Справа № 380/24976/23
Суддя: Костецький Назар Володимирович
Дата ухвалення: 2024-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2024 рокусправа № 380/24976/23

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого-судді Костецького Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП відсутній) до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (вул. Січових Стрільців, 11, м. Львів, ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, у якій позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову Головного управління Державної Міграційної служби України у Львівській області у видачі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорта громадянки України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII;

- зобов`язати Головне управління Державної Міграційної служби України у Львівській області в особі Дрогобицького відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області оформити та видати паспорт громадянки України у формі книжечки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач безпідставно відмовив позивачу в оформленні та видачі паспорта громадянина України у вигляді книжечки у зв`язку із втратою. Покликається на те, що чинне законодавство дозволяє отримати паспорт громадянина України у тому вигляді, як того просить позивач. Вважає, що ця справа відповідає ознакам зразкової справи № 806/3265/17 (провадження №Пз/9901/2/18), у якій Велика Палата Верховного Суду раніше висловила правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах такої категорії. Покликається на те, що позивач має право на виготовлення та використання паспорта громадянина України у формі книжечки, незалежно від оформлення раніше ним паспорта громадянина України у формі id-картки. При цьому, звернення позивача до органів міграційної служби з метою отримання адміністративної послуги з питань оформлення паспорта громадянина України та надання згоди на обробку персональних даних, присвоєння унікального номеру запису в Єдиному державному демографічному реєстрі та взяття відбитків пальців, не є передбаченою ч. 7 ст. 16 Закону № 5492-VI підставою для відмови заявникові у видачі документа. Крім цього, вказана обставина не вказана відповідачем у листі-відповіді, наданій на заяву позивача щодо оформлення паспорта у формі книжечки. Просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 30.10.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у поданому до суду відзиві на позовну заяву. Зазначає, що за обліками ЄІАС УМП ДМС України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документована паспортом громадянина України у формі картки № НОМЕР_1 , видана 18.02.2019 Дрогобицьким відділом ГУ ДМС у Львівській області, паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданий 19.09.2014 органом - 4623 та серії НОМЕР_3 , виданий 26.03.2019 органом - 4623.

Вказує, що 06.02.2019 року позивач за добровільним волевиявленням звернулася до ГУ ДМС України у Львівській області для оформлення паспорта громадянина України у формі ID-картки. Позивачем було подано заяву-анкету для внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру від 06.02.2019 № 2895176, яка є одночасно згодою на обробку персональних даних засобами Єдиного державного демографічного реєстру України. Крім цього, позивач за добровільним волевиявленням звернулася до ГУ ДМС України у Львівській області для оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон (біометричного) відповідно до поданої заяви-анкети для внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру від 13.03.2019 № 13947776.

Позицію та аргументи позивача, які базуються на висновках Постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 року в зразковій справі №806/3265/17 (Пз/9901/2/18) представник відповідача вважає помилковими, оскільки справа №380/24976/23 не відповідає ознакам типової справи для даної зразкової справи, і не підлягає шаблонному розгляду. Предметом розгляду зразкової справи є порушене право мати паспорт у альтернативній формі особи, яка не надавала згоду на обробку персональних даних, оскільки побоюється у зв`язку зі своїми переконаннями настання «тяжких» негативних наслідків в результаті майбутнього внесення персональних даних до Єдиного державного демографічного реєстру та присвоєння Унікального номеру запису в Реєстрі. Позивач вже зробила альтернативний вибір, оформивши паспорт громадянина України у формі ID-картки та паспорт громадянина України для виїзду за кордон, надавши при цьому згоду на обробку персональних даних засобами ЄДДР, і УНЗР у Реєстрі відносно ОСОБА_1 вже сформовано 121), який не змінюється при наступних операціях у Реєстрі, а тому побоювання позивача, що внесення персональних даних при оформленні паспорта громадянина України у вигляді ID-картки спричинить шкоду її приватному життю є необґрунтованими та очевидно надуманими. Відмова від обробки персональних даних у цьому випадку не може мати часткового характеру, так громадянин не може погодитись на часткову обробку інформації (наприклад дозволити обробку лише імені, а не по-батькові тощо), чи надавати згоду на обробку лише у випадку, коли мета обробки задовольняє його певні естетичні смаки чи приватні інтереси, якщо не йде мова про чутливі фактори втручання в особисте життя людини, які можна прирівняти до непосильного для неї тягаря. Позивач жодним чином не обґрунтовує, яким чином оформлення такого ж паспорта засобами Єдиного державного демографічного реєстру, впливає на її релігійні переконання чи втручання держави в її приватне та сімейне життя, тобто виникає питання чи справді оформлення паспорта громадянина України у вигляді ID-картки є для особи «надмірним тягарем», на що наголошено в зразковій справі, з огляду на те, що особою вже оформлено паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданим засобами Єдиного державного демографічного реєстру. З наведених підстав просить відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та надав їм правову оцінку.

18.09.2023 позивач звернулась до Дрогобицького міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області із заявою довільної форми про оформлення та видачу паспорта громадянина України у вигляд книжечки у зв`язку із втратою паспорта. У заяві позивач вказала, що відмовляється від присвоєння їй цифрового ідентифікатора особистості у виді унікального номера запису в реєстрі, від зняття біометричної інформації щодо себе та її подальшого зберігання, використання, оброблення в Єдиному державному демографічному реєстрі. Просила врахувати правову позицію, що викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 року в справі №806/3265/17 з аналогічних правовідносин.

Дрогобицький відділ ГУ ДМС України у Львівській області листом від 26.09.2023 №4623-799/4623.1-23 повідомив позивача про порядок подання документів, їх розгляду і прийняття рішення про оформлення та видачу паспорта громадянина України зразка 1994 року, вказав підстави для обміну паспорта та перелік документів, який подається для такого обміну. Крім цього звернув увагу, що судове рішення у справі №806/3265/17 не може бути підставою для видачі позивачу паспорта зразка, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-ХІІ, оскільки таке є індивідуальним актом та стосується прав або інтересів визначеної в рішенні особи. Вказав про відсутність законних підстав для оформлення та видачі паспорта громадянина України відповідно до постанови Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-ХІІ.

Листом від 11.10.2023 №4601.11.1-12496/46.1-23 Головне управління ДМС України у Львівській області повідомило представника позивача про відсутність правових підстав для оформлення позивачу паспорта громадянина України у вигляді книжечки, оскільки 06.02.2019 позивач документована паспортом громадянина України у формі картки № НОМЕР_1 від 18.02.2019 (орган 4623), який оформлено із внесенням відцифрованого обличчя, підпису до безконтактного електронного носія та присвоєно Унікальний номер запису Реєстру 121. Крім цього управління вказало, що 13.03.2019 позивач документована паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 від 26.03.2019 (орган 4623), який оформлено із внесенням цифрових відбитків пальців рук, обличчя та підпису до безконтактного електронного носія.

Вважаючи протиправною відмову відповідача в оформленні та видачі паспорта громадянина України у формі книжечки, позивач звернулась до суду із даним позовом.

Даючи оцінку спірним правовідносинам, суд керувався таким.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 № 2235-III документом, що підтверджує громадянство України, є паспорт громадянина України.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про громадянство України» Постановою Верховної ради України від 26.06.1992 №2503-XII затверджено Положення про паспорт громадянина України (далі - Положення), згідно з пунктами 2 та 3 якого, паспорт громадянина України видається кожному громадянинові України центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, після досягнення 16-річного віку. Бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни запровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.

Пунктом 13 Положення встановлено, що для одержання паспорта громадянин подає: заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України; свідоцтво про народження; дві фотокартки розміром 35х45 мм; у необхідних випадках - документи, що підтверджують громадянство України.

З 06.12.2012 набрав чинності Закон України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 № 5492-VI (далі - Закон № 5492-VI), яким визначено правові та організаційні засади видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов`язки осіб, на ім`я яких видані такі документи.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону №5492-VI суспільні відносини, пов`язані із збиранням, накопиченням, захистом, зберіганням, обліком, використанням і поширенням інформації Єдиного державного демографічного реєстру (далі - Реєстр), оформленням, видачею, обміном, пересиланням, вилученням, поверненням державі, визнанням недійсними та знищенням передбачених цим Законом документів, регулюються Конституцією України, міжнародними договорами України, цим та іншими законами України, а також прийнятими на їх виконання нормативно-правовими актами у сферах, де використовуються відповідні документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи.

Частиною 1 ст. 4 Закону №5492-VI встановлено, що Єдиний державний демографічний реєстр - це електронна інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону №5492-VI внесення інформації до Реєстру здійснюється уповноваженими суб`єктами за зверненням заявника, на підставі інформації державних органів реєстрації актів цивільного стану, органів реєстрації фізичних осіб, а також інформації органів виконавчої влади, інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України «Про захист персональних даних». У разі якщо інформація про особу вноситься до Реєстру вперше, проводиться ідентифікація особи, після завершення якої автоматично формується унікальний номер запису в Реєстрі та фіксуються час, дата та відомості про особу, яка оформила заяву-анкету (в електронній формі). Унікальний номер запису в Реєстрі є незмінним.

Згідно з пунктом «а» ч. 1 ст. 13 Закону №5492-VI паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України і оформлення такого передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму для України» від 14.07.2016 № 1474-VIII, який набрав чинності з 1 жовтня 2016 року, (далі - Закон № 1474-VIII) статтю 13 Закону № 5492-VI доповнено частиною 3 наступного змісту: «Паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний паспорт України, службовий паспорт України, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, проїзний документ біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, проїзний документ особи, якій надано додатковий захист, картка мігранта містять безконтактний електронний носій. Посвідчення особи на повернення в Україну, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідчення водія не містять безконтактного електронного носія.».

Також Законом № 1474-VIII частину 2 статті 21 Закону № 5492-VI викладено в такій редакції: «Оформлення, видача, обмін паспорта громадянина України, його пересилання, вилучення, повернення державі та знищення здійснюються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.»

Згідно з частинами 1, 2, 4 та 5 ст. 14 Закону № 5492-VI форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.

Відповідно до п. 7 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1474-VIII Кабінету Міністрів України доручено у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 року № 302, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, затверджено зразок бланка, технічного опису та Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України.

Згідно з пунктами 1-3 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого Постановою № 302, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Порядок № 302) паспорт громадянина України (далі - паспорт) є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Паспорт виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій. Кожен громадянин України, який досяг 14-річного віку, зобов`язаний отримати паспорт.

Обмін паспорта здійснюється у разі зміни інформації, внесеної до паспорта (крім додаткової змінної інформації) (підпункт 1 пункт 6 Порядку № 302).

Підпунктом 1 пункту 7 Порядку № 302 встановлено, що оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта особі, яка досягла 14-річного віку, здійснюються на підставі заяви-анкети, поданої нею особисто.

Пунктами 14 та 32 Порядку № 302 закріплено перелік інформації про особу, на ім`я якої оформляється паспорт, яка вноситься до заяви-анкети, а також документи, які подає заявник для оформлення паспорта.

Пунктом 46 Порядку № 302 закріплено перелік документів, які подає заявник для оформлення паспорта замість втраченого або викраденого.

Таким чином, реалізація волевиявлення громадянина на отримання паспорта, незалежно від форми такого, здійснювалась і здійснюється шляхом подання заяви-анкети до компетентного органу особисто особою, яка звертається за отриманням паспорта, із зазначенням інформації та долученням документів, які передбачені вимогами чинного законодавства. При цьому, дотримання особою певних правил, пов`язаних з процедурою оформлення та видачі паспорта, зокрема щодо дотримання форми заяви, є обов`язковим.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 07.11.2018 року у справі №820/3327/16, від 29.11.2019 року у справі №260/1414/18, від 10.12.2020 року у справі №240/575/20.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач 18.09.2023 звернулась до Дрогобицького міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області із заявою довільної форми про оформлення та видачу паспорта громадянина України у вигляд книжечки у зв`язку із втратою паспорта. При цьому, подана позивачем заява не відповідає вимогам п. 14 Порядку № 302, оскільки не містить інформації про особу, на ім`я якої оформляється паспорт, а також до заяви позивачем не долучено пакет необхідних документів для оформлення паспорта, визначений п. 46 Порядку № 302.

Також суд встановив, що позивач документована паспортом громадянина України у формі картки № НОМЕР_1 від 18.02.2019 (орган 4623), який оформлено із внесенням відцифрованого обличчя, підпису до безконтактного електронного носія та присвоєно Унікальний номер запису Реєстру 121, а також документована паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 від 26.03.2019 (орган 4623), який оформлено із внесенням цифрових відбитків пальців рук, обличчя та підпису до безконтактного електронного носія.

Ці обставини позивач не заперечила.

Відповідно до положень ст. 10 Закону №5492-VI у разі якщо інформація про особу вноситься до Реєстру вперше, проводиться ідентифікація особи, після завершення якої автоматично формується унікальний номер запису в Реєстрі та фіксуються час, дата та відомості про особу, яка оформила заяву-анкету (в електронній формі). Унікальний номер запису в Реєстрі є незмінним.

З наведеного, суд робить висновок, що використання позивачем паспорта громадянина України та паспорта громадянина України для виїзду за кордон, при виготовленні яких позивач надала згоду на обробку персональних даних та їй було присвоєно унікальний номер запису в Реєстрі, який є єдиним та присвоюватись повторно не буде, свідчить, що оформлення паспорта громадянина України у вигляді картки взамін втраченого паспорта жодним чином не порушує права позивача та в будь-якому разі не є втручанням у її особисте і сімейне життя.

Щодо покликання позивачки на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 за №806/3265/17, то суд вважає таке безпідставним з огляду на таке.

Суд звертає увагу, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 у зразковій справі № 806/3265/17 за позовом особи до Коростенського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, вказано на ознаки цієї типової справи:

а) позивач - фізична особа, якій територіальним органом ДМС України відмовлено у видачі паспорту у формі книжечки, у відповідності до Положення №2503-ХІІ;

б) відповідач - територіальні органи ДМС України;

в) предмет спору - вимоги щодо неправомірної відмови відповідача у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних та зобов`язання відповідача видати позивачеві паспорт у формі книжечки, у відповідності до Положення № 2503-ХІІ.

Розглянувши зразкову справу №806/3265/17 (Пз/9901/2/18), Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що норми Закону №5492-VI, на відміну від норм Положення №2503-XII (теж діючого на момент виникнення правовідносин), не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорта у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім`я та по батькові, та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог статті 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було «встановлене законом»), не було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя в контексті неможливості реалізації права на власне ім`я, що становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

Велика Палата Верховного Суду у зразковій справі констатувала, що позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

З урахуванням викладеного, Велика Палата Верховного Суду висновувала про те, що позовні вимоги про визнання протиправними дії Відділу УДМС щодо відмови у видачі позивачеві паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення №2503-ХІІ є обґрунтованими. При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що самі по собі дії Відділу УДМС щодо відмови позивачеві у видачі їй паспорта громадянина України у формі книжечки відповідали Закону №5492-VI.

Суд звертає увагу, що відповідно до пунктів 21, 22 ч. 1 ст. 4 КАС України типові адміністративні справи - адміністративні справи, відповідачем у яких є один і той самий суб`єкт владних повноважень (його відокремлені структурні підрозділи), спір у яких виник з аналогічних підстав, у відносинах, що регулюються одними нормами права, та у яких позивачами заявлено аналогічні вимоги; зразкова адміністративна справа - типова адміністративна справа, прийнята до провадження Верховним Судом як судом першої інстанції для постановлення зразкового рішення. Таким чином, ознаками типових адміністративних справ є один і той же відповідач-суб`єкт владних повноважень та/або його відокремлені структурні підрозділи, аналогічні підстави публічно-правового спору, однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин та аналогічні позовні вимоги.

Повертаючись до матеріалів даної справи, визначальними її особливостями, на підставі яких вона (справа) не може бути визначена як типова є, зокрема, наступне.

По-перше, позивач у даній справі звернулась до органу міграційної служби із заявою, в якій просила оформити і видати їй паспорт громадянина України у вигляді книжечки зразка 1994 року, замість втраченого паспорта громадянина України, який було оформлено у вигляді картки.

По-друге, судом встановлено, що позивач, звертаючись у минулому із оформленням паспорта громадянина України та паспорта громадянина України для виїзду за кордон (біометричного закордонного паспорту), позивач вже надавала згоду на обробку персональних даних із використанням засобів Єдиного державного демографічного реєстру, і їй вже було присвоєно (сформовано) унікальний номер запису в Реєстрі - 121, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями заяв-анкет позивача №2895176 від 06.02.2019 та №13947776 від 13.03.2019. Вищезазначені документи видані позивачу на підставі особистого звернення, з наданням згоди на обробку її персональних даних, що позивачем не заперечується. Наслідком звернення позивача про внесення інформації до Реєстру про неї є присвоєння унікального номеру запису в Реєстрі (УНЗР), який є незмінним.

По-третє, матеріалами справи підтверджено, що при зверненні до органу міграційної служби із заявою, позивач не зазначала про наявність релігійних переконань і приналежність до окремої суспільної групи, що зумовлювало би необхідність у відмові від обробки персональних даних та видачі паспорта із безконтактним носієм інформації.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що дана справа не відповідає ознакам типової справи, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 19.09.2018 у зразковій справі № 806/3265/17.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах апеляційних судів у справі № 560/5890/22 від 01.11.2022, у справі № 360/7718/21 від 19.04.2023, у справі № 460/774/22 від 20.12.2022, у справі № 140/2652/22 від 20.07.2022, у справі № 140/8103/21 від 12.01.2022, у справі № 160/3980/22 від 25.10.2022, у справі № 159/3854/22 від 25.04.2023, у справі № 120/3397/23 від 21.11.2023.

Водночас, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 08.06.2023 року у справі №380/5977/21, у зразковій справі правовідносини стосувались майбутнього внесення персональних даних до Реєстру, та предметом розгляду у такій справі було порушене право мати паспорт у альтернативній формі особи, яка не надавала згоду на обробку персональних даних.

Крім цього, Верховний Суд у справі № 160/1/21 у постанові від 21.12.2022 погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для видачі особі паспорта громадянина України зразка 1994 року (книжечки), зокрема, у зв`язку із встановленням факту самостійного звернення такої особи у минулому із заявою-анкетою щодо внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та отримання паспорту громадянина України у формі ID-картки.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також суд звертає увагу, що, у разі втрати або викрадення паспорта громадянина України у формі ID-картки, Порядком № 302 не передбачено видачу особі паспорта у формі книжечки.

З урахуванням вищезазначеного, суд робить висновок, що відмовляючи позивачу в оформленні паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки зразка 1994 року відповідно до постанови Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII замість втраченого паспорту громадянина України у формі ID-картки, ГУ ДМС України у Львівській області в особі Дрогобицького відділу ГУ ДМС України у Львівській області діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

В розумінні положень КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, передумовою для можливості задоволення позовних вимог щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити дії (похідна вимога) повинна бути наявність факту порушення прав особи, яка звернулася до суду за захистом порушених прав, тобто вчинення таким суб`єктом протиправних дій, бездіяльності чи прийняття протиправного рішення (основна вимога), які, у даному випадку, відсутні.

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд висновує про необхідність відмови в задоволенні позову.

Враховуючи положення ст. 139 КАС України, понесення сторонами судових витрат які б підлягали розподілу при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позову судом не встановлено.

Керуючись статтями 242-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст судового рішення складено 01.04.2024 року.

СуддяКостецький Назар Володимирович