій території, що не може вважатись порушенням службової дисципліни і розцінюватись як дисциплінарний проступок; під час проведення службового розслідування порушено право ОСОБА_1 на захист, встановлене статтею 18 Дисциплінарного статуту НПУ, оскільки ОСОБА_1 взагалі не було повідомлено про проведення відносно неї службового розслідування; в порушення пункту 2 розділу VII Порядку № 893 ОСОБА_1 не ознайомлена з наказом ГУНП в Харківській області про застосування до неї дисциплінарного стягнення та зазначено, що направлення інформації про звільнення шляхом мобільного зв`язку та відправки на месенджер «WhatsApp» сканованих у форматі PDF витягу із наказу про звільнення від 14.06.2022 №289о/с та копії наказу ГУНП в Харківській області від 03.06.2022 №296 не передбачено чинним законодавством.

Оскільки добуті судом докази повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, події відсутності на поліцейській службі визнані заявником у тексті позову, причини відсутності на поліцейській службі викладені заявником у тексті позову, відомості об`єктивної дійсності відомі учасникам спору і у даному конкретному випадку відсутні будь-які перешкоди у наданні доказів відносно таких відомостей, завдання адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України полягає саме у захисті прав приватної особи від незаконних управлінських волевиявлень органу публічної адміністрації, то спір підлягає вирішенню на підставі наявних у справі доказів.

Тому суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник народився 09.09.1969р., належить до громадянства України, проходив безперервну службу в органах Міністерства внутрішніх справ України у якості співробітника, атестованого спеціальним званням працівника міліції; 07.11.2015р. склав Присягу працівника поліції; у період 07.11.2015р.-14.06.2022р. продовжив проходження публічної служби в лавах Національної поліції України, зокрема, на штатній посаді поліцейського в організаційній структурі Ізюмського районного управління поліції Національної поліції в Харківській області; 05.02.2021р. згідно з наказом ГУ НП в Харківській області №73 о/с від 05.02.2021р. був призначений на посаду старшого інженера з інформаційної підтримки; мав спеціальне звання - майор поліції; згідно з наказом ГУ НП в Харківській області №289 о/с від 14.06.2022р. був звільнений зі служби в поліції з 14.06.2022р. у порядку реалізації накладеного наказом ГУ НП в Харківській області №296 від 03.06.2022р. дисциплінарного стягнення.

Згідно із Положенням про ГУ НП в Харківській області, правовий статус ГУ НП в Харківській області визначений як юридична особа публічного права - територіальний орган поліції.

Згідно із наданим на вимогу суду Положенням про Ізюмське районне управління поліції ГУ НП в Харківській області, правовий статус Ізюмського РУП ГУ НП в Харківській області визначено як відокремлений підрозділ ГУ НП в Харківській області; місцем розташування Ізюмського РУП ГУ НП в Харківській області є адреса пров.Георгієвський, 4, м.Ізюм, Ізюмський район, Харківська область.

Згідно із наданим на вимогу суду Положенням про Відділ поліції №1 Ізюмського районного управління поліції ГУ НП в Харківській області, правовий статус Відділу поліції №1 Ізюмського РУП ГУ НП в Харківській області визначено як відокремлений підрозділ ГУ НП в Харківській області; місцем розташування Відділу поліції №1 Ізюмського РУП ГУ НП в Харківській області є адреса вул.Жовтнева, 33, місто Балаклія, Ізюмський район, Харківська область.

Зміст згаданих правових актів локальної дії цілком узгоджується із положеннями ст.13 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію", де указано, що систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліції; 2) територіальні органи поліції.

З наведеного випливає, що місцем проходження служби заявником є адреса розташування територіального органу поліції - ГУ НП в Харківській області, але за окремим усним чи письмовим розпорядженням прямого чи безпосереднього керівника проходження служби може здійснюватись також і за іншими адресами, у тому числі або за адресою розташування Ізюмського РУП ГУ НП в Харківській області як відокремленого підрозділу ГУ НП в Харківській області, або за адресою розташування Відділу поліції №1 Ізюмського РУП ГУ НП в Харківській області як відокремленого підрозділу ГУ НП в Харківській області.

Згідно з викладеними у позові твердженнями, після настання події окупації м. Балаклії - 03.03.2022р. військами ворога - Російської Федерації заявник знаходився у м. Балаклія, про здійснення спроб виїзду з окупованої території заявник у тексті позову не згадує, 12.05.2022р. заявником було отримане поранення, час лікування тривав з 12.05.2022р. до 07.06.2022р., у подальшому заявник виїхав до Естонської Республіки, де згідно з відомостями наданих на вимогу суду медичних документів знаходився до часу подання позову у справі №520/2711/24.

Доказів неможливості залишення окупованої ворогом території України до 11.05.2022р. заявник до суду не подав.

Доказів адекватності, виваженості, розумності та доброчесності поведінки після визнаних у позові обставин залишення окупованої ворогом території України і прибуття до третьої безпечної країни відносно незвернення до дипломатичних та консульских установ України з метою повернення до місця несення поліцейської служби заявник у ході розгляду справи до суду не подав.

09.05.2022р. начальником Ізюмського РУП ГУ НП в Харківській області було складено рапорт про невиконання низкою поліцейських Ізюмського РУП ГУ НП в Харківській області (у тому числі і заявником) усного наказу про виїзд до 30.04.2022р. на вільну від окупації територію України з метою безпосереднього виконання завдань поліцейської служби.

За цією подією начальником ГУ НП в Харківській області 10.05.2022р. було видано наказ №608 від 10.05.2022р. про призначення службового розслідування та створено Дисциплінарну комісію у складі: голови комісії старшого інспектора з ОД ВП УГІ ГУ НП в Харківській області підполковника поліції ОСОБА_2 ; члена комісії - старшого інспектора ВСР УГІ ГУ НП в Харківській області капітана поліції ОСОБА_3 ; члена комісії - старшого інспектора ВП УГІ ГУ НП в Харківській області капітана поліції Семенова Д.М.

Доказів оскарження заявником названого наказу до суду або посадової (службової) особи поліції вищого рівня матеріали справи не містять.

Доводів про наявність особистої зацікавленості членів Дисциплінарної комісії у формулюванні конкретних наперед визначених висновків службового розслідування текст позову не містить, у ході розгляду справи заявник таких аргументів не висловлював.

Доказів наявності реального конфлікту інтересів або потенційного конфлікту інтересів у стосунках між заявником та членами Дисциплінарної комісії матеріали справи не містять.

Ознак існування неприязних стосунків між заявником та членами створеної згаданим наказом дисциплінарної комісії (далі за текстом - Дисциплінарна комісія) судом на виконання вимог ст.9 КАС України не виявлено, таких доказів заявником до суду не подано.

Сповіщення про призначення службового розслідування було проведено з урахуванням правил ч.2 ст.27 Дисциплінарного статуту.

У ході службового розслідування була опитана низка працівників поліції, котрі підтвердили як достовірність події отримання наказу керівництва про виїзд з окупованої військами Російської Федерації території України, так і існування фізичної можливості виконати цей наказ.

Результати проведеного службового розслідування оформлені висновком Дисциплінарної комісії від 03.06.2022р. (далі за текстом - Висновок).

У тексті Висновку діяння/вчинок заявника за подією не виходу на службу без поважних причин 01.05.2022р.-03.06.2022р. було кваліфіковано Дисциплінарною комісією у якості вчинення дисциплінарного проступку - порушення вимог ч.2 ст.19 Конституції України, п.1 ч.3 ст.1, п.2 ч.3 ст.1, п.4 ч.3 ст.1, п.8 ч.3 ст.1, п.13 ч.3 ст.1, п.13 ч.3 ст.1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, ч.1 ст.8, п.1 ч.1 ст.18, п.2 ч.1 ст.18, п.24 ч.1 ст.23, ч.2 ст.24 Закону України «Про Національну поліцію».

Висновок містить пропозицію Дисциплінарної комісії з приводу застосування до заявника дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції.

03.06.2022р. Висновок був затверджений начальником ГУ НП в Харківській області.

03.06.2022р. начальником ГУ НП в Харківській області було видано наказ №296 від 03.06.2022р., яким до заявника з відображених у Висновку мотивів було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції.

14.06.2022р. начальником ГУ НП в Харківській області було видано наказ №289 о/с від 14.06.2022р., яким на реалізацію наказу ГУ НП в Харківській області №296 від 03.06.2022р. заявника було звільнено зі служби в поліції на підставі п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».

Календарна дата звільнення заявника зі служби у поліції припала на - 14.06.2022 року.

Як з`ясовано судом за матеріалами справи, двома повними попередніми місяцями отримання заявником грошового забезпечення поліцейського без несення заявником служби в поліції є квітень-травень 2022 року.

Згідно з наданою на вимогу суду довідкою ГУ НП в Харківській області за ці місяці заявник одержав 13.165,52грн. при 61 робочому дні служби і припиненні виплати грошового забезпечення поліцейського за період 01.05.2022р.-31.05.2022р.

Отже, розмір середньоденного грошового забезпечення заявника у якості поліцейського складає - 438,85грн.

Стверджуючи про протиправність управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень з приводу застосування дисциплінарного покарання у вигляді звільнення зі служби в поліції, заявник ініціював даний спір.

Суд вважає, що з огляду на умови проходження заявником служби у лавах Національної поліції України та обставини даного конкретного спору заявнику належить надати доступ до суду з метою формування єдиної правозастосовчої практики з приводу відповідності закону діяння діючого поліцейського з приводу пасивного залишення на окупованій ворогом території України; з приводу наявності події і складу дисциплінарного проступку у діянні діючого поліцейського, який знаходиться на тимчасово окупованій ворогом території України і не прибув безвідносно до отримання усного чи письмового наказу до місця служби - місця дислокації територіального органу Національної поліції України на території, де функціонують органи державної влади України з метою продовження поліцейської служби та виконання функцій Національної поліції України у період правового режиму воєнного стану; з приводу юридичних наслідків сповіщення поліцейського про видання наказу про звільнення з поліції із використанням месенджерів та застосунків.

Тому, вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом, і тому до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

У межах даного спору суду належить дати відповідь на питання: правової природи, змісту на наслідків складання громадянином Присяги працівника Національної поліції України; співвідношення Присяги працівника Національної поліції України та службової дисципліни поліцейського; критеріїв відповідності закону факту пасивного знаходження діючого поліцейського на окупованій ворогом території України; розумно прийнятного балансу між приватним правом громадянина України на працю шляхом проходження публічної служби у лавах Національної поліції України та публічним інтересом суспільства у забезпеченні самого існування Держави Україна під час повномасштабної військової агресії Російської Федерації проти України 24.02.2022р. у випадку пасивного знаходження поліцейського на окупованій ворогом території України.

Суд відмічає, що відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правовідносини з приводу проходження публічної служби в поліції унормовані, насамперед, приписами Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію", а також Дисциплінарного статуту Національної поліції України (затверджений Законом України від 15.03.2018р. №2337-VIII; далі за текстом - Статут, Дисциплінарний статут).

Прогалини у нормативному регулюванні цих відносин можуть усуватись приписами Закону України "Про державну службу", Кодексу законів про працю України, Закону України "Про оплату праці", Закону України "Про відпустки" тощо, але виключно в частині, котра не суперечить самій природі та суті служби у поліції.

Як то передбачено ч.1 ст.64 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію", особа, яка вступає на службу в поліції, складає Присягу на вірність Українському народові такого змісту: "Я, (прізвище, ім`я та по батькові), усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки".

Звідси слідує, що Присяга працівника Національної поліції України є одностороннім усвідомлено вольовим публічним невідкличним зобов`язанням громадянина України: 1) вірно служити інтересам Українського народу; 2) дотримуватися Конституції; 3) дотримуватися законів України; 3) поважати права і свободи людини, честь держави; 4) охороняти права і свободи людини, честь держави; 5) з гідністю нести високе звання поліцейського; 6) сумлінно виконувати службові обов`язки.

Суд відмічає, що правова категорія "інтереси Українського народу" явно та очевидно відповідає існуванню Держави Україна; збереженню запровадженого правопорядку; постійному, безперервному та якісному функціонуванню системи правоохоронних органів; здійсненню збройного захисту суверенітету України та територіальної цілісності України кожним окремим публічним службовцем, до функцій якого виконання цього завдання віднесено положеннями чинного акту права.

Ці обставини слід визнати загальновідомими у розумінні ч.3 ст.78 КАС України.

За визначенням ч.1 ст.1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Отже, правова категорія "службова дисципліна поліцейського" охоплює та поглинає зміст Присяги працівника Національної поліції України, а відтак, скоєння поліцейським порушення Присяги не може бути кваліфіковано за критерієм тяжкості понад звичайний дисциплінарний проступок у розумінні ч.1 ст.12 Дисциплінарного статуту.

Правильність саме такого тлумачення закону підтверджується фактом докорінної зміни правових підходів законодавця до співвідношення правової категорії "дисциплінарний проступок" та правової категорії "порушення Присяги" станом на момент виникнення даного спору у нормах суміжного законодавства, а саме: п.1 ч.2 ст.65 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу", де порушення Присяги державного службовця визначено саме як дисциплінарний проступок, а не виняткову окрему підставу для припинення державної служби.

Частиною 1 ст.2 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" передбачено, що завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Як указано у ст.6 названого закону, поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст.12 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" поліція забезпечує безперервне та цілодобове виконання своїх завдань. Кожен має право в будь-який час звернутися за допомогою до поліції або поліцейського. Поліція не має права відмовити в розгляді або відкласти розгляд звернень стосовно забезпечення прав і свобод людини, юридичних осіб, інтересів суспільства та держави від протиправних посягань з посиланням на вихідний, святковий чи неробочий день або закінчення робочого дня.

Згідно з ч.1 ст.18 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" поліцейський зобов`язаний, зокрема, неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського (п.1 ч.1 ст.18); професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва (п.2 ч.1 ст.18); поважати і не порушувати прав і свобод людини (п.3 ч.1 ст.18).

У силу дії спеціальної норми права - ч.2 ст.18 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" поліцейський на всій території України незалежно від посади, яку він займає, місцезнаходження і часу доби в разі звернення до нього будь-якої особи із заявою чи повідомленням про події, що загрожують особистій чи публічній безпеці, або в разі безпосереднього виявлення таких подій зобов`язаний вжити необхідних заходів з метою рятування людей, надання допомоги особам, які її потребують, і повідомити про це найближчий орган поліції.

Як згадувалось судом вище, ч.1 ст.64 Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що особа, яка вступає на службу в поліції, складає Присягу на вірність Українському народові такого змісту: "Я, (прізвище, ім`я та по батькові), усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки".

Таким чином, суд доходить до переконання про те, що інститут Присяги працівника Національної поліції України вже сам по собі призначений імперативно забезпечити зразкове та бездоганне дотримання публічним службовцем - поліцейським закону як у повсякденній службовій, так і позаслужбовій (приватній) діяльності.

Окрім того, суд зважає, що інститут Присяги поліцейського визначає безумовний пріоритет публічних інтересів Держави України, інтересів суспільства та інтересів Українського народу над власними приватними інтересами поліцейського і охоплює усі можливі ризики настання негативних наслідків аж до втрати власного життя.

При цьому, у кореспонденції з ч.2 ст.18 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" інститут Присяги поліцейського забезпечує необхідність виконання завдань поліції безперервно та незалежно від дії будь-яких факторів, адже жодних виключень із загального правила законом не передбачено.

Згідно з п.24 ч.1 ст.23 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" до завдань органів Національної поліції України віднесено участь відповідно до повноважень у забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного або надзвичайного стану, зони надзвичайної екологічної ситуації у разі їх введення на всій території України або в окремій місцевості.

Відповідно до ч.2 ст.24 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" у разі виникнення загрози державному суверенітету України та її територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, відповідно до законодавства України беруть участь у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості.

За визначенням ч.1 ст.1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Отже, зміст службової дисципліни поліцейського охоплює, зокрема: 1) дотримання Конституції України; 2) дотримання законів України; 3) дотримання актів Президента України; 4) дотримання актів Кабінету Міністрів України; 5) дотримання наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України; 6) дотримання Присяги поліцейського; 7) дотримання наказів керівників.

Окрім того, у силу ч.3 ст.1 Дисциплінарного статуту до змісту службової дисципліни поліцейського також віднесено такі обов`язки поліцейського як: 1) бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; 2) знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки; 3) поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень; 4) безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону; 5) вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника; 6) утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України; 7) утримуватися від висловлювань та дій, що порушують права людини або принижують честь і гідність людини; 8) знати і виконувати заходи безпеки під час несення служби, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку; 9) підтримувати рівень своєї підготовки (кваліфікації), необхідний для виконання службових повноважень; 10) берегти службове майно, забезпечувати належний стан зброї та спеціальних засобів; 11) поважати честь і гідність інших поліцейських і працівників поліції, надавати їм допомогу та стримувати їх від вчинення правопорушень; 12) дотримуватися правил носіння однострою та знаків розрізнення; 13) сприяти керівникові в організації дотримання службової дисципліни, інформувати його про виявлені порушення, у тому числі вчинені іншими працівниками поліції; 14) під час несення служби поліцейському заборонено перебувати у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння.

Дисциплінарним проступком поліцейського за визначенням ч.1 ст.12 Дисциплінарного статуту визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

Відтак, формами дисциплінарного проступку поліцейського є: 1) порушення службової дисципліни; 2) невиконання обов`язків поліцейського; 3) неналежне виконання обов`язків поліцейського; 4) вихід за межі обов`язків поліцейського; 5) порушення обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських; 6) вчинення дій, що підривають авторитет поліції.

До кола формальних ознак дисциплінарного проступку поліцейського належать: 1) недотримання вимог чинних нормативно-правових актів; 2) недотримання Присяги поліцейського; 3) невиконання наказів керівників; 4) неналежний рівень знань положень нормативно-правових актів та змісту власних функціональних обов`язків за посадою; 5) не виявлення поваги до прав, честі і гідності людини, не утримання від висловлювань та дій, що порушують права людини або принижують честь і гідність людини; 6) ненадання допомоги та не запобігання вчиненню правопорушень; 7) не вжиття заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського із одночасним інформуванням про це безпосереднього керівника; 8) не утримання від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки; 9) не утримання від дій, що підривають авторитет Національної поліції України; 10) недотримання правил внутрішнього розпорядку; 11) невиконання заходів безпеки у службовій діяльності; 12) незабезпечення належного рівня власної професійної підготовки (кваліфікації); 13) неналежне ставлення до збереження службового майна, незабезпечення належного стану зброї та спеціальних засобів; 14) не виявлення поваги до честі і гідності інших поліцейських і працівників поліції, не надання допомоги іншим поліцейським, не стримування інших поліцейських від вчинення правопорушень; 15) не дотримання правил носіння однострою та знаків розрізнення; 15) не сприяння керівникові в організації дотримання службової дисципліни, не інформування керівника про будь-які порушення службової дисципліни; 16) перебування на службі у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння; 17) невжиття заходів із забезпечення безперервного та цілодобового захисту суверенітету України і територіальної цілісності України, виконання завдань поліції і реалізації повноважень поліції з метою відсічі збройної агресії ворога проти України.

Підпунктом 1 пункту 1 розділу ІІ Правил етичної поведінки поліцейських (затверджені наказом МВС України від 09.11.2016р. №1179) закріплено, що під час виконання службових обов`язків поліцейський повинен неухильно дотримуватися положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського.

З метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків ч.2 ст.14 Дисциплінарного статуту передбачено проведення службового розслідування, під яким відповідно до ч.1 ст.14 цього ж Статуту розуміється діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.

Процедури та механізми функціонування дисциплінарних комісій в органах та підрозділах Національної поліції України визначені приписами Положення про дисциплінарні комісії в Національній поліції України (затверджене наказом МВС України від 07.11.2018р. №893, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 28.11.2018р. за №1356/32808; далі за текстом - Положення №893).

За правилом п.3 розділу І Положення №893 дисциплінарна комісія утворюється у складі не менше трьох осіб, з яких визначається голова дисциплінарної комісії. У разі призначення службового розслідування за відомостями про скоєння поліцейським дисциплінарного проступку, що потребує значного обсягу дій, зокрема опитування великої кількості поліцейських та інших осіб, витребування та аналізу значного обсягу матеріалів, уповноважений керівник може призначати заступника голови дисциплінарної комісії. Головою дисциплінарної комісії, утвореної в поліції, може бути лише поліцейський.

Згідно з п.10 розділу І Положення №893 забороняється включати до складу дисциплінарної комісії осіб, які є підлеглими поліцейського, щодо якого призначено службове розслідування, осіб, які сприяли вчиненню або приховуванню дисциплінарного проступку, та осіб, заінтересованих у результатах розслідування.

Процедури та механізми проведення службового розслідування відносно поліцейських деталізовані приписами Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України (затверджений наказом МВС України від 07.11.2018р. №893, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 28.11.2018р. за №1356/32808; далі за текстом - Порядок №893).

У спірних правовідносинах під час створення Дисциплінарної комісії було дотримано критерій чисельності осіб та критерій неупередженості, службове розслідування було призначено та проведено.

Недоліків в організації службового розслідування, а також нездоланних та непереборних дефектів у процедурі службового розслідування судом під час вирішення спору не виявлено.

Ознак порушення прав та інтересів заявника у процедурі службового розслідування матеріали справи не містять.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.18 Дисциплінарного статуту поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: надавати пояснення, подавати відповідні документи та матеріали, що стосуються обставин, які досліджуються.

Згідно з п.2 розділу IV Порядку №893 поліцейський, стосовно якого проводиться службове розслідування, під час його проведення має право: надавати пояснення, подавати відповідні документи та матеріали, що стосуються обставин, які досліджуються.

Зі змісту наведених норм закону та Порядку №893 слідує, що законодавець наділив поліцейського правом "бути почутим" у ході службового розслідування.

Разом із тим, суд доходить до переконання про те, що недотримання суб`єктами владних повноважень цього права поліцейського не призводить автоматично та безальтернативно до протиправності висновків службового розслідування, оскільки юридичні наслідки нереалізації поліцейським права "бути почутим" у ході службового розслідування у кожному конкретному випадку знаходяться у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із власною поведінкою поліцейського під час службового розслідування за критерієм сумлінності, добросовісності та доброчесності, демонстрації прагнення до відкритості і щирості, а також із існуванням істотних, вагомих та суттєвих аргументів, їх змістом та суттю.

Відсутність у поліцейського згаданих аргументів у поєднанні із дотриманням дисциплінарною комісією вимоги стосовно повноти, всебічності та достовірності з`ясування обставин об`єктивної дійсності, викладення у тексті висновку службового розслідування усіх юридично значимих факторів свідчить про відсутність порушеного права в аспекті застосування дисциплінарного покарання (заходів дисциплінарного впливу) за реально вчинений дисциплінарний проступок.

Суд вважає, що епізоди вчинків заявника у вигляді відсутності на службі протягом 01.05.2022р.- 11.05.2022р. (до події отримання поранення; тобто активної зовнішньої форми поведінки людини) мають однократний (разовий, в аспекті щоденності) характер, усвідомлену природу, вольову спрямованість, не могли відбутися під впливом добросовісної та розумної помилки, необачливості, необережності чи у результаті прийнятного професійного ризику, є недотичними до будь-якої зловмисної штучної провокації третіх сторонніх осіб, негативно обтяжені відсутністю дії факторів нездоланності, непереборності, вимушеності, були вчинений у період запровадженого правового режиму воєнного стану і полягали в ухиленні від виконання завдань поліцейської служби, у відсутності активних дій громадянина України - поліцейського із захисту суверенітету України, територіальної цілісності України, відсічі збройної агресії ворога.

Відтак, викладене у Висновку судження Дисциплінарної комісії про вчинення заявником порушення вимог ч.2 ст.19 Конституції України, п.1 ч.3 ст.1, п.2 ч.3 ст.1, п.4 ч.3 ст.1, п.8 ч.3 ст.1, п.13 ч.3 ст.1, п.13 ч.3 ст.1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, ч.1 ст.8, п.1 ч.1 ст.18, п.2 ч.1 ст.18, п.24 ч.1 ст.23, ч.2 ст.24 Закону України «Про Національну поліцію» за рахунок безпідставної відсутності на службі протягом 01.05.2022р.-03.06.2022р. без поважних причин в умовах запровадженого правового режиму воєнного стану (в частині періоду до 11.05.2022р.) суд вважає юридично правильним та фактично підтвердженим.

Порушень у кваліфікації Дисциплінарною комісією діяння заявника за цими епізодами, суд не знаходить.

Явних те очевидних проявів суб`єктом владних повноважень свавілля у реалізації адміністративної дискреції у сфері визначення суворості дисциплінарного покарання (з - поміж окреслених у ч.3 ст.13 Дисциплінарного статуту Національної поліції України видів дисциплінарного стягнення поліцейського) судом у ході розгляду справи не виявлено.

У межах даного спору суд визнає загальновідомими у розумінні ч.3 ст.78 КАС України обставини того, що 24.02.2022р. був розпочатий акт безпосередньої збройної військової агресії Російської Федерації проти України поза межами окремих районів Луганської області України та Донецької області України, а Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 на всій території України було введено правовий режим воєнного стану.

Тому з 24.02.2022р. усі військові формування України та правоохоронні органи України (у тому числі і органи та підрозділи Національної поліції України), а також окремі співробітники згаданих суб`єктів владних повноважень у силу ст.ст.17, 65 Конституції України, ст.ст.12, 21, 22 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" повинні були / мусили безвідносно до наявності або відсутності події отримання окремих наказів безпосередніх чи прямих керівників докладати власних зусиль для забезпечення безперервного та цілодобового захисту суверенітету України і територіальної цілісності України, для забезпечення виконання завдань поліції і реалізації повноважень поліції з метою відсічі збройної агресії ворога проти України, що виключало легітимність обрання пасивної форми поведінки (у тому числі і у вигляді фізичного знаходження у схованці) за виключенням: випадку виконання особистого спеціального службового завдання на захопленій ворогом території; випадку виконання чіткого та однозначного наказу військово-політичного керівництва України про припинення супротиву у цілях збереження людських ресурсів задля продовження боротьби проти військової агресії; випадку знаходження в абсолютно безпорадному чи непритомному стані у медичному закладі; випадку полону; випадку позбавлення свободи пересування.

У тексті позову власне заявником визнані як обставини власної фізичної відсутності за місцем дислокації тероргану Національної поліції України протягом періоду 01.05.2022р.-03.06.2022р., так і обставини невиконання протягом означеного періоду часу функцій поліцейської служби у будь-якому іншому місці, невжиття взагалі будь-яких заходів із забезпечення безперервного та цілодобового захисту суверенітету України і територіальної цілісності України, із виконання завдань поліції і реалізації повноважень поліції з метою відсічі збройної агресії ворога проти України.

За своєю формою, змістом та суттю таке діяння явно та очевидно належить до кола чітко визначених законом дисциплінарних проступків поліцейського.

Окремо суд зважає, що у межах даного спору має місце унікальний випадок поєднання одночасної дії трьох факторів, а саме: 1) змісту Присяги працівника Національної поліції України, 2) запровадженої законом беззастережної потреби у безперервності виконання завдань та функцій поліції як нагального та безумовного суспільного інтересу; 3) безперервного тривання з 24.02.2022р. правового режиму воєнного стану, запровадженого на всій території України у зв`язку із збройною агресією ворога, що призводить до абсолютного пріоритету публічного інтересу суспільства на збереження існування Держави Україна над будь-яким приватним власним інтересом конкретного поліцейського, поглинає усі ймовірні ризики професійної діяльності поліцейського, унеможливлює як прояви пасивної форми поведінки, так і ухилення з будь-яких причин від повсякденого та безперервного виконання завдань органів та підрозділів Національної поліції України.

Між тим, самостійне визнання заявником обставин фізичної відсутності на службі з абсолютною невідворотністю нівелює усі наслідки дефектів службового розслідування (у тому числі і в аспекті надання поліцейським пояснень дисциплінарній комісії) і унеможливлює існування будь-яких легітимних сподівань на подальше проходження служби у поліції.

Суд погоджується із тим, що відповідно до ст.3 Конституції України найвищою соціальною цінністю є людина, однак, з огляду на завдання, покладені законом на органи Національної поліції України та поліцейських, а також виникнення реальної загрози суверенітету України, територіальній цілісності України та географічне розташування міста Балаклія та міста Харкова, зазначає, що заявник у силу змісту Присяги працівника Національної поліції України з 27.02.2022р. повинен був за власною ініціативою прибути до місця дислокації тероргану Національної поліції України - місця роботи без отримання будь-яких додаткових вказівок, адже виконання завдань поліцейської служби на території міста Балаклія (окрім збройного спротиву ворогу) було об`єктивно унеможливлено окупацією міста Балаклія військами ворога.

Однак, за матеріалами справи заявник завдань поліцейської служби з 27.02.2022р. не виконував, до руху спротиву не став, активних дій із захисту суверенітету України та територіальної цілісності України у межах виконання завдань поліцейської служби або громадянського обов`язку не вчинив, до 11.05.2022р. не мав указаних у позові та підтверджених відповідними доказами перешкод у прибутті до місця дислокації територіального органу Національної поліції України для продовження проходження служби у поліції.

При цьому, суд зважає, що за викладеними у позові доводами заявник все ж таки залишив тимчасово окуповану ворогом територію України (м.Балаклію), вибув у третю безпечну країну, але до дипломатичних та консульских установ України з метою повернення до місця несення поліцейської служби не звертався.

Суд вважає правильним застосування відповідачем - суб`єктом владних повноважень у даному конкретному випадку положень ч.2 ст.19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскільки жодна норма чинного національного закону України не дозволяє діючому поліцейському за власною ініціативою перебувати на захопленій ворогом частині території України у стані пасивної поведінки.

І зміст Присяги працівника поліції, і зміст визначених Законом України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" завдань органів Національної поліції України явно та очевидно поза усякими розумними сумнівами вимагали від заявника вчинення за власною ініціативою діяння із виходу на вільну від окупації ворогом територію України задля продовження повсякденного та безперервного виконання функцій Національної поліції України і тим самим посилення авторитету Національної поліції України в очах громадянського суспільства.

При цьому, суд зважає, що у розумінні ч.3 ст.78 КАС України слід визнати загальновідомими обставини те, що розпочата 24.02.2022р. військова агресія Російської Федерації проти України поза межами окремих районів Луганської та Донецької області характеризується відсутністю єдиної та безперервної лінії фронту.

Відтак, для прибуття до міста Харкова (де знаходиться місце дислокації територіального органу Національної поліції України - ГУ НП в Харківській області) заявник не мусив перетинати реально існуючу та безперервну лінію розмежування.

Наведені у позові доводи та сукупність поданих заявником доказів не доводить поза розумним сумнівом нездатності громадянина України - атестованого спеціальним званням працівника Національної поліції України прибути до місця несення служби і стати до лав Національної поліції України на захист територіальної цілісності України та державного суверенітету України.

Окремо суд зважає, що з 24.02.2022р. виникла нагальна потреба забезпечення керівником тероргану Національної поліції України публічного інтересу суспільства у самовідданій щоденній службі кожного конкретного діючого поліцейського, у підтриманні між діючим поліцейським та безпосереднім керівником цього поліцейського безперервної та достовірної комунікації з приводу фізичного місця знаходження поліцейського та обсягу виконаної поліцейським роботи задля унеможливлення та викорінення випадків вільного чи примусового (вимушеного погрозами смертю, ушкодженням здоров`я, тортурами, знущаннями тощо) використання знань, навичок, умінь, зброї, однострою, засобів, знарядь, життєвих зв`язків відсутнього на службі поліцейського на шкоду інтересам Держави.

Суд вважає, що навіть цього міркування є цілком достатньо для визнання правомірним управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень з приводу припинення публічної служби заявника у лавах Національної поліції України з причини тривалої відсутності на службі після 24.02.2022р.

Стосовно юридичного значення такого фактору як наявність або відсутність наказів, зокрема, з приводу здійснення діючим поліцейським збройного спротиву особам, котрі діють від імені та в інтересах ворога, а також наказів з приводу прибуття діючим поліцейським до місця дислокації територіального органу Національної поліції України з тимчасово окупованої ворогом території України суд зазначає, що згідно з ч.3 ст.8 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" накази, розпорядження та доручення вищих органів, керівників, посадових та службових осіб, службова, політична, економічна або інша доцільність не можуть бути підставою для порушення поліцейським Конституції та законів України.

Пунктом 1 ст.4 Дисциплінарного статуту Національної поліції України передбачено, що наказ є формою реалізації службових повноважень керівника, згідно з якими визначаються мета і предмет завдання, строк його виконання та відповідальна особа. Наказ має бути чітко сформульований і не може допускати подвійного тлумачення.

Відповідно до п.2 ст.4 Дисциплінарного статуту Національної поліції України наказ, прийнятий на основі Конституції та законів України і спрямований на їх виконання, віддається (видається) керівником під час провадження ним управлінської діяльності з метою виконання покладених на нього завдань та здійснення функцій відповідно до наданих повноважень.

У силу спеціального застереження ч.1 ст.12 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" поліція забезпечує безперервне та цілодобове виконання своїх завдань. Кожен має право в будь-який час звернутися за допомогою до поліції або поліцейського.

Приписи ч.1 ст.12 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" прямо кореспондують положенням ч.2 ст.18 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію", де указано, що поліцейський на всій території України незалежно від посади, яку він займає, місцезнаходження і часу доби в разі звернення до нього будь-якої особи із заявою чи повідомленням про події, що загрожують особистій чи публічній безпеці, або в разі безпосереднього виявлення таких подій зобов`язаний вжити необхідних заходів з метою рятування людей, надання допомоги особам, які її потребують, і повідомити про це найближчий орган поліції.

При цьому, згідно з ч.3 ст.11 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" рівень довіри населення до поліції є основним критерієм оцінки ефективності діяльності органів і підрозділів поліції.

Згідно з ч.7 ст.4 Дисциплінарного статуту Національної поліції України наказ, відданий (виданий) з порушенням вимог закону або з перевищенням повноважень, є недійсним та підлягає скасуванню прямим керівником.

Частиною 4 ст.5 Дисциплінарного статуту Національної поліції України визначено, що поліцейському забороняється виконувати злочинний або явно незаконний наказ. У разі одержання наказу, що суперечить закону, підлеглий не повинен виконувати його, про що зобов`язаний невідкладно в письмовій формі доповісти керівнику, який віддав (видав) наказ, та своєму безпосередньому керівникові, а в разі наполягання на його виконанні - письмово повідомити про це прямому керівнику.

Як то указано у ч.6 ст.5 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, наказ вищих органів, керівників, посадових та службових осіб не може бути підставою для порушення поліцейським Конституції та законів України.

Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскільки діючий поліцейський є представником органу державної виконавчої влади і повинен забезпечити безперервність виконання функцій Національної поліції України у будь-який час та у будь-якому місці України (як у службовий, так і у позаслужбовий час), то подія знаходження діючого поліцейського у стані пасивної поведінки на тимчасово окупованій ворогом території України з явною та очевидною неминучістю підриває як довіру населення до поліції, так і не узгоджується із приписами ч.2 ст.19 Конституції України та нормами Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію", котрі не визначають легальності саме такого способу дій поліцейського.

Натомість, суд вважає, що згаданий поліцейський (слід розуміти діючий поліцейський, котрий знаходиться на тимчасово окупованій ворогом території України) у силу приписів наведених вище норм права безвідносно до отримання усного чи письмового наказу про це повинен у максимально стислий строк прибути до місця дислокації територіального органу Національної поліції України на території, де функціонують органи державної влади України з метою продовження поліцейської служби та виконання функцій Національної поліції України у період правового режиму воєнного стану.

Праву діючого поліцейського, котрий без надістотних виключних причин (фізичне позбавлення свободи пересування тощо) ухилився від вчинення означеного вище діяння (прибуття до місця дислокації територіального органу Національної поліції України на території, де функціонують органи державної влади України з метою продовження поліцейської служби та виконання функцій Національної поліції України у період правового режиму воєнного стану), не може бути надано судовий захист згідно з ч.1 ст.2 КАС України безвідносно до отримання чи неотримання таким поліцейським наказу про звільнення із служби в поліції, позаяк таке діяння не може бути неусвідомленим та неумисним, суперечить висхідним публічним інтересам суспільства на збереження суверенітету та незалежності Держави Україна в умовах збройної агресії ворога.

Продовжуючи розгляд справи, суд відмічає, що за правилами ч.3 ст.13 Дисциплінарного статуту Національної поліції України до поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.

У силу ч.3 ст.19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України під час визначення виду стягнення дисциплінарна комісія враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.

Таким чином, усі юридичні фактори, котрі мають юридичне значення для вирішення питання про дисциплінарне покарання поліцейського повинні бути викладені дисциплінарною комісією у висновку службового розслідування.

Окрім того, відповідно до ч.8 ст.19 Дисциплінарного статуту Національної поліції України під час визначення виду стягнення керівник враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.

Звідси слідує, що у процедурі дисциплінарного провадження відносно поліцейських законодавець наділив свободою адміністративного розсуду одразу двох учасників, а саме: Дисциплінарну комісію тероргану Національної поліції України та керівника тероргану Національної поліції України, дискреція кожного з яких є вільною, самостійною і незалежною один від одного.

При цьому, межі дискреції цих суб`єктів дисциплінарного провадження не перетинаються, а вчинені Дисциплінарною комісією тероргану Національної поліції України адміністративні волевиявлення не мають безумовно імперативного характеру для керівника тероргану Національної поліції України).

Розглядаючи справу, суд бере до уваги, що повноваження керівників поліції з приводу накладення дисциплінарних покарань розмежовані приписами ст.20 Дисциплінарного статуту, згідно з якою керівник Національної поліції України уповноважений застосовувати дисциплінарні стягнення, передбачені цим Статутом, до всіх поліцейських (ч.3 ст.20); інші керівники застосовують дисциплінарні стягнення в межах повноважень, визначених керівником Національної поліції України (ч.4 ст.20).

Тому підсумково суд вважає, що Дисциплінарна комісія у даному конкретному випадку обставини діяння поліцейського з`ясувала повно, оцінила вірно, вчинене поліцейським діяння в частині епізодів відсутності на службі 01.05.2022р.-03.06.2022р. (в частині проміжку часу до 11.05.2022р.) без поважних причин (тобто прогулів) під час дії запровадженого правового режиму воєнного стану кваліфікувала правильно, норму закону визначила неналежну, зміст норми права витлумачила відповідно до її дійсної суті, а відтак забезпечила дотримання процедури притягнення особи до відповідальності (засадничих гарантій притягнення особи до відповідальності не порушила).

Так, Дисциплінарною комісією були взяті до уваги усі істотні та суттєві поза розумним сумнівом аспекти, котрі здатні вплинути на міру відповідальності особи.

Наслідки цього проступку за цими епізодами є явними та очевидними і не підлягають окремому викладенню у тексті Висновку.

Суд вважає, що окремо кожен із тих епізодів, котрі визнані підтвердженими у ході розгляду справи, поза будь-яким розумним сумнівом явно та очевидно є достатніми для застосування найсуворішого із можливих видів дисциплінарного стягнення, позаяк демонстрація такої поведінки абсолютно не виключає майбутніх ризиків рецидиву.

Як установлено судом, владний суб`єкт - начальник ГУ НП в Харківській області у спірних правовідносинах діяв виключно на реалізацію суджень Висновку Дисциплінарної комісії.

Порушень, недоліків або дефектів у реалізації цим суб`єктом владних повноважень управлінських функцій контролю за дисципліною у сфері поліцейської діяльності судом відносно епізодів відсутності поліцейського на службі 01.05.2022р.-03.06.2022р. (в частині проміжку часу до 11.05.2022р.) без поважних причини під час дії запровадженого правового режиму воєнного стану не виявлено.

Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

З положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей».

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Тому, перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, суд констатує, що у ході розгляду справи владним суб`єктом подано достатній обсяг доказів відповідності закону оскарженого волевиявлення, а обсяг використаних доказів та обрані мотиви не дозволяють визнати юридично неправильними та фактично необґрунтованими ті підстави, які покладені адміністративним органом в основу оскарженого рішення, адже поведінка поліцейського, котрий цілком усвідомлює значення власних діянь, має бути зразковою в усіх випадках незалежно від дії будь-яких третіх факторів.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту наведеної норми процесуального закону викладено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність порушення власних прав та охоронюваних законом інтересів приватної особи/заявника.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України і ч.2 ст.2 КАС України, позаяк обставини події з`ясував повно та вичерпно, діяння поліцейського кваліфікував правильно, норму закону визначив вірно, зміст приписів цієї норми витлумачив без помилок (перекручень), взяв до уваги усі суттєві поза розумним сумнівом фактори, наслідки вчиненого поліцейським діяння не спотворив, міру юридичної відповідальності обрав без явного та очевидно нерозумного перевищення меж свободи адміністративного розсуду.

Обставини отримання заявником поранення 12.05.2022р. і проходження стаціонарного лікування до 07.06.2022р. у даному конкретному випадку юридичного значення не мають, позаяк заявник повинен був за власною ініціативою прибути за місцем дислокації ГУ НП в Харківській області для продовження реального виконання функцій поліцейського з календарної дати тимчасової окупації ворогом території м.Балаклія Харківської області (03.03.2022р., позаяк приписи ч.2 ст.19 Конституції України виключають пасивне знаходження діючого поліцейського на тимчасово окупованій ворогом території України поза межами виконання спеціальних завдань), а також повинен був прибути за місцем дислокації ГУ НП в Харківській області для продовження реального виконання функцій поліцейського за наказом начальника Ізюмського РУП ГУ НП в Харківській області з 01.05.2022р.

Таким чином, період відсутності заявника за місцем служби 01.05.2022р.-11.05.2022р. не має виправдання поважними причинами.

Отже, у спірних правовідносинах вчинене владним суб`єктом волевиявлення з приводу реалізації адміністративної функції не спричинило безпідставного настання негативних наслідків для заявника, що є визначеною процесуальним законом підставою для відмови у позові за основною вимогою про скасування наказу стосовно притягнення поліцейського до дисциплінарної відповідальності.

Оскільки основна вимога позову задоволенню не підлягає, то усі похідні вимоги також належить відхилити.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), вичерпно реалізував існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; надав розгорнуту оцінку усім юридично значимим факторам та обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.

З цих міркувань суд зазначає, що і Дисциплінарна комісія, і начальник ГУ НП в Харківській області у даному конкретному випадку повно з`ясували обставини фактичної дійсності і забезпечили неупередженість службового розслідування.

Факт отримання заявником чітких та однозначних наказів керівництва про невихід на роботу в інтересах захисту суверенітету України, територіальної цілісності України, збройної відсічі нападу ворога не знайшов підтвердження у ході розгляду даної справи.

При цьому, суд зважає, що навіть у разі видання таких наказів заявник не мав права їх виконувати у силу прямих приписів ч.3 ст.8 Закону України від 02.07.2015р. №508-VIII "Про Національну поліцію" та ч.4 ст.5 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, адже такі накази явно та очевидно суперечать інтересам Держави Україна у сфері підтримання існуючого правопорядку.

Тому заявник особисто повинен був забезпечити власний вихід на службу після початку повномасштабної збройної агресії Російської Федерації проти України - 24.02.2022р. в умовах дії запровадженого в Україні правового режиму воєнного стану.

Достовірно з`ясувавши відсутність у заявника поважних причин невиходу на поліцейську службу протягом 01.05.2022р.-03.06.2022р. ані Дисциплінарна комісія, ані керівник ГУ НП в Харківській області не були обтяжені обов`язком провести опитування третіх сторонніх осіб стосовно будь-яких інших обставин, бо ці обставини об`єктивно не здатні спростувати події вчинення заявником дисциплінарного проступку.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл судових витрат суд належить провести за правилами ст.ст.132-143 КАС України Закону України "Про судовий збір".

Відтак, оскільки усі доводи заявника стосуються виключно незгоди із результатами проведеного службового розслідування за відсутності доказів фізичного виходу на службу після 27.02.2022р., то ці доводи належить кваліфікувати у якості юридично неспроможних безвідносно до їх текстуального оформлення.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.121-123, 241-244, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Клопотання ГУ НП в Харківській області про залишення позову без розгляду - залишити без задоволення.

Поновити строк звернення до суду у межах справи №520/2711/24.

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (а саме: протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко