Справа № 420/7368/24
Суддя: Пекний А.С.
Дата ухвалення: 2024-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7368/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Пекного А.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця Виконавчого округу Одеської області Притуляка Валерія Миколайовича, третя особа ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування постанови про стягнення основної винагороди,

встановив:

ОСОБА_1 (далі позивач, боржник), в інтересах якої діє адвокат Бійц Марина Едуардівна, звернулася до суду із позовом до приватного виконавця Виконавчого округу Одеської області Притуляка Валерія Миколайовича (далі відповідач, приватний виконавець), третя особа ОСОБА_2 (далі третя особа, стягувач), в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення основної винагороди приватного виконавця Притуляка В.М. від 27.02.2024 з виконання дубліката виконавчого листа від 19.05.2014 року, виданого 15.06.2023 у справі №1522/21028/12 в рамках виконавчого провадження № 72289771.

Ухвалою від 11.03.2024 вказаний позов було залишено без руху з наданням позивачу строку на усунення недоліків протягом десяти днів з дня отримання ухвали.

Позивач ухвалу суду виконав 18.03.2024 та усунув недоліки позову.

12.03.2024 відповідачем до відкриття провадження подано заяву, в якій він повідомляє та просить врахувати при ухваленні рішення, що 08.03.2024 ним було скасовано постанову про основну винагороду приватного виконавця від 27.02.2024 та винесено постанову з належними змінами, у зв`язку з чим відсутній предмет спору, оскільки приватним виконавцем було усунуто всі недоліки в постанові про основну винагороду.

Ухвалою від 25.03.2024 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, визначених статтею 287 КАС України та призначено судове засідання на 02.04.2024 об 11:00 год. Відповідача зобов`язано у строк до 29.03.2024 надати до суду докази - засвідчені належним чином копії усіх матеріалів виконавчого провадження № 72289771.

Відповідачем ухвалу суду виконано своєчасно.

В судове засідання відповідач та третя особа не з`явились, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового розгляду згідно з правилами, установленими статтею 268 КАС України.

Представником позивача подано клопотання про розгляд справи без її участі.

У клопотанні представник підтримала позовні вимоги та додатково просила врахувати, що відповідачем не подано відзиву на позов, а отже виконавець не заперечує проти задоволення позову. Також вказує, що виконавцем не перший раз грубо порушуються права позивача як сторони виконавчого провадження, у зв`язку з чим відповідні його рішення та дії визнаються в судовому порядку протиправними, однак кожного разу позивачу доводиться звертатись до суду та нести тягар по сплаті судових витрат. Тому представник позивача просить при ухваленні рішення також вирішити питання щодо протиправності дій відповідача та здійснити розподіл судових витрат на користь позивача.

Згідно із частиною 3 статті 268 КАС України, неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Ураховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути цю справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши надані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства, які регулюють спірні відносини, суд приходить до таких висновків.

Як встановлено судом, заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.05.2014 по справі № 1522/21028/12 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції:

- заборгованість за кредитним договором № 014/79729/74/86458 від 30.11.2007 у розмірі 103021,38 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 08.08.2012 складає 823449, 88 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом 760402,38 грн; заборгованість за відсотками - 41183,69 грн.; пеня за прострочення тілу кредиту 3514,12 грн.; пеня за прострочення відсотків по кредиту 18349,69 грн.;

- судовий збір у розмірі 3219 грн.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2020 року по справі № 1522/21028/12:

- замінено стягувача при виконанні заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.05.2014 у справі за позовною заявою Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором з Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника ОСОБА_2 ;

- видано дублікати виконавчих листів у справі;

- поновлено строк на пред`явлення виконавчих листів до виконання.

Постановою Одеського апеляційного суду від 27 січня 2022 року у справі №1522/21028/12 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2020 року змінено, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови, в решті залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 1522/21028/12 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 27 січня 2022 року змінено, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Приморським районним судом м. Одеси 15.06.2023 видано дублікат виконавчого листа від 19.05.2014 по справі № 1522/21028/12 про:

- стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № 014/79729/74/86458 від 30.11.2007 у розмірі 103021,38 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на 08.08.2012 складає 823449, 88 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом 760402, 38 грн; заборгованість за відсотками - 41183,69 грн.; пеня за прострочення тілу кредиту 3514,12 грн.; пеня за прострочення відсотків по кредиту 18349,69 грн.;

- стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору у розмірі 3219 грн.

У наведеному виконавчому листі визначено, що строк пред`явлення його до виконання до 06.07.2025.

18.07.2023 приватним виконавцем Притуляком В.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 72289771 на підставі виконавчого листа №1522/21028/12, виданого Приморський районним судом м. Одеси.

Одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження відповідач виніс постанову від 18.07.2023 ВП № 72289771 про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 10302,14 дол. США та 321,90 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2023 року у справі № 420/18915/23, зміненим в мотивувальній частині постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2024 року, визнано протиправною та скасовано постанову про стягнення основної винагороди приватного виконавця Притуляк В.М. від 18.07.2023 з виконання дубліката виконавчого листа від 19 травня 2014 року, виданого 15.06.2023 у справі № 1522/21028/12, в рамках виконавчого провадження № 72289771

Постановою приватного виконавця від 27.02.2024 скасовано процесуальний документ - постанову від 18.07.2023 ВП № 72289771 про стягнення з боржника основної винагороди.

Надалі постановою приватного виконавця від 27.02.2024 стягнуто з боржника ОСОБА_1 основну винагороду в сумі 10302,14 доларів США та 321,90 грн.

Не погоджуючись із цією постановою, ОСОБА_1 звернулась до суду.

Протиправність оскарженої постанови позивач мотивує таким:

- при відступленні права вимоги за кредитним договором первісним кредитором визначено суму права вимоги у гривні, тобто стягувач сам визначив валютою стягнення гривню, а не долари США;

- боржник (позивач у цій справі) на підставі пункту 7 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» намагається з 2020 року добровільно виконати рішення Приморського Районного суду м. Одеси від 19.05.2014 у справі № 522/21028/12 шляхом звернення до стягувача щодо реструктуризації заборгованості зобов`язань за кредитним договором, з приводу чого на розгляді Верховного Суду знаходиться справа № 522/12723/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання провести реструктуризацію заборгованості зобов`язань за кредитним договором;

- як в оригіналі, так і в дублікаті виконавчого листа всі суми, а саме заборгованість за кредитом, заборгованість за відсотками, пеня за прострочення тілу кредиту, пеня за прострочення відсотків по кредиту - вказані у гривні без зазначення будь-якого еквіваленту в доларах.

З цього позивач висновує, що основна винагорода виконавця повинна обраховуватись в гривні, оскільки право вимоги відступлено із зазначенням суми вимоги виключно в гривні, а всі зазначені у виконавчому документі суми, які підлягають стягненню також визначені у гривні без зазначення будь-якого еквіваленту в доларах.

Також посилається на те, що підставою отримання приватним виконавцем основної винагороди є фактичне виконання (повне або часткове) виконавчого документа, а сума основної винагороди визначається у відсотках до стягнутої суми, однак оскільки відповідач ніяких дій з примусового виконання виконавець ще не встиг здійснити та враховуючи використання боржником права на реструктуризацію, дії з примусового виконання взагалі є передчасними та з вищевказаних причин оскаржена постанова також є протиправною.

Приватний виконавець правом подати відзив не скористався, однак подав заяву, в якій повідомив, що 08.03.2024 ним було скасовано постанову про основну винагороду приватного виконавця від 27.02.2024, та винесено нову постанову від 08.03.2024 з належними змінами в частині розрахунку основної винагороди. З посиланням на викладене відповідач вважає, що нині відсутній предмет спору, оскільки приватним виконавцем було усунуто всі недоліки в постанові про основну винагороду.

При вирішенні цього спору суд виходить з такого.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII), примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з частиною першою статті 31 Закону України від 02 червня 2016 року №1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон №1403-VIII) визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 31 Закону №1403-VIII винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється, зокрема, у вигляді відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Частина п`ята статті 31 Закону №1403-VIII передбачає, що, якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

На виконання статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року №643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок №643).

Відповідно до пункту 12 Порядку №643 розмір основної винагороди приватного виконавця становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

При цьому, частиною третьою статті 45 Закону №1403-VIII визначено, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Відповідно до частини четвертої статті 27 Закону №1403-VIII державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Аналіз положень Закону №1404-VIII свідчить про те, що приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, зазначених у статті 3 цього Закону, яке розпочинає, зокрема, за заявою стягувача. У разі виконання рішень приватним виконавцем виконавчий збір не стягується. Натомість за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю виплачується винагорода.

Водночас аналіз норм Закону №1404-VIII, які регулюють діяльність приватних виконавців, і статті 31 Закону №1403-VIII указує на те, що основна винагорода - це винагорода приватного виконавця за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в розмірі пропорційному до фактично стягнутої суми.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03 березня 2020 року у справі №260/801/19, від 10 вересня 2020 року у справі №120/1417/20-а, від 28 жовтня 2020 року у справі №640/13697/19, від 16 квітня 2020 року у справі №640/8425/19.

Одночасно із цим, основна винагорода приватного виконавця і виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча й виступають формами винагороди виконавців, проте не є однаковими поняттями. Згідно з приписами статті 45 Закону №1404-VIII спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення. Що стосується підстав виникнення у приватного виконавця права на основну винагороду та розміру цієї винагороди, такі питання регулюється окремими правовими нормами.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі №640/13434/19, від 26 серпня 2021 року у справі №380/6503/20, від 26 жовтня 2023 року у справі №640/20265/19.

Крім цього, аналіз статті 31 Закону №1403-VIII свідчить про те, що одночасно з відкриттям виконавчого провадження приватний виконавець повинен вирішити питання про стягнення основної винагороди і прийняття постанови про стягнення основної винагороди разом з постановою про відкриття виконавчого провадження є обов`язком приватного виконавця.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 21 січня, 27 квітня, 03 червня та 26 серпня 2021 року у справах №160/5321/20, №580/3444/20, №640/17286/20, №380/6503/20.

Водночас саме лише існування постанови про стягнення основної винагороди, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не означає безумовного та гарантованого стягнення цієї винагороди та не надає права приватному виконавцю стягувати визначену ним суму без здійснення фактичних дій з виконання судового рішення (пункт 52 постанови Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі №420/6845/18).

Також у своїй практиці Верховний Суд уже зауважував, що для правильної оцінки правомірності постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця, визначеної у виді відсотка, винесеної приватним виконавцем одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, судам необхідно встановити предмет виконавчого провадження (стягнення сум чи передача майна за виконавчим документом).

Враховуючи, що на момент відкриття виконавчого провадження не завжди можливо визначити розмір фактично стягнутих сум чи остаточну вартість переданого майна за наслідками фактичного виконання приватним виконавцем, суди мають перевіряти механізм розрахунку, застосованого виконавцем при визначенні суми основної винагороди та наведеного ним у постанові про стягнення основної винагороди, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.

Зрештою необхідно мати на увазі, що сума основної винагороди, визначена приватним виконавцем у постанові про її стягнення, винесеній одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є сумою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання виконавчого провадження у випадках неповного виконання або ж невиконання відповідного виконавчого документа.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21 січня, 08 липня та 24 грудня у справах №160/5321/20, №360/2855/20, №200/3149/21-а.

Також суд зауважує, що прийняття постанови про стягнення з боржника основної винагороди разом із постановою про відкриття виконавчого провадження є обов`язком, а не правом приватного виконавця, що відповідає вимогам частини сьомої статті 31 Закону №1403-VIII.

Враховуючи положення частини сьомої статті 31 Закону №1403-VIII та статті 27 Закону №1404-VIII, приватний виконавець при відкритті виконавчого провадження одночасно приймає постанову про стягнення основної винагороди, та зобов`язаний здійснити розрахунок такої винагороди, тобто визначити чітко суму, яка може бути стягнута у разі здійснення виконавцем повного виконання виконавчого документу.

У зв`язку з цим суд відхиляє доводи позовної заяви щодо протиправності оскаржуваної постанови про стягнення основної винагороди з посиланням на те, що виконавець ніяких дій з примусового виконання не здійснив, а боржник звернувся до суду з позовом про зобов`язання стягувача здійснити реструктуризацію зобов`язань за кредитним договором.

Також суд наголошує, що в даному випадку приватним виконавцем винесено оскаржувану постанову про стягнення основної винагороди разом з постановою про відкриття виконавчого провадження у відповідності до статті 31 Закону № 1403-VIII, однак, станом на теперішній час виконавче провадження не завершено, фактичне стягнення не здійснено, розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум не здійснено та відповідно до спірної постанови відповідачем здійснено лише розрахунок основної винагороди від суми стягнення за виконавчим документом, а у разі здійснення приватним виконавцем фактичного стягнення заборгованості, основна винагорода має бути стягнута з дотриманням пропорційності відповідно до стягнутого боргу, а тому, наведені доводи позивача щодо невчинення приватним виконавцем дій з примусового виконання та звернення боржника до суду з позовом щодо реструктуризації зобов`язань за кредитним договором жодним чином не впливають на правомірність оскаржуваної постанови про стягнення основної винагороди.

Доводи позивача про обов`язок відповідача визначити розмір основної винагороди виключно у гривні та з гривневого еквіваленту суми, яка підлягає стягненню, суд відхиляє з огляду на таке.

З виконавчого документу видно, що судом у справі № 1522/21028/12 було визначено характер грошового зобов`язання як стягнення з боржника суми саме в іноземній валюті.

Згідно з частиною 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 26 січня 2024 року у справі № 580/192/23 Верховний Суд наголосив, що, враховуючи положення частини сьомої статті 31 Закону №1403-VIII та статті 27 Закону №1404-VIII, приватний виконавець при відкритті виконавчого провадження одночасно приймає постанову про стягнення основної винагороди, та зобов`язаний здійснити розрахунок такої винагороди, тобто, визначити чітко суму, яка може бути стягнута у разі здійснення виконавцем повного виконання виконавчого документу.

Також у цій постанові Верховний Суд зазначив, що основна винагорода, згідно із вимогами Закону № 1403-VIII та Закону № 1404-VIII, становить 10% від суми дол. США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на момент відкриття виконавцем виконавчого провадження.

За таких обставин справи та з урахуванням висновків Верховного Суду у постанові від 26 січня 2024 року у справі № 580/192/23, основна винагорода, згідно із вимогами Закону № 1403-VIII та Закону № 1404-VIII, у даному спірному випадку повинна становити 10% від суми дол. США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на момент відкриття виконавцем виконавчого провадження, тобто 18.07.2023 року.

Крім того, у тій же постанові від 26 січня 2024 року у справі № 580/192/23 Верховний Суд зазначив, що вказуючи у спірній постанові розмір винагороди у дол. США, приватний виконавець, фактично, не визначив чітко суми цієї винагороди, яка може бути в подальшому стягнута, оскільки така сума може змінюватись разом із коливанням курсу.

Це слугувало підставою для визнання постанови протиправною.

У даному випадку оскаржена постанова містить визначення розміру основної винагороди від суми стягнення за виконавчим документом виключно у доларах США, що з урахуванням вищевикладеного свідчить про її протиправність.

Однак при цьому суд враховує ту обставину, що на час вирішення цього спору оскаржену постанову скасовано відповідачем.

Так, за змістом частини другої статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частин першої та третьої статті 124 Основного Закону України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

У Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Суд наголошує, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003).

За правилами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

За змістом пункту 9 частини п`ятої статті 160 КАС України зазначається, що у позовній заяві повинно бути обґрунтовано порушення оскаржуваним рішенням прав, свобод або інтересів позивача.

Отже, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішень суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень.

Крім того, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

При цьому порушення вимог Закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відповідно до висновку, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі №800/301/16, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

У цьому конкретному випадку судом встановлено, що відповідачем після звернення позивача до суду постановою від 08.03.2024 було скасовано оскаржену постанову від 27.02.2024 та прийнято нову постанову від 08.03.2024 про стягнення з боржника основної винагороди, копію якої надано до суду.

З цієї постанови видно, що приватний виконавець визначив розмір винагороди в сумі 10302,14 доларів США, що еквівалентно 376028,11 гривень станом на дату відкриття виконавчого провадження.

Тобто, відповідач усунув порушення прав позивача та привів розмір основної винагороди у відповідність до вищезазначених вимог закону та правових висновків Верховного Суду, визначивши її у доларах США та одночасно у національній валюті за офіційним курсом Національного банку України на момент відкриття виконавцем виконавчого провадження.

Крім того, суд враховує, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2023 року у справі № 420/18915/23, зміненим в мотивувальній частині постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2024 року, вже вирішувався аналогічний спір між позивачем та приватним виконавцем Притуляком В.М. щодо протиправності постанови про стягнення основної винагороди.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2024 року у справі № 420/18915/23 встановлювались обставини щодо визначення характеру грошового зобов`язання шляхом стягнення з боржника суми саме в іноземній валюті та зроблено висновки, що у спірному випадку основна винагорода приватного виконавця згідно із вимогами Закону № 1403-VIII та Закону № 1404-VIII становить 10% від суми дол. США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України саме на момент відкриття виконавцем виконавчого провадження.

Із урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що на час розгляду цієї справи між сторонами фактично відсутній предмет спору, оскільки допущені порушення прав позивача самостійно виправлені відповідачем.

За таких обставин на даний час відсутні порушення прав позивача, які б підлягали судовому захисту у межах розгляду цієї справи, а тому у задоволенні позову слід відмовити, позаяк визнання протиправною та скасування постанови, яка вже є скасованою самим відповідачем, жодним чином не забезпечує ефективному захисту прав позивача, які вона вважає порушеними.

Інші доводи позивача не заслуговують на увагу, оскільки стосуються законності (правомірності) рішень, дій та бездіяльності приватного виконавця, не пов`язаних із виконанням постанови про стягнення основної винагороди, а відтак надання оцінки таким рішенням, діям та бездіяльності не відноситься до юрисдикції адміністративного суду в силу приписів частин першої та другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», за змістом яких при виконанні ухваленого за правилами цивільного судочинства судового рішення до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії чи бездіяльність приватного виконавця щодо виконання постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову розподіл судових витрат не здійснюється згідно з приписами статті 139 КАС України.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-77, 139, 242-246, 259-262, 271, 287 КАС України, суд

вирішив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Притуляка Валерія Миколайовича, третя особа ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування постанови про стягнення основної винагороди.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя А.С. Пекний