Справа № 344/2008/24
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2024-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 рокуЛьвівСправа № 344/2008/24 пров. № А/857/4070/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючої судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.

за участі секретаря судового засідання Демчик Л.Р.,

представника позивача: Думенко В.В., Рибачук В.В.

представника відповідача: Федорук Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2024 року у справі № 344/2008/24 за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області до ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні,-

суддя в 1-й інстанції ОСОБА_2

час ухвалення рішення 10 год 50 хв

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ

дата складання повного тексту рішення не зазначено

В С Т А Н О В И В:

05.02.2024 Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області (далі також УДМС в Івано-Франківській області, відповідач) звернулося з позовом до уродженця та громадянина російської федерації ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , відповідач) про його затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на 6 (шість) місяців.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що 03.02.2024 до УДМС в Івано-Франківській області надійшло інформування від ДБР (лист від 02.02.2024) про те, що громадянин рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 нелегально перетнув у січні 2019 російсько-український кордон і на даний час знаходиться на території Івано-Франківської області, його діяльність становить загрозу національній безпеці України. 03.02.2024 працівниками позивача виявлено та доставлено відповідача з метою з`ясування правових підстав перебування його на території України та встановлено, що стосовно даної особи інформація в системі «Аркан» відсутня. За рішенням ДМС від 27.12.2019, громадянина російської федерації ОСОБА_1 / ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Однак, 14.12.2023 рішенням ДМС України на підставі подання ДБР від 27.11.2023 громадянина російської федерації ОСОБА_1 позбавлено додаткового захисту. 02.02.2024 працівниками управління міграційного контролю ГУДМС в Одеській області проведено профілактичний захід у вигляді перевірки місця перебування (проживання) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами якої встановлено факт надання недостовірних відомостей або переховування від органів влади України, так як по даному місці він був відсутній.

Позивач зазначає, що беручи до уваги те, що перебування на території Україні громадянина російської федерації ОСОБА_1 / ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 становить, загрозу національній безпеці України, у нього відсутній паспортний документ або посвідчення особи без громадянства, які дають право перетину державного кордону, стосовно нього прийнято рішення про примусове видворення з України, а також є обґрунтовані підстави вважати, що він ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, а відтак існує необхідність його затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2024 року адміністративний позов задоволено.

Затримано ОСОБА_1 / ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, строком на шість місяців.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника з звернувся з апеляційною скаргою. Вважає, що суд першої інстанції постановив оскаржуване рішення з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Так, у поданій апеляційній скарзі зазначає про те, що зазначена інформація на обгрунтування позовних вимог не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки ОСОБА_1 у лютому 2013 року прибув на постійне проживання в Україну ( АДРЕСА_2 ). Після окупації рф АР Крим переїхав на постійне місце проживання на материкову частину України. За час перебування на території України позивач набув міцних соціальних зв`язків, має родину, двох малолітніх дітей громадян України:дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , офіційно працевлаштований, сплачує податки в Україні, займає активну громадянську позицію на боці України щодо збройного конфлікту та повномасштабного вторгнення рф на територію України за що неодноразово заохочений з боку військовослужбовців ЗСУ та командира в/ч, стосовно ОСОБА_1 не має висунутого кримінального обвинувачення на території України, до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягався. Має постійне місце проживання в м.Одеса. Згідно з наказом ФОП ОСОБА_6 № 1- К від 31.01.2023 року працює на посаді головного адміністратора за основним місцем роботи з 01 лютого 2023 року.

Також апелянт зазначає, що 27.12.2019 року рішенням № 472-19 Державної міграційної служби України громадянина російської федерації ОСОБА_1 визнано особою, яка потребує додаткового захисту та видано посвідчення серії НОМЕР_1 терміном дії до 27.12.2024 року.

14.12.2023 року рішенням № 233-23 Державної міграційної служби України ОСОБА_1 позбавлено додаткового захисту.

Відтак, апелянт просить врахувати, що примусове видворення іноземців та осіб без громадянства не застосовуються до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Водночас, відповідно до ч.8 ст. 30 Закону № 3773-VI, положення цієї статті, тобто щодо примусового видворення іноземців та осіб без громадянства, не застосовуються до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

На виконання ч. 4 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» 23.01.2024 року ОСОБА_1 видано довідку № 014120 про звернення за захистом в Україні. Довідка дійсна до 23.04.2024 року.

Тому, з огляду на неправильне застосування норм матеріального права та в умовах фактичних обставин справи, представник апелянта вважає затримання ОСОБА_1 та поміщення до Волинського ПТПІ строком на 6 місяців свавільним та таким, що не базується на принципах верховенства права.

Також представник апелянта зазначає про те, що суд першої інстанції, без належних та допустимих доказів, встановив факт притягнення до адмінвідповідальності позивача за ч. 2 ст. 203 КУпАП посилаючись тільки на пояснення Позивача.

Також просить суд апеляційної інстанції звернути увагу на те, що суд першої інстанції фактично підтвердив факт законності перебування відповідача на території України, оскільки при наявності документа, який підтверджує законність перебування відповідача на території України, обмежується твердженням «…до результатів розгляду даної адміністративної справи та за наявності довідки від 23.01.2024 року діючої на три місяці, відповідач вправі перебувати у пункті тимчасового перебування, у який за вимогою позову, позивач й просить помістити ОСОБА_1 строком на 6 місяців…».

Також на думку апелянта, суд першої інстанції міг застосувати до відповідача такий захід, як зобов`язання внести заставу, однак останній, ігноруючи норми матеріального та процесуального права відмовив в застосуванні застави без будь-якого обґрунтування такого рішення.

Враховуючи наведені у апеляційній скарзі обгрунтування, представник апелянта просить скасувати Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2024 року та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу у якому зазначив, що апеляційна скарга є необгрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення, а рішення рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області про затримання ОСОБА_1 з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з поміщенням до ПТПІ, строком на 6 місяців є цілком обгрунтованим та прийнятим у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

Звертає увагу суду на те, що представником відповідача не надано жодних доказів та не наведено жодних підтверджень, що ОСОБА_1 прибувши на територію України отримав дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання в Україні. Поряд з цим, просить суд врахувати, що відповідно до інформації, яка міститься в базах даних єдиної інформаційної аналітичної системи управління міграційними процесами громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідкою на постійне проживання не документований.

Також вказує про те, що в єдиній інформаційній аналітичній системі управління міграційними процесами міститься інформація про те що 08.11.2017 року до Центру надання адміністративних послуг Подільської районної у м. Києві державної адміністрації звернулась особа з питання оформлення паспорта громадянина України у формі ID-карти у зв`язку із зміною прізвища на Супрун, надавши при цьому для обміну паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 виданий Центральним РВ у м. Миколаєві УДМС в Миколаївській області 27.10.2012 року на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час розгляду заяви про обмін паспорта було встановлено, що паспорт серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не видавався та є недійсним. Порівнявши біометричні дані осіб, які внесені до Єдиної інформаційної аналітичної системи управління міграційними процесами, а саме: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , існують обґрунтовані підстави вважати, що це одна і та сама особа.

З огляду на наведене, позивач вважає, що інформація про прибуття відповідача в Україну на постійне проживання спростовується відсутністю у нього посвідки на постійне проживання та дозволу на імміграцію в Україну. Натомість спроба незаконної легалізації на території України, використовуючи недійсні документи видані на інші установчі дані свідчить про намагання позивача громадянина російської федерації ухилитися від проходження встановленої чинним законодавством України процедури легалізації перебування на території України іноземців та осіб без громадянства. Що на думку позивача може слугувати підтвердженням, викладених у листі Державного бюро розслідувань даних про загрозу національній безпеці України в умовах збройної агресії російської федерації проти України громадянина російської федерації ОСОБА_1 .

Стосовно набуття відповідачем міцних соціальних зв`язків на території України, а саме одруження, наявність дітей, роботи, постійного місця проживання, тощо, що на думку позивача є підставою для незастосування до нього примусового видворення, а відтак затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, просить суд звернути увагу на те, що підстави для заборони прийняття рішення про примусове повернення чи примусове видворення з України визначені статтею 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Також просить суд звернути увагу на те, що підставою для прийняття рішення про примусове видворення з України громадянина російської федерації ОСОБА_1 слугувала саме загроза національній безпеці України з боку останнього.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, пояснення представників всторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 03.02.2024 до УДМС в Івано-Франківській області надійшло інформування від Державного бюро розслідувань (лист №10-3-04-01-2964 від 02.02.2024 року) в якому вказано, що громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у січні 2019 року нелегально перетнув російсько-український кордон і потрапив до України і на даний час фактично знаходиться на території Івано-Франківської області. Також в вказаному інформуванні зазначено, що діяльність громадянина російської федерації ОСОБА_1 становить загрозу національній безпеці України та негативно впливає на міжнародний імідж України. В листі вказується, що 14.12.2023 року рішенням ДМС України на підставі подання ДБР від 27.11.2023 громадянина російської федерації ОСОБА_1 було позбавлено додаткового захисту. Даний лист, як вбачається з його змісту був адресований також і Голові Державної міграційної служби України.

03.02.2024 працівниками УДМС в Івано-Франківській області спільно зі співробітниками ДБР України виявлено в Івано-Франківській області в с.Поляниця Надвірнянського району та доставлено до УДМС в Івано-Франківській області в м.Івано-Франківську громадянина російської федерації ОСОБА_1 / ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою з`ясування правових підстав його перебування на території України та проведення відповідної перевірки.

Так, згідно протоколу про адмінзатримання від 03.02.2024 о 15.44 год та протоколу про адмінправопорушення від 03.02.2024р. ОСОБА_1 порушив законодавство про статус іноземців та осіб без громадянства, а саме недодержання вимог декларування чи реєстрації місця проживання, вказано час та місце розгляду адмінсправи. Дані документи складалися і в присутності як ОСОБА_1 , так і перекладача, а тому доводи представників відповідача про те, що жодних документів не складалось у вказаний час, спростовується даними доказами. Також, в протоколі про адмінправопорушення ОСОБА_9 надавав письмові пояснення.

Як зазначає позивач та стороною відповідача не заперечується, постановою від 03.02.2024 ОСОБА_1 було притягнуто до адмінвідповідальності передбаченої за ч.2 ст.203 КУпАП та накладено штраф у розмірі 3400 грн.

Від підпису у протоколі та постанові ОСОБА_1 відмовився, що підтверджується складеним актом про відмову від підпису, долученим стороною позивача.

В ході перевірки було також встановлено, що відповідно до інформації, яка міститься в інтегрованій міжвідомчій інформаційно-телекомунікаційній системі щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон « ІНФОРМАЦІЯ_4 » інформація стосовно особи з установчими даними « ОСОБА_1 / ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » - відсутня.

Документ, що посвідчує особу та дає право перетину державного кордону у ОСОБА_1 - відсутній.

Згідно даних ЄІАС УМП в підсистемі «Іноземці та біженці» наявна інформація щодо звернення громадянина російської федерації ОСОБА_1 / ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за захистом в Україні.

В ході опитування ОСОБА_1 представниками позивача він пред`явив фотокопію в телефоні довідки про звернення особи за додатковим захистом в Україні, видану ГУ ДМС в Одеській області 23.01.2024 №014120.

З метою перевірки даної інформації було надіслано запит до ГУДМС в Одеській області щодо стадії розгляду процедури звернення за захистом в Україні громадянина російської федерації ОСОБА_1 / ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно інформації ГУДМС в Одеській області встановлено, що відповідно до рішення ДМС від 27.12.2019р. №472-19, громадянина російської федерації ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

14.12.2023 року рішенням ДМС України на підставі подання ДБР від 27.11.2023р. громадянина російської федерації ОСОБА_1 позбавлено додаткового захисту.

02.02.2024 року працівниками управління міграційного контролю ГУДМС в Одеській області проведено профілактичний захід у вигляді перевірки місця перебування (проживання) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . За результатами перевірки було встановлено, факт надання недостовірних відомостей або переховування від органів влади України.

03.02.2024 було прийнято рішення про поміщення ОСОБА_1 до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України та рішення про примусове видворення з України даного громадянина рф.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на момент затримання відповідач не надав позивачу паспортного або іншого документа, що б посвідчували його особу та/або давали йому право на перетин державного кордону України, доказів права на законне перебування на території України, документів щодо вїзду на територію України, а також не надано доказів того, що відповідач відноситься до осіб, яким надано статус біженця або тих, які потребують додаткового захисту, з врахуванням скасованого вже рішення у грудні 2023.

Відтак, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а також беручи до уваги, що відповідач порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, суд прийшов до висновку про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позову.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Зазначені правовідносини регулює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

На виконання вимог вказаного Закону 23.04.2012 року спільним наказом № 353/271/150 Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби Безпеки України було затверджено Інструкцію про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства. Вказана Інструкція визначає порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України, органів охорони державного кордону та органів Служби безпеки України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в`їзд в Україну та виїзд іноземців та осіб без громадянства з України здійснюється за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України. За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 16 цього Закону, реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в`їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону. Відмітка про реєстрацію іноземця або особи без громадянства в паспортному документі та/або імміграційній картці або інших передбачених законодавством України документах дійсна на всій території України незалежно від місця перебування чи проживання іноземця або особи без громадянства на території України.

Приписами ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Отже, примусове видворення з України іноземця на підставі винесеної постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин. Водночас, вказана вище норма ч. 1 ст. 30 Закону містить приписи про те, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення. Тобто, обов`язковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення.

Правовий висновок у подібних справах було висловлено Верховним Судом у постановах Верховного Суду від 13.04.2021 року у справі № 211/1113/18, від 19.05.2021 року у справі № 522/21025/17.

Згідно абз. 1 ч. 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства визначені статтею 289 КАС України.

Так, частиною першою цієї статті обумовлено, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:

1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;

2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;

4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Згідно ч. 11 ст. 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Порядок дій посадових осіб Державної міграційної служби України, її територіальних органів і територіальних підрозділів, органів охорони державного кордону та органів Служби безпеки України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, їх ідентифікації і вжиття заходів з безпосереднього примусового повернення, поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - ПТПІ), а також під час прийняття рішень про продовження строку затримання визначається Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказ Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 року № 353/271/150 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України 22.01.2018 року № 38/77).

Розділом VI Інструкції визначено порядок дій з ідентифікації та документування іноземців.

Якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України або орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування.

З цією метою до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.

У разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС.

Якщо від компетентних органів країни походження іноземця не надходить відповідь, запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що ідентифікація органами міграційної служби відносно іноземців здійснюється з обов`язковим урахуванням запитів до відповідних дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця та відповідей на них.

На момент виявлення та затримання іноземця документ, що посвідчує особу іноземця та дає йому право на виїзд за територію України іноземцем надано не було.

Щодо звернення відповідача за захистом в Україні, колегія суддів враховує, що в УДМС в Івано-Франківській області наявна інформація про те що, згідно даних ЄІАС УМП в підсистемі «Облік іноземців та біженців» громадянин російської федерації ОСОБА_11 / ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся за захистом в Україні.

Рішенням ДМС від 27.12.2019 № 472-19, громадянина російської федерації ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. 14.12.2023 року рішенням ДМС України на підставі подання ДБР від 27.11.2023 громадянина російської федерації ОСОБА_1 позбавлено додаткового захисту.

Відтак, дослідженими в справі доказами судом встановлено, що у відповідача ОСОБА_1 відсутні визначені законодавством та міжнародними договорами України підстави для перебування в Україні, відсутні також обставини, які, згідно ч. 8 ст. 26 та ч. 1 ст. 31 Закону забороняють примусове видворення за межі України (Відповідач не перебуває у процедурі визнання біженцем та особою, яка потребує додаткового чи тимчасового захисту; не підпадає під захист ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; в країні громадянської належності його життю або свободі не загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; не загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; не загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки).

Враховуючи наведене, відсутність у відповідача паспортного документу або посвідчення особи без громадянства, які дають право перетину державного кордону слугувало правовою підставою для звернення до суду з адміністративним позовом про затримання відповідача з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні. А аналіз сукупності встановлених обставин вказує на те, що затримання відповідача є необхідним та виправданим за наведених умов, таке дозволить компетентним органам в установленому порядку здійснити відповідні процедури ідентифікації щодо відповідача.

Колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що у даній справі суд не розглядає питання видворення відповідача, а лише вирішує питання про затримання громадянина російської федерації з метою його ідентифікації та для забезпечення примусового видворення строком на 6 місяців.

Саме рішення про видворення відповідача у даному адміністративногому провадженні не є предметом судового розгляду.

Водночас, колегія суддів зазначає, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства повинні передувати дві обставини: перша - прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення та друга - ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Дана позиція також висловлена в постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25 червня 2009 року «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні».

Оскільки відповідач порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: не має документів, які посвідчують особу, та не надав суду доказів про своє законне перебування на території України, є законні підстави для затримання відповідача з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з території України, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Додатково колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Зокрема, відповідно до п «f» частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

У п. 103 Рішенні Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року «Справа «Анатолій Руденко проти України», стало остаточним 17 липня 2014 року (№ 50264/08) вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту «e» пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах «Вітольд Літва проти Польщі», заява N 26629/95, п. 78, ЄСПЛ 2000-III, та «Станєв проти Болгарії» [ВП], заява N 36760/06, п. 143, ЄСПЛ 2012).

Суд наголошує, що відповідно до пункт 1 статті 5 Конвенції має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

Отже, колегія суддів констатує, що оскаржуване судове рішення ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суд першої інстанції під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 грудня 2023 року.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2024 року у справі № 344/2008/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 02 квітня 2024 року