Справа № 357/2022/24
Суддя: Орєхов О. І.
Дата ухвалення: 2024-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 357/2022/24
Провадження № 2-а/357/33/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

02 квітня 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Орєхова О. І. ,

за участі секретаря - Вальчук М. В.

розглянувши в спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 в м. Біла Церква адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

В січні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адмінінстративним позовом до поліцейського взводу № 1 роти № 2 батальйону № 1 патрульної поліції в м. Біла Церква та Білоцерківському районі Управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції сержанта Сальник Сергія Дмитровича про скасування постанови ( а. с. 1-4 ).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.01.2024 року ( а. с. 11 ), головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 КАС України суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.

Ухвалою судді від 30.01.2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 до поліцейського взводу № 1 роти № 2 батальйону № 1 патрульної поліції в м. Біла Церква та Білоцерківському районі Управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції сержанта Сальник Сергія Дмитровича про скасування постанови було залишено без руху ( а. с. 15-17 ).

13 лютого 2024 року за вх. № 8362 судом отримано від позивача заяву про усунення недоліків позовної заяви ( а. с. 20 ) та уточнену позовну заяву ( а. с. 21-23 ).

Позовна заява позивача мотивована наступним.

28 січня 2024 року постановою серії БАБ № 725534 про накладення адміністративного стягнення по справі адміністративного правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, позивача - ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, щодо порушення п.п.18.2 ПДР України, та накладено адміністративне стягнення відповідно у вигляді штрафу, в розмірі 340,00 грн.

Вважає, що дана постанова є незаконною, необгрунтованою, прийнята поліцейським взводу №1 роти №2, батальону №1 патрульної поліції в м.Біла Церква та Білоцерківському р- ні у Київській області Департаменту патрульної поліціції, сержантом поліції ОСОБА_2 який діяв від імені суб`єкта владних повноважень, без урахування всіх обставин справи з порушенням вимог чинного законодавства.

В порушення положень Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі затв. Наказом МВС України №1395 від 07.1 1.2015р. та зареєстровано в Міністерстві ютиції України 10.02.2015р. за №1408/27853, поліцейським зводу №1 роти №2 батальону №1 патрульної поліції в м. Біла Церква та Білоцерківського району у Київській області Департаменту патрульної поліції, сержантом поліції Сальник Сергієм Дмитровичем розгляд справи розпочався о 16 год. 10 хв. 28.01.2024 р. з незрозумілих йому причин та не за місцем так званого адміністративного правопорушення, яке було створено о 15 год. 46 хвилині, за пред`явленою йому відеофіксацією в районі горгівельного комплексу «Новус» по проспекту Незалежності, 48 м. Біла Церква.

Звертає увагу суду, що патрульний транспортний засіб державний знак № 4962 рухався за його транспортним засобом «Вольцваген поло», д/н НОМЕР_1 протягом приблизно одного кілометра, після чого, увімкнувши червоний маячок, наздогнавши його транспортний засіб, прийняв рішення зупинити його транспортний засіб за адміністративне правопорушення, яке на думку патрульного екіпажу було скоєно нібито у вказаному вище місці.

Варто також зазначити, що для організації правничої правової допомоги, заявлене ним усне клопотання щодо перенесення розгляду справи на іншу дату та час, сержантом поліції ОСОБА_2 клопотання позивача було відхилено без зазначення причин.

Тобто, відповідач в особі поліцейського взводу №1 роти №2, батальону №1 патрульної поліції в м.Біла Церква та Білоцерківському p-ні у Київській області Департаменту патрульної поліцій, сержант ОСОБА_2 позбавив його можливості скористатися правом на професійну правничу правову допомогу, яка гарантована ст. 59 Конституції України, та таким чином порушив право на отримання правової допомоги, що в свою чергу свідчить про порушення порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення та являється підставою для скасування постанови серії БАБ № 725534 про накладення адміністративного стягнення по справі адміністративного правопорушення від 28.01.2024 року.

По суті пред`явленого адміністративного правопорушення зазначає, що на зелений сигнал світлофору по проспекту Незалежності м. Біла Церква з боку торгового комплексу «Новус» він почав рух своїм транспортним засобом з увімкнутим лівим сигналом повороту при виїзді на центральну дорогу проспекту Незалежності, під`їхавши до пішохідного переходу по другій смузі проїзджої частини від смуги громадського транспорту, надав можливість пішоходам закінчити перехід проїзджої частини його напрямку, переконавшись у тому, що він як водій не створив будь-якої перешкоди або небезпеки для пішоходів продовжив рух автомобіля по своїй смузі. Суть викладеного підтверджується зокрема і продемонстрованою йому патрульними поліції відеофіксацією, зокрема, після звільнення пішоходами смуги проїзджої частини на пішохідному переході, транспортний засіб чорного кольору мав повне право здійснювати подальший рух.

Вказана ситуація відповідає вимогам п.18.2 ПДР України: «На регульованих пішохідних переходах і перехрестях при сигналі світлофора чи регулювальника, що дозволяє рух транспортним засобам, водій повинен дати дорогу пішоходам, які закінчують перехід проїзної частини відповідного напрямку руху і для яких може бути створена перешкода чи небезпека».

Відповідач в особі сержанта поліції ОСОБА_2 не розібрався із ситуацією, яка сталася, та належним чином не дослідив всіх обставин справи. Йому здалося, що він порушив правила дорожнього руху, але насправді ніяких порушень не було.

Притягуючи його до відповідальності, відповідач в особі сержанта поліції, ОСОБА_2 спираючись на свої припущення, не виконавши при цьому вимог ст. 251, 252 КУпАП, ст. 69 КАСУ, де зазначається що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядки орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

В даному випадку з огляду на вищевикладене, ніяких доказів вини позивача - ОСОБА_1 немає, а отже немає й суб`єктивної сторони і відповідно складу правопорушення.

Просив суд визнати протиправною та скасувати постанову серії БАБ № 725534 в справі про адміністративне правопорушення, винесену відповідачем сержантом поліції взводу №1 роти № 2 батальону № 1 патрульної поліції в м. Біла Церква та Білоцерківського району у Київській області Департаменту патрульної поліції Сальник Сергієм Дмитровичем, якою його, ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн. за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Ухвалою судді від 14 лютого 2024 року відкрито провадження у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови. Повідомлено, що справу буде розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом ) сторін. Розгляд справи було призначено в судове засідання на 26 лютого 2024 року ( а. с. 24 ).

26 лютого 2024 року розгляд справи було відкладено на 01.04.2024 року ( а. с. 27 ) у зв`язку з відсутністю сторін по справі.

11 березня 2024 року за вх. № 13033 судом отримано відзив на позовну заяву, в якому просили суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції відмовити в повному обсязі ( а. с. 31-36 ).

Відзив мотивован наступним.

Відповідно до винесеної поліцейським Постанови, 28.01.2024 о 15 год 46 хв. водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Volkswagen Polo», номерний знак НОМЕР_1 , за адресою: Київська область, м. Біла Церква, проспект Незалежності 26 Д, на регульованому перехресті та регульованому пішохідному переході, здійснюючи рух на дозволений сигнал не надав дорогу пішоходам які здійснювали перехід проїжджої частини, чим порушив п. 18.2. ПДР України, за що адміністративна відповідальність передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП.

28.01.2024 року під час несення служби в складі екіпажу патрульної поліції поліцейський став свідком того, що транспортний засіб «Volkswagen Polo», номерний знак НОМЕР_1 , за адресою: Київська область, м. Біла Церква, проспект Незалежності 26 Д, на регульованому перехресті та регульованому пішохідному переході, здійснюючи рух на дозволений сигнал не надав дорогу пішоходам які здійснювали перехід проїжджої частини чим порушив п. 18.2. ПДР України, у зв`язку з цим було прийнято рішення зупинити вище вказаний транспортний засіб, після зупинки водієм виявився ОСОБА_1 , якому поліцейським було повідомлено причину зупинки та почалися заходи щодо встановлення особи та підготовки до розгляду справи. Позивач відразу виявив бажання ознайомитись із доказами та всіляко заперечував вчинене правопорушення.

Справу про адміністративне правопорушення стосовно порушення позивачем 28.01.2024 року вимог п.п. 18.2 ПДР, було розглянуто поліцейським на місці вчинення адміністративного правопорушення. Перед початком розгляду справи про адміністративне правопорушення поліцейським було роз`яснено позивачу його права передбачені ст. 268 КУпАП та ст. 63 Конституції України. Розпочавши розгляд справи про адміністративне правопорушення, поліцейський назвав свою посаду, спеціальне звання та прізвище, та пояснив позивачу підставу зупинки, а також, що він уповноважений на розгляд справ про адміністративні правопорушення передбачені ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Позивача було ознайомлено з матеріалами відео фіксації з відео реєстратора 70mai_d01_AB8B службового транспортного засобу (додається до відзиву) на якому зафіксовано транспортний засіб марки «Volkswagen Polo», номерний знак НОМЕР_1 , чорного кольору, який почав рух на дозволений сигнал світлофору виїхав на перехрестя з увімкнутим лівим покажчиком повороту та з лівого боку наявний регульований пішохідний перехід позначений розміткою 1.14.2 «зебра», яка позначає нерегульований і регульований пішохідний перехід з підвищеною вірогідністю виникнення дорожньо-транспортних пригод, та дві групи осіб одна складалась із 4 осіб, які закіпчували перехід на дозволений сигнал світлофора, та при об`їзді якої водій прийняв правіше здійснивши частковий виїзд на смугу для руху маршрутних транспортних засобів, та іншу групу яка складається з 5 осіб, які здійснювали перехід в протилежному напрямку. Водій при переїзді пішохідного переходу повинен врахувати можливі маневри пішохода на пішохідному переході (пішохід може зупинитися, передбачаючи небезпеку, побігти або уповільнити хід) і спрогнозувати можливий розвиток ситуації: якщо ймовірно, що шляхи руху пішохода (незалежно від того, як він рухається) і транспортного засобу можуть перетнутися на переході, - уникнути такої ситуації, тобто дати дорогу пішоходу, що викладено в рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі 751/4821/17 від 04 грудня 2019 року, аналізуючи матеріали відео фіксації з реєстратора службового авто, транспортний засіб позивача здійснив частковий об`їзд пішоходів, а саме двох жінок, не врахувавши ймовірність того, що вони могли змінити свій напрям в протилежну сторону де знаходилося авто позивача, що в подальшому могло б призвести до наїзду на пішохода та інші тяжкі наслідки. Також, забороняється здійснювати об`їзд пішохода, який перебуває на пішохідному переході незалежно від відстані між ним і транспортним засобом, а також збільшувати швидкість з метою "проскочити" перед пішоходом, який ступив па пішохідний перехід, це також підтверджується пунктом 4.16 ПДР України надано право пішоходу на перевагу під час переходу проїзної частини позначеними нерегульованими пішохідними переходами, а також регульованими переходами за наявності на те відповідного сигналу регулювальника чи світлофора.

Щодо тверджень позивача про відмову поліцейським у задоволенні клопотання на відкладення у зв`язку із отриманням правової допомоги повідомляють, що ці твердження не відповідають дійсності, що підтверджується матеріалами відео фіксації з нагрудної боді камери поліцейського «Моторола № 477057» (додається відзиву). Після підготовки до розгляду справи поліцейський приступив безпосередньо до розгляду, а саме назвав свою посаду час та місце розгляду справи, що розглядається справа про адміністративне правопорушення в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, позивач намагався вплинути на процедуру та хід розгляду справи повідомляючи як потрібно було проводити розгляд справи, але таким чином тільки перешкоджав його проведению. Також позивач у своїй позовній заяві вказує, що його права передбачені статтею 268 КУпАП йому були зачитані тільки після того як він про це нагадав, зауважують, що ознайомлення з правами особи яка притягається до адміністративної відповідальності відбувається після призначення розгляду справи, а не перед цим. Після відкриття розгляду та роз`яснення вище вказаних прав окрім права на ознайомлення з матеріалами справи, тобто доказами які вказувались вище, позивач за рекомендацією свого товариша, який знаходився на місці події та вчиняв дії, що перешкоджали повноцінному розгляду справи, виявив бажання па отримання правової допомоги, поліцейський повідомив про те що така можливість і право позивача є та він може ним користатись в обсязі, який йому не обхідний, та повідомив щоб позивач зв`язувався з своїм захисником, та що за необхідності вони будуть очікувати адвоката на місці події з метою забезпечення відповідного права на захист. Також позивачеві було повідомлено, що не залежно від дня тижня та часу, постійно працюють Центри безоплатної правової допомоги, і що з метою забезпечення права на захист адвокати з цього Центру прибудуть на місце події, після чого позивач повідомив «Виписуйте», ймовірно мова йшла про постанову (зафіксовано на відео записі № І о 16 год 00 хвилин 58 секунд), надалі позивачем було заявлено клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату та час у зв`язку з тим, що позивач не згоден з оглянутим відеозаписом порушення, це клопотання поліцейський відхилив у зв`язку з тим, що докази вчинення інкримінованого правопорушення наявні та в повній мірі підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. Поліцейський неодноразово перепитав яка причина відкладення, але від позивача клопотання про відкладення розгляду у зв`язку із отриманням правової допомоги так і не надходило.

Взявши до уваги викладене вище, відповідач діяв виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначений чинним законодавством, а постанова винесена з дотриманням всіх вимог встановлених КУпАП та інструкцією.

В судовому засіданні 01.02.2024 року позивач ОСОБА_1 підтрима позовну заяву, надав пояснення аналогічні викладеним в ній, просив скасувати постанову, якою його було притягнуто до адміністративної відповідальності.

Представник відповідача Гітченко О.П., який діє на підставі довіреності в судовому засідання 01.04.2024 року заперечував проти позовних вимог позивача, просив відмовти позивачу в задовлленні позову, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві.

Крім того, 01.04.2024 року в судовому засіданні було оглянуто відеозапис доданий відповідачем до відзиву.

У зв`язку із закінченням робочого часу в суді, оголшено перерву у даній справі до 16 години 30 хвилин 02.04.2024 року.

02 квітня 2024 року позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, 02.04.2024 року за вх. № 18478 судом отримано від останнього заяву, в якій ОСОБА_1 просив розглядати справу за його відсутності. Свої позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

02 квітня 2024 року за вх. № 18483 судом отримано від представника ДПП Гітченка О.П. клопотання, в якому останній просив розгляд справи призначений на 16 годину 30 хвилин 02.04.2024 року проводити без участі представника ДПП. В задоволені позовних вимог просив відмовити в повному обсязі.

Інших заяв та клопотань з боку учасників судового розгляду на адресу суду не надходило.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею ( ч. 1 ст. 205 КАС України ).

Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень ст. 268 КАС України, не перешкоджає розгляду справи.

У разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється ( ч. 4 ст. 229 КАС України ).

Оскільки учасники справи не з`явилися в судове засідання, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши надані пояснення в судовму засіданні 01.04.2024 року позивача, представника відповідача, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно з ч.2 ст. 286 КАС України, позовну заяву щодо оскарження рішень субєктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Враховуючи викладене, положення ст. 286 КАС України, ст. 289 КУпАП, суд приходить до висновку, що позивач при зверненні до суду з адміністративним позовом не порушив передбачений 10-денний строк для захисту своїх прав в судовому порядку, оскільки звернувся до суду у передбачений 10-денний строк, оскаржувана постанова винесена 28.01.2024 року, з позовом позивач звернувся 30.01.2024 року, про що свідчить відповідний штамп суду.

Суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Встановлено, що 28.01.2024 року позивача ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

В оскарженій позивачем постанові зазначено, що 28.01.2024 о 15 год 46 хв. водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Volkswagen Polo», номерний знак НОМЕР_1 , за адресою: Київська область, м. Біла Церква, проспект Незалежності 26 Д, на регульованому пішохідному переході і перехресті, здійснюючи рух на дозволений сигнал не надав дорогу пішоходам які здійснювали перехід проїздної частини, чим порушив п. 18.2. ПДР України, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 122 КУпАП. Поліцейський прийняв по справі рішення про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. ( а. с. 5, 40 ).

Оскаржувальна постанова про накладення адміністративного стягнення серії БАБ № 725534 від 28.01.2024 року по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 була складена поліцейським взводу № 1 роти № 2 батальйону № 1 патрульної поліції в м. Біла Церква та Білоцерківському районі Управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції сержантом Сальник Сергієм Дмитровичем.

Зі змісту ст. 9 КУпАП слідує, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків (ст.10 КУпАП).

Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності ( ст. 7 КУпАП).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Порядок та підстави притягнення до адміністративної відповідальності регулюються КУпАП.

Відповідно до ч. 2 ст. 33 КУпАП, при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.

Як передбачено ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно п.1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст. 256 КУпАП, у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Отже, одним із принципів, яким повинно відповідати рішення суб`єкта владних повноважень у публічно-правових відносинах щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення, є принцип обґрунтованості.

Принцип обґрунтованості прийнятого рішення, тобто прийняття рішення з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії, вимагає від суб`єкта владних повноважень (в тому числі, при притягненні особи до адміністративної відповідальності) враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих рішень, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення суб`єкта владних повноважень, в тому числі рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, повинно бути вмотивованим.

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до ч.1 статті 8 Закону України «Про Національну поліцію» поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Згідно п. 8 ч.1 статті 23 зазначеного Закону поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Пунктом 11 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

В пункті 1.3 Правил дорожнього руху зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Відповідно до ст. 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення, органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, стаття 44-1, частина друга статті 106-1, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина третя статті 114, частина перша статті 115, стаття 116-2, частина друга статті 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга і третя статті 122, частина перша статті 123, статті 124-1 - 126, частини перша, друга і третя статті 127, статті 128-129, стаття 132-1, частини перша, друга та п`ята статті 133, частини третя, шоста, восьма, дев`ята, десята і одинадцята статті 133-1, частина друга статті 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і третя статті 140, статті 148, 151, статті 161, 164-4, статтею 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статтями 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1, частина перша статті 182, статті 183, 184, 189-2, 192, 194, 195). Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Згідно абзацу 9 пункту б частини 2 статті 16 Закону України «Про дорожній рух» водій зобов`язаний надавати переважне право руху пішоходу, який знаходиться на пішохідній доріжці (зебрі). У цьому разі водій зобов`язаний надати можливість пішоходу безпечно перейти дорогу, вулицю, та відповідно пішохід має право згідно абзацу 2 статті 17 цього закону на переважне перегинання проїзної частини по позначених пішохідних переходах.

Пунктом ПДР України 18.2 передбачено, що на регульованих пішохідних переходах і перехрестях при сигналі світлофора чи регулювальника, що дозволяє рух транспортним засобам, водій повинен дати дорогу пішоходам, які закінчують перехід проїзної частини відповідного напрямку руху і для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Пунктом 16.2 ПДР України передбачено, що на регульованих і нерегульованих перехрестях водій, повертаючи праворуч або ліворуч, повинен дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину, на яку він повергає, а також велосипедистам, які рухаються прямо в попутному напрямку.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КУпАП, перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами (ч. 1, ст. 251 КУпАП).

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 у справі №524/5536/17 та від 17.07.2019 у справі №295/3099/17.

Такої ж правової позиції дотримується і Верховний суд у постанові від 08 липня 2020 року по справі № 463/1352/16-а, в якій зазначив, що «процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень чинного на момент виникнення спірних правовідносин процесуального законодавства покладено на відповідача як на суб`єкта владних повноважень.

У практиці Європейського Суду з прав людини існує тенденція поступової універсалізації понять «обвинувачення за адміністративним проступком» та «обвинувачення, які мають ознаки злочину», залежно від ступеня їх суспільної небезпеки (рішення у справі «Лутц проти Німеччини», «Отцюрк проти Німеччини», «Девеєр проти Бельгії», «Адольф проти Австрії» та інші), отже, адміністративне обвинувачення має бути доведено державою, в особі уповноважених на те посадових осіб, а тому особа, яка притягається до адміністративної відповідальності не зобов`язана доводити свою невинуватість.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правовій презумпції, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п. 4.1).

Згідно з статтею 31 Закону № 580-VIII, поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 Закону № 580-VIII встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Так, 26.04.2018 р. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 338/855/17, адміністративне провадження №К/9901/18195/18 (ЄДРСРУ № 73700356) вказав, що аналіз положень статей КУпАП дозволяє дійти висновку, що зміст постанови у справі про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам, передбаченим статтям 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Окремо необхідно наголосити, що Верховний Суд у постанові від 26.04.2018 року у справі № 338/1/17 роз`яснив, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку. А для підтвердження порушення позивачем Правил дорожнього руху України відповідач, відповідно до ст. 251 КУпАП мав би надати, зокрема відеозапис події, фотокартки. Саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого правопорушення.

Крім того, відеореєстратор може бути встановлений усередині салону службового транспортного засобу та/або зовні для максимальної фіксації навколишньої обстановки та/або внутрішньої частини салону в спосіб, що не заважає огляду водія. Включення відеореєстратора здійснюється з моменту початку виконання службових обов`язків або спеціальної поліцейської операції, а відеозапис ведеться безперервно до її завершення, при цьому в процесі включення відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу. Залежно від наявних режимів відеореєстратора та освітлення відеозапис здійснюється у відповідному режимі денної або нічної зйомки (розділ III Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затверджена наказом МВС від 18.12.2018 №1026).

До того ж, візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише в тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду у складі Колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 338/1/17 від 26.04.2018 року.

Так, складаючи оскаржувану постанову та зазначаючи в ній порушення з боку позивача, яке виразилося в тому, що останній 28.01.2024 о 15 год 46 хв., керуючи транспортним засобом «Volkswagen Polo», номерний знак НОМЕР_1 , за адресою: Київська область, м. Біла Церква, проспект Незалежності 26 Д, на регульованому пішохідному переході і перехресті, здійснюючи рух на дозволений сигнал не надав дорогу пішоходам які здійснювали перехід проїздної частини, чим порушив п. 18.2. ПДР України, тим самим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП., поліцейським в постанові зазначено, що до неї додається відео з б/к Мotorolla № 477057, 477050, відео з реєстратору службового транспортного засобу 70mai_d01_AB8B.

Отже, вчинення з боку позивача порушення, за що передбачена адміністративна відповідальність, такий доказ має бути обов`язково вказаний у постанові про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення зафіксоване як в автоматичному режимі так і не в автоматичному режимі.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду в постанові від 15 листопада 2018 року у справі №524/5536/17.

Не надання належного доказу стосовно вчинення позивачем порушення правил дорожнього руху, що стало підставою для складання оскаржуваної постанови, в силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, а тому недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Аналогічна правова позиція міститься в потсанові ВС/КАС від 08.07.2020 у справі № 463/1352/16-а.

В судовому засіданні було оглянуто запис, який доданий з боку відповідача разом з відзивом.

На вказаному запису видно, як дійсно транспортний засіб марки «Volkswagen Polo», номерний знак НОМЕР_1 , чорного кольору, яким керував позивач, що не було спростовано останнім та підтверджується вказаним записом, почав рух на дозволений сигнал світлофору, виїхав на перехрестя з увімкнутим лівим покажчиком повороту, однак не надав пішоходам перевагу під час переходу проїзної частини позначеними нерегульованими пішохідними переходами, прийняв правіше здійснивши частковий виїзд на смугу для руху маршрутних транспортних засобів, при цьому, на пішохідному переході перебували дві групи осіб з 4, які закінчували перехід на дозволений сигнал світлофора та з 5, які здійснювали перехід в протилежному напрямку.

Отжже, забороняється здійснювати об`їзд пішохода, який перебуває на пішохідному переході незалежно від відстані між ним і транспортним засобом, а також збільшувати швидкість з метою проїзду перед пішоходом, який ступив па пішохідний перехід, що закріплено пунктом 4.16 ПДР України, надано право пішоходу на перевагу під час переходу проїзної частини позначеними нерегульованими пішохідними переходами, а також регульованими переходами за наявності на те відповідного сигналу регулювальника чи світлофора.

Так, водій при переїзді пішохідного переходу повинен врахувати можливі маневри пішохода на пішохідному переході (пішохід може зупинитися, передбачаючи небезпеку, побігти або уповільнити хід) і спрогнозувати можливий розвиток ситуації: якщо ймовірно, що шляхи руху пішохода (незалежно від того, як він рухається) і транспортного засобу можуть перетнутися на переході, - уникнути такої ситуації, тобто дати дорогу пішоходу.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі 751/4821/17 від 04 грудня 2019 року.

Отже, дотримання Правил дорожнього руху є обов`язком водія. Не створення під час руху автомобіля перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, не позбавляє водія обов`язку неухильно дотримуватись Правил дорожнього руху та не позбавляє, при цьому, відповідальності.

Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі № №214/7100/16-а (2-а/214/67/17) від 13 березня 2019 року.

Оцінивши зібрані у справі докази, фактичні обставини справи, суд доходить висновку, що відповідачем доведено порушення з боку позивача вимог п. 18.2. ПДР України, чим останній скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Водночас, суд відхиляє доводи позивача, що відповідачем незаконно розглянуто справу на місці зупинки транспортного засобу, оскільки інспектор патрульної поліції, який уповповажений виносити постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності, на місці вчинення адміністративного правопорушення, зокрема, у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, має право здійснювати розгляд адміністративної справи де було вчинено таке адміністративне правопорушення та на місці де він несе службу в той час.

Аналогічного правового висновку дотримується Верховний Суд в постанові від 14.02.2018 у справі № 536/583/17 та від 14.03.2018 у справі № 760/2846/17.

Не заслуговують на увагу і доводи позивача, що відповідач не задовольнив його клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його не згодою з оглянутим відеозаписом порушення.

Стосовно тверджень позивача про позбавлення його поліцейським можливості скористуватися правом на професійну правничу допомогу, суд приходить до наступного.

Так, у випадку невжиття працівником поліції заходів щодо надання водію можливості скористатися послугами адвоката під час оформлення справи про адміністративне правопорушення, поліцейський порушує права водія, що є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.

До такого висновку дійшла колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі № 524/9827/16-а від 18 лютого 2020 року.

У вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що надання можливості водію реалізувати своє право на отримання правової допомоги, інспектор порушив права особи, яка притягалася до адміністративної відповідальності, не надав можливості скористатись правом на професійну правничу допомогу, яке закріплено ст. 59 Конституції України. Порушення порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Так, з оглянутого в судовому засіданні відеозапису вбачається, що позивач за рекомендацією свого товариша, який знаходився на місці події поруч, усно, виявив бажання на отримання правової допомоги, поліцейський повідомив про те, що така можливість і право позивача є та він може ним користатись в обсязі, який йому не обхідний та повідомив щоб позивач зв`язувався з своїм захисником, та що за необхідності вони будуть очікувати адвоката на місці події з метою забезпечення відповідного права на захист. Також позивачеві було повідомлено, що не залежно від дня тижня та часу постійно працюють Центри безоплатної правової допомоги, і що з метою забезпечення права на захист, адвокати з цього Центру прибудуть на місце події, але після роз`яснення, позивач зазначив «Виписуйте», мова йшла про постанову.

До того ж, з відеозапису вбачається, що поліцейський неодноразово перепитав позивача, яка причина відкладення розгляду справи, з вказаним клопотанням (усним) звертався позивач, але клопотання про відкладення розгляду у зв`язку із отриманням правової допомоги від позивача не надходило, таке відкладення було заявлене позивачем саме у зв`язку з незгодою з оглянутим відеозаписом порушення, яке поліцейським було відхилено.

Тобто, з зазначеного вище вбачається, що з боку відповідача (поліцейського) розглядалися усі заяви позивача, в тому числі, надавалася можливість останньому скористуватися правовою допомогою.

Тому, за таких обставин, факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, на думку суду, є доведеним, а оскаржувана постанова, відповідачем винесена з дотриманням вимог встановлених чинним законодавством.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п. 34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09 червня 1998 року, п. 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

З урахуванням наведеного, з точки зору достатності доказів, матеріали справи про адміністративне правопорушення містять тієї сукупності доказів та доведеності наявності в діянні позивача, кваліфікованого адміністративного правопорушення.

Докази мають велике значення для правильного вирішення справи, оскільки саме на основі доказів ґрунтується повне, всебічне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи. При розгляді справи про адміністративне правопорушення орган (посадова особа) зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Для використання доказу при розгляді справи необхідно, щоб він був відносним і допустимим.

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Положеннями ч. 1 ст. 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків ( стаття 72 КАС Ураїни ).

Згідно ч. 3 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст. 32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів:(п.45 Рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011 р., заява №21037/05;п,53 Рішення ЄСПЛ у справі « ОСОБА_3 проти України» від 15.10.2010 р., заява №38683/06; п.75 Рішення ЄСПЛ у справі «Огороднік проти України» від 05.05.2015 р., заява № 29644/10; п.52 Рішення ЄСПЛ у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013 р., заява №12167/04).

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 132 КАС України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі.

Розмір судового збору, який підлягає застосуванню у справах щодо накладення адміністративного стягнення та справляння судового збору, складає 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таку позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18.03.2020 року у справі №543/775/17 (провадження №11-1287апп18).

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №543/775/17 зазначено, що у справах щодо оскарження постанов про адміністративне правопорушення у розумінні положень статей 287, 288 КУпАП, як і в інших справах, які розглядаються судом у порядку позовного провадження, слід застосовувати статті 2-5 Закону України «Про судовий збір», які пільг за подання позовної заяви, відповідних скарг у цих правовідносинах не передбачають, а розмір судового збору, який підлягає застосуванню складає за подання позовної заяви 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 КАС України).

Згідно з ч. 1 ст.139 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Аналогічна правова позиція щодо суб`єкта, за рахунок якого слід стягувати витрати зі сплати судового збору в даній категорії справ викладена у постанові Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 757/52466/18-а та Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 543/775/17.

Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач був звільнений від сплати судового збору, оскільки є інвалідом 2 групи, про що свідчить посвідчення серії НОМЕР_2 від 22.11.2010 року ( а. с. 10 ).

У разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України ( ч. 5 ст. 139 КАС України ).

Оскільки позовні вимоги позивача, звільненого від сплати судових витрат, не підлягають задоволенню, витрати по сплаті судового збору компенсуються за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. 19 Конституції України, ст. 2, 5, 6-10, 20, 72, 73, 77, 78, 122, 139, 159, 205, 229, 241-246, 255, 268, 286, 295 КАС України, ст.7, 9, 182, 205, 247, 251, 252, 288, 289, 293 КУпАП, суд, -

У Х В А Л И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови, - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 ( адреса проживання: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 );

Відповідач: Департамент патрульної поліції ( адреса місцезнаходження: 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, буд. 3, ).

Повний текст судового рішення складено 02 квітня 2024 року.

Рішення надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

СуддяО. І. Орєхов