Справа № 500/7831/21
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2024-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 500/7831/21

адміністративне провадження № К/990/41869/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Смоковича М. І.,

суддів: Мартинюк Н. М., Мацедонської В. Е.,

розглянув у попередньому судовому засіданні справу

за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області, про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою Тернопільської обласної прокуратури на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 травня 2023 року (суддя Чепенюк О. В.) і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 жовтня 2023 року (судді: Коваль Р. Й., Гуляк В. В., Кухтей Р. В.), та

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Тернопільської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області (далі - ГУ ДКС), в якому просив стягнути з Тернопільської обласної прокуратури 41315,32 грн компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30 вересня 2021 року по день ухвалення судового рішення в сумі 32644,24 грн.

Обставини цієї справи стисло можна викласти так:

На основі висновків службового розслідування Генеральний прокурор України видав наказ від 15 липня 2016 року № 1дк, яким звільнив ОСОБА_1 з посади та з органів прокуратури з позбавленням класного чину «старший радник юстиції», присвоєного наказом № 751-к, за грубе порушення вимог Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», правил прокурорської етики, вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури.

Цей наказ позивач оскаржив в порядку адміністративного судочинства. За наслідками розгляду цього позову Тернопільський окружний адміністративний суд ухвалив рішення від 02 липня 2020 року у справі № 819/936/16, яким відмовив у задоволенні позовних вимог. Проте Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 12 листопада 2020 року скасував це рішення та ухвалив нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнив; визнав протиправним і скасував пункт 2 наказу Генерального прокурора України від 15 липня 2016 року № 13дк «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності»; поновив ОСОБА_1 на посаді керівника Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області з 15 липня 2016 року; стягнув з Тернопільської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 350207,88 грн, без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

На виконання цієї постанови Офіс Генерального прокурора видав наказ від 27 вересня 2021 року № 290к, яким поновив ОСОБА_1 на посаді керівника Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області з 15 липня 2016 року.

Воднораз Офіс Генерального прокурора наказом від 27 вересня 2021 року № 291к вирішив - керуючись статтею 9, пунктом 11 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII), пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-ІХ) - вважати припиненими повноваження ОСОБА_1 на посаді керівника Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області з 16 грудня 2020 року у зв`язку із закінченням строку перебування на адміністративній посаді (пункт 1 частини другої статті 41 Закону № 1697-VII).

Крім того, згідно з наказом Тернопільської обласної прокуратури від 28 вересня 2021 року № 816к, який оснований на пункті 3 частини першої статті 11 Закону № 1697-VII, пунктах 3, 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, ОСОБА_1 звільнений з посади прокурора Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області та органів прокуратури з 29 вересня 2021 року у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням (пункт 7 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII).

У справі встановлено, що станом на 29 вересня 2021 року ОСОБА_1 має 257 календарних днів невикористаної щорічної відпустки.

Відомо також, що при звільненні ОСОБА_1 з посади прокурора Тернопільської місцевої прокуратури Тернопільської області та з органів прокуратури згідно з наказом керівника обласної прокуратури від 28 вересня 2021 року № 816к відділ фінансування та бухгалтерського обліку нарахував йому заробітну плату за три відпрацьованих дні (відповідно до табеля обліку використання робочого часу) та компенсацію щорічної відпустки за 257 календарних днів на загальну суму 13277,77 грн, з яких відраховано податок з доходів фізичних осіб (18%) в сумі 2390,00 грн та військовий збір (1,5%) в сумі 199,17 грн. Тож загальна сума виплачених (перерахованих на картковий рахунок) ОСОБА_1 коштів склала 10688,60 грн. Одночасно ОСОБА_1 повідомили, що із загальної суми обов`язкових при звільненні виплат, розмір нарахованої йому компенсації за невикористані відпустки становив 12197,22 грн (з урахуванням обов`язкових платежів до бюджету). Зазначено також, що заробітну плату за період з серпня 2020 року по серпень 2021 року ОСОБА_1 не виплачували.

Поза тим, ГУ ДКС листом від 08 грудня 2020 року № 7-10-06/6121 повідомило Тернопільську обласну прокуратуру про те, що 08 грудня 2020 року списало з її реєстраційного рахунку на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16 липня 2016 року по 12 листопада 2020 року в сумі 350207,88 грн. З цього приводу Тернопільська обласна прокуратура повідомила, що ОСОБА_1 нарахували: за серпень 2020 року - 6461,40 грн, за вересень 2020 року - 7107,54 грн, за жовтень 2020 року - 6784,47 грн, за листопад 2020 року (з 01 по 12 листопада 2020 року) - 2907,63 грн.

Як пояснив відповідач, обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки ОСОБА_1 проведено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100; тут і далі - в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані дні відпустки (у цьому випадку: з 01 вересня 2020 року по 31 серпня 2021 року).

Позивач вважав, що компенсація за невикористані 257 календарних днів відпустки обчислена неправильно, у зв`язку з чим звернувся до суду.

Нагадаємо, що доводи позивача з цього приводу стосувалися визначення (обчислення) сумарного заробітку для останні 12 місяців (розрахунковий період), на основі якого мала бути визначена середньоденна заробітна плата, яка потім множиться на кількість календарних днів відпустки (які підлягають компенсації).

З-поміж іншого позивач підкреслив, що сумарний заробіток за останні 12 місяців визначений, по суті, тільки з урахуванням виплат за період з 01 вересня 2020 року по 12 листопада 2020 року, відтак отриманий таким чином результат (16799,64 грн (сумарний заробіток за період з 01 вересня 2020 року по 12 листопада 2020 року) : 354 дні (кількість календарних днів за 12 місяців перед звільненням) = 47,46 грн) не міг бути середньоденною заробітною платою за ці 12 місяців, яка надалі може слугувати розрахунковою величиною для визначення середнього заробітку для компенсації невикористаних днів відпустки.

З погляду позивача, за правилами пункту 4 Порядку № 100 розрахунок за час, коли позивач не отримував заробітної плати, мав би проводитися на основі посадового (місячного) окладу, а не за нульовою ставкою.

За наслідками розгляду цього спору Тернопільський окружний адміністративний суд ухвалив рішення від 29 березня 2022 року у справі № 500/7831/21 (залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2022 року), яким відмовив у задоволенні позовних вимог.

Утім, Верховний Суд постановою від 01 березня 2023 року скасував рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 березня 2022 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2022 року та направив справу на новий розгляд до Тернопільського окружного адміністративного суду.

У цій постанові суд касаційної інстанції - з уваги на питання, які позивач порушив у касаційній скарзі - зупинився на періоді, за яким обчислювалася середня заробітна плата для компенсації ОСОБА_1 невикористаних днів відпустки, а особливо - на порядку розрахунку цієї суми, з уваги на те, що в розрахунковому періоді, за яким мала визначатися сума компенсації (останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки), не у всіх місяцях (на кількість яких має ділитися сумарний заробіток за 12 місяців) позивач отримав дохід (заробітну плату).

У цьому зв`язку пригадаємо, що розрахунковий період, за яким мав визначатися середній заробіток для компенсації позивачеві невикористаних днів відпусток, збігся з періодом вимушеного прогулу (у зв`язку з поновленням на посаді відповідно до постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2020 року у справі № 819/936/16), який підлягав оплаті середнім заробітком (відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Водночас, як встановлено у справі, на час розрахунку компенсації за невикористану відпустку (у зв`язку зі звільненням позивача), з 12 місяців (розрахункового періоду) середнім заробітком [за час вимушеного прогулу] виявилися оплаченими тільки три: вересень, жовтень, листопад 2020 року на загальну суму 16799,64 грн, яка була «розподілена» на три частини (місяці): вересень 2020 року - 7107,54 грн, жовтень 2020 року - 6784,47 грн, листопад 2020 року (з 01 по 12 листопада 2020 року) - 2907,63 грн.

Щодо решти дев`яти місяців, то відомостей про дохід позивача немає, у зв`язку з чим цей період «ввійшов» до розрахункового періоду з нульовою ставкою.

Отож вийшло, що дохід за три місяці (16799,64 грн) відповідач розглянув як сумарний дохід за останні 12 календарних місяців (тобто розрахункового періоду, яким в цій справі є вересень 2020 року - серпень 2021 року), включно зі згадуваними дев`ятьма місяцями (грудень 2020 року - серпень 2021 року), протягом яких позивач не отримував доходу (заробітної плати), й таким чином визначив середньоденну заробітну плату (поділивши сумарний заробіток на суму 16799,64 грн на кількість днів у розрахунковому [дванадцятимісячному] періоді), на основі якої потім розрахував суму компенсації за невикористані дні відпусток.

Верховний Суд у постанові від 01 березня 2023 року з цього приводу зазначив про те, що позаяк у період з грудня 2020 року по серпень 2021 року (із загального розрахункового періоду вересень 2020 року - серпень 2021 року) позивач взагалі не мав виплат (доходу), тоді як середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення сумарного заробітку за останні 12 календарних місяців, які у випадку з позивачем охоплювали також період, протягом якого він [позивач] не мав виплат, то для цілей розрахунку середньоденної заробітної плати (з метою компенсації невикористаних днів відпустки) дохід за ті місяці розрахункового періоду (останні 12 календарних місяців), за які позивач не отримав доходу, має визначатися за посадовим (місячним) окладом.

За наслідками нового розгляду справи Тернопільський окружний адміністративний суд - зваживши на висновки суду касаційної інстанції, висловлені у згадуваній постанові від 01 березня 2023 року - ухвалив рішення від 09 травня 2023 року, яким частково задовольнив позов ОСОБА_1 та стягнув з Тернопільської обласної прокуратури на його користь недоплачену компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні з посади у розмірі 41315,32 грн; крім того, стягнув з Тернопільської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 20000,00 грн; у задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Суд першої інстанції, коли задовольняв позовні вимоги, зазначив про те, що сумарний заробіток за останні 12 місяців становить 73709,64 грн, відповідно середньоденна заробітна плата, обчислена для цілей нарахування компенсації за невикористані дні відпустки, становить 208,22 грн (73709,64 грн / 354 дні); відтак розмір компенсації за 257 календарних днів невикористаної відпустки, яка підлягає виплаті ОСОБА_1 , становить 53512,54 грн (208,22 грн х 257 днів). Зважаючи на те, що відповідач нарахував ОСОБА_1 компенсацію у розмірі 12197,22 грн, то сума недотриманої ним компенсації за невикористані дні відпустки становить 41315,32 грн (53512,54 грн - 12197,22 грн), яку цей суд і стягнув.

Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 04 жовтня 2023 року залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Касаційне оскарження

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Касаційну скаргу її автор подав з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у зв`язку з чим зазначив про те, що немає висновку Верховного Суду щодо питання одночасного застосування пунктів 3 і 4 Порядку № 100.

Доводи, які висловив відповідач у цьому зв`язку, полягають головним чином у незгоді з тим, як суди попередніх інстанцій вирішили цей спір, що опосередковано вилилося у заперечення висновків Верховного Суду, які висловлені у згадуваній постанові від 01 березня 2023 року у цій же справі.

Стисло позиція відповідача полягає у тому, що не можна застосовувати одночасно пункт 3 і пункт 4 Порядку № 100, як це зробили суди попередніх інстанцій, спираючись на висновки суду касаційної інстанції. З цих мотивів, як можна зрозуміти бачення відповідача, середньоденна заробітна плата за 12 останніх місяців (розрахунковий період для визначення середньої заробітної плати для компенсації позивачеві 257 календарних днів невикористаної відпустки) мала визначатися на основі доходу (яким, повторимо, є виплачена частина суми середнього заробітку за період вимушеного прогулу, яку стягнув суд у справі № 819/936/16, «розподілена» на три місяці: вересень-листопад 2020 року) на загальну суму 16799,64 грн, поділеного на 354 календарних дні (тобто за період з 01 вересня 2020 року по 31 серпня 2021 року). З погляду відповідача, отримана таким чином середньоденна заробітна плата (47,46 грн) і є тією величиною, за якою має визначатися середня заробітна плата для компенсації позивачеві днів невикористаної відпустки.

Відзиву на касаційну скаргу суд не отримав.

Релевантні джерела права

Відповідно до частин першої-третьої статті 82 Закону № 1697-VII прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора.

Прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

Прокурору надаються додаткові та інші відпустки, передбачені законом.

Згідно із частиною першою статті 24 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 82 КЗпП України до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 75 цього Кодексу), зараховується час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

За абзацом шостим пункту 2 Порядку № 100 час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку (абзац сьомий пункту 2 Порядку № 100).

Відповідно до абзаців першого, четвертого пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпусток або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Відповідно до абзаців третього, четвертого пункту 4 Порядку № 100 якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору.

Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Згідно з пунктом 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно д пункту 7 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

Висновки Верховного Суду

У касаційній скарзі скаржник, коли аргументує відсутність висновку суду касаційної інстанції стосовно застосування пунктів 3, 4 Порядку № 100, по суті імпліцитно переконує у хибності позиції Верховного Суду, які висловлені у постанові від 01 березня 2023 року, що в контексті обставин цієї справи сприймається як інтенція відступити від підходу Верховного Суду, якого він дотримувався у цій справі, коли направив її на новий розгляд до суду першої інстанції.

З уваги на доводи відповідача колегія суддів зазначає, що за описаної ситуації, яка склалася у зв`язку з розрахунком середньоденної заробітної плати за останні 12 календарних місяців - яка надалі має множитися на кількість днів невикористаної відпустки, які належить компенсувати позивачеві, - покликання на пункт 4 Порядку № 100 варто інтерпретувати не так через призму пункту 3 Порядку № 100, застосування якого, як можна зрозуміти позицію відповідача, виключає саму можливість застосовувати будь-які інші приписи цього Порядку, які стосуються виплат як основи (бази) для розрахунку середньої заробітної плати для компенсації днів невикористаної відпустки, а радше у зіставленні з пунктом 7 Порядку № 100, який регламентує порядок розрахунку виплат.

З погляду колегії суддів, підхід, який обстоює відповідач у цій справі, дещо суперечить механізму визначення (обчислення) середньої заробітної плати для компенсації за невикористані відпустки (пункт 7 Порядку № 100), адже за основу має братися сумарний заробіток за 12 календарних місяців і ділитися на кількість календарних днів (за ці 12 календарних місяців), відповідно частка, яку отримаємо від ділення цієї суми, й буде середньоденною заробітною платою. Проте, якщо дохід за три місяці позиціонувати як сумарний заробіток за «останні 12 календарних місяців» й поділити його кількість календарних днів цього розрахункового періоду [12 місяців], то отриманий таким чином результат не може правити за середньоденну заробітну плату за «останні 12 календарних місяці» (як періоду, за яким розраховується середній заробіток для компенсації днів невикористаної відпустки).

Іншими словами, текстуальний виклад пункту 7 Порядку № 100 мовить про те, що визначення середньоденної заробітної плати пов`язується не тільки з кількістю місяців (розрахункового періоду) та днів у ньому, але також з сумою доходу за ці місяці. Пункти 3 і 4 [розділу ІІІ «Виплати, що включаються у розрахунок середньої заробітної плати»] Порядку № 100 стосуються виплат, які охоплюються «доходом», який відтак ділитиметься на кількість днів, однак приписи цих пунктів (в тій частині, на якій наголошує скаржник) ніяким чином не суперечать однин одному в тому сенсі, що використання посадового окладу у ситуації, коли у розрахунковому періоді не було заробітної плати, слугує способом «заповнити» відсутність цього заробітку для того, щоб визначити спершу середньоденну заробітну плату, відтак середню заробітну плату, яка буде пропорційною кількості днів невикористаної відпустки, яку належить компенсувати особі, яка звільняється, у цьому випадку - з органів прокуратури.

Колегія суддів підкреслює також, що позиція, якої дотримувалися суди попередніх інстанцій, орієнтуючись на висновки суду касаційної інстанції, основана головним чином на встановлених обставинах цієї справи, з обсягу яких відомо, що з «останніх 12 календарних місяців» дані про дохід є тільки за три місяці; цим доходом, як уже мовилося вище, є середній заробіток за час вимушеного прогулу, але не вся його сума, яку стягнув суд, а тільки частина, тобто згадувані 16799,64 грн, які розподілені на три місяці: вересень 2020 року - 7107,54 грн, жовтень 2020 року - 6784,47 грн, листопад 2020 року - 2907,63 грн. Водночас решта дев`ять місяців з «останніх 12 календарних місяців» були обліковані як такі, за які позивач не отримав доходу, водночас ці місяці охоплюються періодом, за яким розраховується середній заробіток, що зважаючи на наведені вище мотиви й спонукало до того, аби «умовним» доходом - в цілях обчислення середньої заробітної плати для компенсації днів невикористаної відпустки - визначити посадовий (місячний) оклад, як то передбачає пункт 4 Порядку № 100.

Варто звернути увагу також і на те, що в постанові Верховного Суду від 01 березня 2023 року не йдеться про «ділення» розрахункового періоду (яким в цьому випадку є останні 12 календарних місяці), як про це мовить скаржник у касаційній скарзі. Знову таки, у правовідносинах, з яких виник цей спір, залежить передовсім на тому, аби визначити (знайти, розрахувати) середньоденну заробітну плату на основі розрахункового періоду, з допомогою якої надалі має обчислюватися середня заробітна плата для виплати позивачеві компенсації за невикористані дні відпустки (пункт 2 Порядку № 100). Покликання на пункт 4 Порядку № 100 в описаному аспекті є тією нормативною основою, яка дозволяє реалізувати приписи закону щодо компенсації невикористаних днів відпустки, але не як спосіб певним чином змінити існуючий порядок визначення (позначення) періоду, за яким має розраховуватися середня заробітна плата (пункт 2 Порядку № 100).

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглянувши судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах, які визначені статтею 341 КАС України, колегія суддів виснувала, що не має підстав для їх зміни чи скасування, тому, з уваги на приписи статті 350 КАС України, залишає ці судові рішення без змін.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

1. Касаційну скаргу Тернопільської обласної прокуратури залишити без задоволення.

2. Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 травня 2023 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 жовтня 2023 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя М. І. Смокович

Судді Н. М. Мартинюк

В. Е. Мацедонська