Справа № 240/29026/23
Суддя: Токарева Марія Сергіївна
Дата ухвалення: 2024-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року м. Житомир справа № 240/29026/23

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Токаревої М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому з врахуванням нової редакції позову просить:

- визнати протиправними дії посадових осіб військової частини НОМЕР_1 щодо відмови від розгляду рапорту позивача на звільнення з військової служби та не направлення документів на звільнення безпосередньо до посадових осіб, які мають право звільнення з військової служби;

- зобов`язати посадових осіб військової частини НОМЕР_1 направити документи на звільнення з військової служби позивача безпосередньо до посадових осіб, які мають право звільнення з військової служби;

- визнати протиправною бездіяльність посадових осіб військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення позивача з військової служби на підставі поданого рапорту про звільнення посадових осіб військової частини НОМЕР_1 та доданими до нього підтверджуючими документами;

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він з 07.10.2020 проходить строкову службу в ЗСУ, строк якої закінчився 07.04.2022.

18.08.23 позивачем було направлено до відповідача рапорт про звільнення з військової служби на підставі п.а ч. 2 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Указу Президента України 687/2021 від 29.12.2021 «Про звільнення в запас військовослужбовців строкової військової служби, строки проведення чергових призовів та чергові призови громадян України на строкову військову службу у 2022 році», але відповідь на цей рапорт позивач не отримав.

13.09.2023 року представником позивача був направлений запит стосовно розгляду рапорту, але відповідь до представника позивача не надійшла.

27.11.23 позивачем був самостійно поданий рапорт про звільнення, на що 15.12.2023 позивачем була отримання відповідь про те, що у останнього відсутні підстави про звільнення.

Позивач зазначає, що відповідно до Указу Президента України 687/2021 від 29.12.2021 «Про звільнення в запас військовослужбовців строкової військової служби, строки проведення чергових призовів та чергові призови громадян України на строкову військову службу у 2022 році» звільнити в запас зі Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, інших утворених відповідно до законів України військових формувань:

2) інших військовослужбовців строкової служби, які вислужили встановлені строки строкової військової служби:

у квітні червні 2022 року. Зміни які, внесені 11.04.2022 « абзац другий пункт 1 та абзац другий пункт 2 статті 1 доповнити словами «але не раніше оголошення в установленому порядку демобілізації»;» станом на закінчення строку служби позивача не діяли.

Позивач вважає, що відповідачем допущена протиправна бездіяльність щодо не звільнення зі строкової служби позивача, при наявності підстав для звільнення.

За клопотанням представника позивач справа була призначена до розгляду в порядку загального провадження.

Під час підготовчого провадження, в судовому засіданні було з`ясовано, що відповідач рапорти не отримував, оскільки за зазначеною адресою військова частина не перебуває. Судом був наданий позивачу час для направлення рапорту.

Відповідачем було подано відзив на позовну заяву за змістом якого він просив відмовити у задоволенні позову.

Представник позивача направила до суду відповідь на відзив.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, представник відповідача заперечував проти задоволення позову.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, суд усною ухвалою постановленою без виходу до нарадчої кімнати та занесеною до протоколу судового засідання вирішив подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадженні.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 з 07.10.2020 проходить строкову службу у Збройних Силах України, військова частина НОМЕР_1 .

18.08.23 позивачем було направлено до відповідача рапорт про звільнення з військової служби на підставі п.а ч. 2 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Указу Президента України 687/2021 від 29.12.2021 «Про звільнення в запас військовослужбовців строкової військової служби, строки проведення чергових призовів та чергові призови громадян України на строкову військову службу у 2022 році», але відповідь на цей рапорт позивач не отримав.

13.09.2023 року представником позивача був направлений запит стосовно розгляду рапорту, але відповідь до представника позивача не надійшла.

27.11.23 позивачем був самостійно поданий рапорт про звільнення, на що 15.12.2023 позивачем була отримана відповідь про те, що у останнього відсутні підстави для звільнення.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» Строки строкової військової служби в календарному обчисленні встановлюються:

для солдатів і матросів, сержантів і старшин, які проходять строкову військову службу в Збройних Силах України та інших військових формуваннях, - до 18 місяців;

для осіб, які на час призову на строкову військову службу мають ступінь вищої освіти магістра, - до 12 місяців;

Частиною 9 зазначеної норми визначено, що під час дії особливого періоду:

1) для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба продовжується понад встановлені строки:

у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) - до термінів, визначених рішенням Президента України, крім випадків, визначених пунктами "б", "в", "г" частини другої, пунктами "б", "в", "г", "ґ", "д", "е" частини третьої статті 26 цього Закону;

з моменту введення воєнного стану (настання воєнного часу) - до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених пунктами "б", "в", "г" частини другої, пунктами "б", "в", "г", "ґ", "д", "е" частини третьої статті 26 цього Закону;

Указом Президента України 64/2022 від 24.02.2022 оголошено воєнний стан.

Крім цього частиною 4 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах:

2) під час воєнного стану:

а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі;

б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку;

в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;

г) у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років; у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я; у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи; у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Аналогічні положення встановлені Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України.

Спірні правовідносини регулюються розділом ІХ зазначеного Положення.

Відповідно до п. 195 зазначеного Положення звільнення у запас військовослужбовців, зазначених в абзаці першому цього пункту, провадиться відразу після вислуги ними встановлених строків строкової військової служби, передбачених частиною першою статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Військовослужбовці строкової військової служби, які вислужили встановлені строки, у разі потреби за рішенням Президента України можуть бути затримані на військовій службі на строк до шести місяців або у разі настання особливого періоду продовжують проходити військову службу понад встановлені строки до термінів, визначених частиною дев`ятою статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", крім випадків, визначених пунктами "б", "в", "г" частини другої статті 26 цього Закону.

Зокрема, пунктом 210 Положення передбачено, що звільнення військовослужбовців строкової військової служби проводиться на підставах, визначених частиною другою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", командиром військової частини, який має право видавати накази по стройовій частині.

Військовослужбовці строкової військової служби, які вислужили встановлені строки, у разі потреби відповідно до указу Президента України можуть бути затримані на військовій службі на строк до шести місяців.

Під час дії особливого періоду до введення воєнного стану військовослужбовці продовжують проходити строкову військову службу понад встановлені строки до строків, визначених рішенням Президента України, крім випадків, визначених пунктами "б", "в", "г" частини другої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". З моменту введення воєнного стану (настання воєнного часу) військовослужбовці, у яких закінчився строк строкової військової служби, продовжують проходити військову службу до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених пунктами "б", "в", "г" частини другої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Після оголошення демобілізації військовослужбовці, у яких закінчився строк строкової військової служби, звільняються з військової служби на підставі, визначеній пунктом "а" частини другої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Тобто, після оголошення військового стану підстави для звільнення із строкової служби змінилися.

Щодо позовних вимог визнати протиправними дії посадових осіб військової частини НОМЕР_1 щодо відмови від розгляду рапорту позивача на звільнення з військової служби та не направлення документів на звільнення, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що відповідач отримав рапорт позивача на звільнення 27.11.2023.

Рішенням відповідача від 24.12.2023 позивачу відмовлено у достроковому звільненні із строкової військової служби. Тобто, бездіяльності щодо відмови від розгляду рапорту позивача на звільнення з військової служби та не направлення документів на звільнення, відповідачем допущено не було.

На думку суду, позивач помилково вважає, що спірні правовідносини регулюються абз. 3 п.242, п. 233 Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, оскільки розділ XII Звільнення з військової служби стосується прав посадових осіб щодо звільнення з військової служби, проте позивач не є посадовою особою.

Решта позовних вимог є похідними від позовної вимоги щодо визнання протиправними дії посадових осіб військової частини НОМЕР_1 щодо відмови від розгляду рапорту позивача на звільнення з військової служби та не направлення документів на звільнення безпосередньо до посадових осіб, які мають право звільнення з військової служби, а тому відсутні підстави для їх задоволення.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Отже, враховуючи наведені обставини та норми законодавства, які їх регулюють, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку із відмовою позивачу у задоволенні позову у повному обсязі, понесені ним судові витрати зі сплати судового збору, пов`язані зі зверненням до суду, не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.С. Токарева