Справа № 380/26888/23
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2024-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2024 рокусправа № 380/26888/23
місто Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гулика А.Г.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку

в с т а н о в и в :

до Львівського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі - відповідач) код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 , у якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та не виплатити ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 03.01.2020 по 02.07.2020 (включно);

- стягнути зі ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 03.01.2020 по 02.07.2020 (включно) в розмірі 73091,20 грн.

Ухвалою судді від 20.11.2023 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою від 24.11.2023 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 11.03.2024 суд витребував у відповідача додаткові докази.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що згідно з витягом з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 02.01.2020 №2-ОС, ОСОБА_1 виключено із списків особового складу та усіх видів забезпечення з 02.01.2020. При звільненні з військової служби відповідач не здійснив виплату грошової допомоги на оздоровлення за 2015-2018 роки, щомісячної додаткової грошової винагороди, за період з січня 2016 по лютий 2018 року з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення, а також індексації грошового забезпечення. Виплату перерахованої допомоги на оздоровлення та щомісячної додаткової винагороди відповідач здійснив 22.07.2023 у розмірі 28776,12 грн, а індексації грошового забезпечення 28.10.2023 у розмірі 36305,59 грн. При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідач не сплатив.

18.12.2023 представник відповідача подав відзив, у якому зазначає, що Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини працівників, а спір у справі виник у зв`язку з перерахунком та виплатою ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) позивачу допомоги на оздоровлення за 2015-2018 роки, щомісячної додаткової грошової винагороди, індексації грошового забезпечення на виконання рішення суду, яке вона отримувала під час проходження військової служби, тобто правовідносини які регулюються нормами спеціального законодавства та не можуть підмінюватися нормами Кодексу законів про працю України, оскільки позивач перебувала у статусі військовослужбовця. Також вказує, що до нарахування і виплати кошти, не нараховувалися та не належали до виплати позивачу на день її звільнення 02.01.2020 року. Лише після звернення позивача із запитами та до суду, виникло питання щодо виплат при звільненні. У позовній заяві не міститься відомостей про те, що позивач не знала про це право, або були інші обставини, які заважали позивачу реалізувати зазначене право. З таких підстав просить відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та пояснення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Згідно з витягом з наказу начальника НОМЕР_4 прикордонного загону Західного регіонального управління ДПС України від 02.01.2020 № 2-ОС, ОСОБА_1 виключено із списків особового складу та усіх видів забезпечення з 02.01.2020.

Станом на момент звільнення із позивачем не проведено розрахунків щодо виплати допомоги на оздоровлення за 2015-2018 роки, щомісячної додаткової грошової винагороди, індексації грошового забезпечення.

22.07.2023 відповідач на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28.02.2023 у справі № 380/17481/22, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.06.2023, виплатив позивачу заборгованість за грошовою допомогою на оздоровлення за 2015-2018 роки, щомісячною додатковою грошовою винагородою, передбаченою постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 за період з січня 2016 по лютий 2018 року з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення у сумі 28766,13 грн, що підтверджується випискою з надходження за карткою/рахунком АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

28.10.2023 відповідач на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23.03.2023 у справі № 380/16148/21, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.08.2023, виплатив позивачу заборгованість з індексації грошового забезпечення за період з грудня 2015 року по лютий 2018 року у сумі 36305,59 грн, що підтверджується випискою з надходження за карткою/рахунком АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Позивач, ввжаючи, що розрахунок при звільненні проведено несвоєчасно, звернувся з відповідним позовом до суду.

Даючи оцінку спірним правовідносинам, суд керувався таким.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України).

Стаття 116 КЗпП України (у редакції, чинній на момент проведення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні) визначає строки розрахунку при звільненні.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент проведення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні) передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Згідно з статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Такими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19) та у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

Пункт 292 Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України віж 29.12.2009 №1115 визначає, що після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу начальника органу Держприкордонслужби вищого рівня або письмового повідомлення зазначеного органу про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходить військову службу, про його звільнення військовослужбовець здає в установлені строки посаду, з ним проводиться розрахунок, військовослужбовець виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби і направляється на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за обраним місцем проживання.

Аналогічні положення, щодо обов`язку провести роботодавцем усі виплати, належні працівнику на день припинення трудового договору (звільнення) містить стаття 116 КЗпП України, якою визначено при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як встановлено судом, зі списків особового складу частини позивача виключено 02.01.2020.

Суд бере до уваги те, що з 19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2022 №2352-ІХ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, а саме встановлено обмеження, згідно з яким виплата працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюється не більш як за шість місяців.

З огляду на дату проведення остаточного розрахунку з позивачем (28.10.2023) суд уважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-ІХ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин.

Тому, із відповідача належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні не більш як за шість місяців за затримку терміном 183 календарних дні з 03.01.2020 (наступний день після звільнення з військової служби) по 02.07.2020.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України Про оплату праці визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата, зокрема, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 5 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно особистої картки грошового забезпечення за 2019 рік грошове забезпечення позивача становило у листопаді 2019 року - 11987,37 грн та у грудні 2019 року-12510,65грн. Всього 24498,02 грн.

Кількість календарних днів за листопад 2019 року грудень 2019 року становить 61 день. Тому середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням складає 401,61 грн (24498,02 грн / 61 день).

Отже, середній заробіток, який підлягає виплаті позивачу у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні становить 73093,02 грн (401,61грн х 182 календарних днів).

Підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку. Іншими словами, стаття 117 КЗпП України до 19 липня 2022 року підлягає застосуванню в редакції, яка не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Таким чином, в межах справи підлягають врахуванню норми статті 117 КЗпП України у редакції, що діяла до 19.07.2022 року та відповідно висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 28.06.2023 року у справі №560/11489/22, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, що діяла до 19.07.2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

Наведена правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеному у постанові від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22, від 29.01.2024 у справі 560/9586/22.

Суд висновує про необхідність застосування принципу пропорційності при нарахуванні середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача.

Крім того, суд звертає увагу на те, що у цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат повинен був складати 201201,72грн (100%), з яких: виплачені на час звільнення 136130,01грн (67,66 %) згідно з наданою до суду довідкою про виплачені суми при звільненні та допомоги на оздоровлення за 2015-2018 роки, щомісячної додаткової грошової винагороди, індексації грошового забезпечення позивачки на виконання рішень судів, в розмірі 65071,71грн (32,34 %).

Таким чином, суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 23638,28грн (32,34% від 73093,02грн) як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити повністю.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються.

Керуючись статтями 6, 9, 73-76, 242, 243, 244, 245 КАС України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 03.01.2020 по 02.07.2020 (включно).

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби із 03.01.2020 по 02.07.2020 (включно) у розмірі 23638 (двадцять три тисячі шістсот тридцять вісім)грн 28коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.

Судові витрати між сторонами не розподіляються.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Суддя Гулик Андрій Григорович