Справа № 320/7824/23
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2024-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/7824/23 Суддя (судді) першої інстанції: Колеснікова І.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Аліменка В.О., Безименної Н.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2023 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Харківського міського управління юстиції Павлюткіної Юлії Леонтіївни, Міністерства юстиції України, третя особа, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - акціонерне товариство «УКРСИББАНК», про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду, в якому просить:

- визнати протиправними дії державного реєстратора Павлюткіної Ю.Л. Харківського міського управління юстиції при вчиненні реєстраційної дії № 1005624 від 11 грудня 2015 року щодо внесення змін складу підписантів, а саме - ОСОБА_2 ;

- скасувати реєстраційну дію в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань в частині підписанта - ОСОБА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в порушення статті 58 Конституції України під час здійснення реєстраційної дії № 1005624 від 11 грудня 2015 року щодо внесення змін до складу підписантів AT «УКРСИББАНК» державний реєстратор Павлюткіна Ю.Л. на підставі реєстраційної картки про внесення змін до відомостей про юридичну особу від 07 грудня 2015 року (форма 4), поданої AT «УКРСИББАНК», внесла до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомості про ОСОБА_2, як підписанта, зазначивши що він призначений на посаду з 01 жовтня 2015 року, чим здійснила легалізацію зворотної дії у часі Протоколу засідання Спостережної ради AT «УКРСИББАНК» № 4 від 01 жовтня 2015 року та легалізацію зворотної дії у часі повноважень останнього щодо підпису документів, включаючи довіреності на представництво інтересів банку у судах та перед третіми особами. Крім того позивач наголосила на порушенні своїх прав та інтересів, які сталися внаслідок подання 23 листопада 2015 року AT «УКРСИББАНК» до Оболонського районного суду міста Києва позову про стягнення з неї заборгованості за договором про надання споживчого кредиту (справа №756/14949/15-ц), який було підписано представником банку Васильченко С.О. , що діяла на підставі довіреності № 30-2/44579 від 01 жовтня 2015 року, підписаної саме ОСОБА_2 , який діяв на підставі Статуту. В той час, як відомості про ОСОБА_2 , як підписанта, були внесені у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань лише 11 грудня 2015 року під час здійснення реєстраційної дії № 1005624, вчиненої державним реєстратором Павлюткіною Ю.Л.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Апелянт вказує, що судом першої інстанції протиправно було розглянуто справу в порядку письмового провадження. Також звертає увагу, на наявності всіх належних доказів на підтвердження порушення відповідачем норм чинного законодавства при проведенні спірної реєстраційної дії.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Беручи до уваги, що розгляд даної справи здійснювався в суді першої інстанції в порядку спрощеного провадження, введення в Україні воєнного стану, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, керуючись приписами ст.311 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 01 жовтня 2015 року наказом AT «УКРСИББАНК» №384-ВК від 30 вересня 2015 року ОСОБА_2 був призначений на посаду директора із питань простроченої заборгованості та розвитку продуктів споживчого кредитування AT «УКРСИББАНК».

01 жовтня 2015 року Спостережна рада AT «УКРСИББАНК», у зв`язку з призначенням на посаду ОСОБА_2 , на своєму засіданні прийняла рішення про внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зміни до відомостей по юридичну особу, що стосуються осіб, які мають право вчиняти дії від імені AT «УКРСИББАНК» без довіреності, в тому числі підписувати договори, яке було оформлене протоколом засідання Спостережної ради № 4 від 01 жовтня 2015 року.

07 грудня 2015 року AT «УКРСИББАНК» звернулося до державного реєстратора із реєстраційною карткою про внесення змін до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з метою внесення відомостей про ОСОБА_2, як про особу, яка має право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори, зазначивши, що вказана посадова особа призначена на цю посаду 01 жовтня 2015 року.

11 грудня 2015 року державний реєстратор Павлюткіна Ю.Л. вчинила реєстраційну дію №1005624 щодо внесення змін до складу підписантів AT «УКРСИББАНК».

Позивач вважаючи вищевказані дії протиправним, звернувся до суду з даним адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірна реєстраційна дія не створює для позивача жодних правових наслідків, не покладає на неї будь-яких обов`язків та не наділяє її додатковими правами, а тому, відповідно не може бути скасована за позовом ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що відомості про юридичну особу або фізичну особу - підприємця включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток та відомостей, що надаються юридичними особами державному реєстратору за місцезнаходженням реєстраційної справи згідно із законодавством України.

До таких відомостей зазначена норма Закону, відносила і відомості про прізвище, ім`я, по батькові, дату обрання (призначення) та реєстраційні номери облікових карток платників податків, які обираються (призначаються) до органу управління юридичної особи, уповноважених представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори.

Відповідно до пункту 2 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» якщо зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі, пов`язані із зміною керівника або осіб, що обираються (призначаються) до органу управління юридичної особи, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори, крім документів, передбачених частиною першою цієї статті, особа, уповноважена діяти від імені юридичної особи (виконавчого органу), додатково подає примірник оригіналу (ксерокопію, нотаріально засвідчену копію) рішення уповноваженого органу управління юридичної особи про зміну зазначених осіб та/або примірник оригіналу (ксерокопію, нотаріально засвідчену копію) розпорядчого документа про їх призначення.

Згідно пункту 9 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» державний реєстратор за відсутності підстав для залишення без розгляду документів про внесення змін до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі, зобов`язаний внести не пізніше наступного робочого дня з дати їх надходження запис про внесення змін.

З матеріалів справи вбачається та учасниками справи не заперечується, що AT «УКРСИББАНК» надало державному реєстратору наступні документи: реєстраційну картку (форма 4); наказ про призначення ОСОБА_2 на посаду; рішення Спостережної ради про внесення змін до Єдиного державного реєстру.

Рішення Спостережної ради AT «УКРСИББАНК» стосувалось виключно питання внесення змін до відомостей про AT «УКРСИББАНК», які містяться у Єдиному державному реєстрі, а не рішення про призначення на посаду ОСОБА_2, як про це зазначає позивач.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що державний реєстратор при здійсненні спірної реєстраційної дії діяв у відповідності з вимогами Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», а висновки позивача щодо легалізації зворотної дії у часі Протоколу засідання Спостережної ради AT «УКРСИББАНК» №4 від 01 жовтня 2015 року та легалізації зворотної дії у часі повноважень ОСОБА_2 не знайшли свого підтвердження.

При цьому, спірні правовідносини щодо наявності у посадової особи AT «УКРСИББАНК» повноважень на підписання довіреності станом на 01 жовтня 2015 року, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, вже були розглянуті Верховним Судом у межах справи №756/14949/15-ц.

Так, у листопаді 2015 року AT «УКРСИББАНК» звернулось до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту. Позовна заява банку була підписана представником Васильченко С.О., що діяла на підставі довіреності № 30-2/44579 від 01 жовтня 2015 року, яка була підписана ОСОБА_2.

26 лютого 2021 року ОСОБА_1 подала заяву про залишення позову AT «УКРСИББАНК» без розгляду, мотивуючи свою заяву тим, що позов від імені AT «УКРСИББАНК» подано особою, яка не мала повноважень на ведення справи, оскільки довіреність від імені AT «УКРСИББАНК» підписана директором із питань простроченої заборгованості та розвитку продуктів споживчого кредитування AT «УКРСИББАНК» ОСОБА_2, який на момент підписання такої довіреності (01 жовтня 2015 року) не мав на це повноважень.

Відсутність повноважень у ОСОБА_2 ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що згідно пункту 14.4 Статуту AT «УКРСИББАНК» в редакції від 21 квітня 2015 року директор з питань простроченої заборгованості та розвитку продуктів споживчого кредитування, має право передавати свої повноваження шляхом видачі довіреностей лише після внесення відомостей про нього до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також тим, що у Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 22 жовтня 2015 року, серед осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, в тому числі підписувати договори, ОСОБА_2 , як підписант, був відсутній. В той час як реєстраційною карткою (форма 4) підтверджено внесення даних про ОСОБА_2 лише 07 грудня 2015 року.

Таким чином, на думку позивача, оскільки відомості про ОСОБА_2 не були внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на дату видачі довіреності (01 жовтня 2015 року) та на дату звернення до суду із позовом (23 листопада 2015 року), він не мав повноважень на підписання такої довіреності, а представник банку Васильченко С.О., відповідно, не мала повноважень на подання позовної заяви.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 26 лютого 2021 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 червня 2022 року, заяву ОСОБА_1 було задоволено, позов AT «УКРСИББАНК» було залишено без розгляду.

Водночас 09 листопада 2022 року Верховним Судом було прийнято постанову, якою касаційна скарга AT «УКРСИББАНК» була задоволена, ухвала Оболонського районного суду міста Києва від 26 лютого 2021 року та постанова Київського апеляційного суду від 21 червня 2022 року скасовані, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Приймаючи постанову про задоволення касаційної скарги AT «УКРСИББАНК» Верховний Суд у межах розгляду справи № 756/14949/15-ц дійшов, зокрема наступних висновків, які мають значення для розгляду даної справи:

1) законодавець не пов`язує момент набуття повноважень посадової особи із внесенням інформації до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та не передбачає прямого обов`язку внесення відомостей про осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, а тому відсутність таких даних не позбавляє ОСОБА_2 його повноважень за посадою на підставі наказу від 30 вересня 2015 року № 384-ВК та Статуту AT «УКРСИББАНК»;

2) у цьому випадку основним є реалізація повноважень саме за фактом перебування особи на посаді, а не за фактом внесення відомостей про цю особу як про підписанта до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Відповідно до вимог частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи, що Верховним Судом у справі №756/14949/15-ц встановлено факт правомірності видачі довіреності посадовою особою AT «УКРСИББАНК» в силу призначення на посаду та дії на підставі Статуту, незалежно від часу внесення даних про цю особу до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, суд першої інстанції, виходячи з визначених позивачем підстав звернення до суду з даним адміністративним позовом, не вбачає будь-яких порушень її прав, свобод чи інтересів у зв`язку із здійсненням оскаржуваної реєстраційної дії.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що така реєстраційна дія, у контексті наведеного вище, не створює для позивача жодних правових наслідків, не покладає на неї будь-яких обов`язків та не наділяє її додатковими правами, а тому, відповідно не може бути скасована за позовом ОСОБА_1 .

Щодо аргументів апеляційної скарги про те, що судом безпідставно було відмовлено у задоволенні клопотання позивача про вихід із спрощеного провадження, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Указана справа у розумінні ч. 6 ст. 12 КАС України не належить до справ незначної складності. Водночас, така характеристика справи автоматично не відносить її до тієї категорії справ, які обов`язково повинні розглядатися за правилами загального позовного провадження.

Так, відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 12 КАС України адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій статті 12 та частині четвертій статті 257 КАС України.

Отже, за загальним правилом, будь-яка справа може розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження, окрім тих, які обов`язково повинні розглядатися за правилами загального позовного провадження.

Ця справа не належить до вичерпного переліку справ, які розглядаються виключно за правилами загального позовного провадження відповідно до вимог ч. 4 ст. 12 та ч. 4 ст. 257 КАС України.

До того ж колегія суддів зауважує, що розгляд цієї справи за правилами спрощеного провадження не вплинув на правильність вирішення справи судом першої інстанції та не призвів до ухвалення незаконного рішення, а тому відповідно до ст. 317 КАС України не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Разом із тим, апелянтом не було надано доказів порушення судом першої інстанції принципу змагальності сторін, оскільки позивач мав можливість подати будь-які докази чи пояснення протягом розгляду справи та не був обмежений судом у реалізації цього права.

Відповідно до ч. 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Як вбачається зі змісту КАС України, публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Згідно статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому ним Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Наведена процесуальна норма кореспондується з положеннями ч. 1 статті 19 КАС України, в силу якої юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1).

Таким чином, до адміністративного суду вправі звернутися з позовом особа, яка має суб`єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні її прав чи свобод. Однак обов`язковою умовою надання правового захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною.

Отже, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і підстава виникнення (з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій, причому такі функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір), але відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови, що такі рішення, дії (бездіяльність) є юридично значимими для позивача, тобто порушують права та інтереси останнього шляхом обмежень у реалізації його прав чи покладення на нього необґрунтованих обов`язків.

Наслідком розв`язання публічно-правового спору по суті має бути захист порушеного суб`єктивного права позивача. Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті позовні вимоги, які відновлюють фактично порушені права, свободи та інтереси особи у сфері публічно-правових відносин.

З аналізу вищезазначених норм права вбачається, що особа, яка звертається до суду з даним позовом повинна обґрунтувати порушення своїх прав та наслідки, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхньої посадової або службової особи, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення порушення його прав, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносинах. При цьому, дійсне (фактичне) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

У свою чергу, порушення прав, свобод та інтересів особи наявне тоді, коли сталися зміни стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку в публічно-правових відносинах.

Таким чином, для того, щоб особа могла реалізувати своє право на судовий захист, суд повинен встановити, що оскаржуваними рішенням чи діянням чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено права, свободи чи інтереси саме цієї особи. При цьому, встановлення обставин наявності або відсутності порушеного права позивача є першочерговим відносно дослідження обґрунтованості позовних вимог по суті.

З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувана реєстраційна дія, не створює для позивача жодних правових наслідків, не покладає на нього будь-яких обов`язків та не наділяє його додатковими правами.

Отже, з вищевикладеного вбачається, що позивач наразі жодним чином не позбавлений своїх прав, свобод та інтересів у зв`язку з прийняттям оскаржуваного рішення, оскільки внаслідок його прийняття не відбулось припинення чи була встановлена неможливість реалізації прав позивача та/або виникнення додаткового обов`язку в публічно-правових відносинах.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 02.04.2024.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

В.О. Аліменко

Н.В. Безименна