Справа № 240/23781/23
Суддя: Майстренко Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 року м. Житомир справа № 240/23781/23

категорія 105000000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Майстренко Н.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Центрально-західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання дій протиправними, скасування постанови,

встановив:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову від 26.07.2023 № ЦЗ-73/ЖИ/а-2 про накладення на нього штрафу у розмірі 402000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що висновки відповідача про наявність порушень трудового законодавства не відповідають фактичним обставинам справи.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що зафіксованими під час проведення перевірки обставинами підтверджується виконання працівниками трудових функцій у позивача і допуск їх до роботи без укладання трудових договорів, тобто без оформлення цих відносин, які мають ознаки трудових, у порядку, передбаченому законодавством України про працю.

Відповідно до частини четвертої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Згідно з частиною п`ятою статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , на момент виникнення спірних правовідносин був зареєстрований як фізична особа-підприємець за адресою: АДРЕСА_1 .

Фактична перевірка Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 була проведена на підставі листа Муніципальної інспекції Житомирської міської ради від 31.05.2023 №12/5038 щодо використання ФОП ОСОБА_1 праці неповнолітніх неоформлених найманих осіб за місцем здійснення господарської діяльності по АДРЕСА_2 .

Відповідач стверджує, що відповідно до акту фактичної перевірки від 16.06.2023 №10881/06/25/РРО/ НОМЕР_1 , складеного ГУ ДПС у Житомирській області, встановлено факт допуску позивачем шести найманих працівників, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до роботи без укладання трудових договорів, жодних документів щодо оформлення трудових відносин з ними під час перевірки не надано. Зазначені особи надавали у прокат дитячі електромобілі. Дані обставини підтверджуються також поясненнями ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який 14.06.2023 близько 16 год. 10 хв. на майданчику по АДРЕСА_2 орендував електричний дитячий автомобіль для своєї доньки на 10 хв. за 100,00 грн.

Згідно опису порушень трудового законодавства, виявлених в ході проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 , зазначені шість найманих працівників виконували трудову функцію, а саме: транспортування та надання в оренду дитячих електричних машинок та самокатів.

При цьому, позивач заперечує будь-яку причетність до прокату електромобілів на майданчику по АДРЕСА_2 .

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом діяльності Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 за КВЕД є 77.21 - прокат товарів для спорту та відпочинку.

Відповідач згідно ст. 265 КЗпП України постановою від 26.07.2023 №ЦЗ-73/ЖИ/а-2 застосував до позивача штраф у розмірі 402000,00 грн. за порушення ст. 24 КЗпП України, постанови КМУ від 17.06.2015 №413 "Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу".

Вважаючи таке рішення суб`єкта владних повноважень необґрунтованим та протиправним, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Надаючи оцінку доводам сторін щодо доведеності порушення у формі допуску працівників до роботи без оформлення трудового договору, суд враховує таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Абзацом другим частини 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час або за трудовим договором з нефіксованим робочим часом у разі фактичного виконання роботи протягом усього робочого часу, установленого на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.

Згідно частини другої статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Частиною 4 статті 24 КЗпП України встановлено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Системний аналіз наведеного правового регулювання свідчить на користь висновку, що реалізація права на працю відбувається шляхом здійснення роботи, зважаючи на що законодавець у наведених конструкціях, які стосуються як права на працю, так і відповідальності осіб, винних у порушенні такого права, використовує мовну конструкцію, пов`язану саме з поняттям "робота", як от "укладення трудового договору про роботу", "допуск до роботи", "не може бути допущений до роботи".

Таке правове регулювання безперечно вказує на те, що відповідальність у вигляді штрафу нерозривна пов`язана з роботою, яка має здійснюватися у межах провадження діяльності юридичною або фізичною особою - підприємцем.

Без встановлення того, що відповідна юридична або фізична особа - підприємець фактично здійснює господарську діяльність, яка є предметом перевірки, та з залученням до праці осіб, встановлених під час перевірки, висновок про допуск або недопуск до роботи працівника з дотриманням вимог щодо його належного працевлаштування не буде відповідати критеріям його обґрунтованості.

Згідно з частинами 1, 3 статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Суд зазначає, що основною ознакою, яка відрізняє трудові відносини, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності, працівник виконує роботу відповідно до трудового договору та підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою.

Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

Суду не доведено, з огляду на які обставини слід було би зробити беззаперечний висновок про наявність трудових правовідносин між позивачем та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Факт їх фізичної присутності у момент проведення фактичної перевірки та надані пояснення свідка суд у сукупності з іншими обставинами оцінює критично, оскільки їх недостатньо для висновку про роботу цих осіб без оформлення трудового договору у ФОП ОСОБА_1 .

Для з`ясування правового характеру взаємовідносин позивача з цими особами судом було направлено запит до ГУ ДПС у Житомирській області, яке проводило фактичну перевірку, з метою ідентифікації цих осіб та допиту їх в якості свідків.

Листом від 29.01.2024 року ГУ ДПС у Житомирській області повідомило суд про неможливість ідентифікації вказаних осіб.

З огляду на це суд позбавлений можливості встановити обставини того, яку саме роботу, на якій посаді, в межах якого трудового розпорядку та з якими умовами оплати праці виконували вказані особи. Відповідно, у суду відсутні підстави для висновку про наявність між позивачем та згаданими особами правовідносин з ознаками, притаманними трудовим відносинам.

Без доведення цих обставин належними доказами посилання в акті фактичної перевірки лише на сам факт присутності цих осіб під час проведення перевірки є недостатнім для висновку про їх працевлаштування позивачем без оформлення трудового договору.

Відсутність належних та допустимих доказів порушення трудового законодавства позивачем виключає підстави для притягнення його до відповідальності на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України.

Цей висновок є правовою підставою для констатації того, що постанова від 26.07.2023 №ЦЗ-73/ЖИ/а-2 про накладення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення у розмірі 402000,00 грн. прийнята необґрунтовано, а відтак є протиправною та підлягає скасуванню.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Що стосується відшкодування витрат на правничу допомогу, то судом враховується, що відповідно до ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для цілей розподілу судових витрат, до витрат на правничу допомогу, включається:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Отже, витрати на правничу допомогу адвоката мають бути: пов`язаними з конкретною справою; співмірними із: складністю справи, що визначається предметом спору, обсягом дослідження доказів, тривалістю розгляду справи, тощо; ціною позову; обсягом наданих послуг, що має бути підтверджено актами наданих послуг, актами виконаних робіт, тощо; витраченим часом адвоката на надання правничої допомоги; підтверджені належними доказами.

На підтвердження понесених витрат у справі суду надано акт виконаних робіт № 1-23 від 18.09.2024, додаток до договору від 20.02.2024 про надання правової допомоги №007-23 від 13.02.2023, в якому зазначено про те, що за надання правової допомоги за договором №007-23 від 13.02.2023 адвокат встановлює оплату у розмірі 40000,00 грн. Також зазначено про те, що додатково між сторонами узгоджено гонорар успіху адвоката в сумі 2% від ціни позову, на випадок задоволення позовних вимог.

Відповідачем було подано до суду заперечення щодо розміру витрат на правничу допомогу, обґрунтоване тим, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні всі її витрати на адвоката, якщо керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо є неспівмірним.

Отже, вирішуючи питання про відшкодування витрат на правову допомогу, судом враховується, що відповідно до положень статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 №5076-VI (далі - Закон України № 5076-VI) адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 цього Закону, згідно з якою договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини 3 статті 27 Закону України №5076-VI до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі статтею 30 Закону України №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:

- договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України № 5076-VI);

- за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

- як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

- адвокатський гонорар може існувати в двох формах фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

- адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України №5076-VI;

- відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд має виходити з установленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України № 5076-VI.

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суд, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, має право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

За обставин, які склались у даній справі, адвокатом взагалі не надано договір про надання правової допомоги, а тому суд не може встановити порядок обчислення, форми та ціну послуг адвоката, що свідчить про відсутність у суду доказів узгодженості між сторонами вартості послуг, що мали б надаватися адвокатом згідно договору.

Крім того, у постанові від 30 квітня 2020 року у справі №826/4466/18 Верховний Суд, застосовуючи положення Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, виходив з істотного значення умов договору про надання правничої допомоги щодо порядку проведення розрахунків за ним. Тобто, якщо на час розгляду питання про розподіл витрат на правову допомогу суду не надано доказів щодо того, яким чином сторони визначили вартість робіт та умови розрахунку, ненадання зазначених документів порушує приписи частини 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судом також враховується, що пунктом 4 акту виконаних робіт від 18.09.2024 №1-23, складеного у м. Хмельницькому, хоча місцем діяльності адвоката зазначено м. Житомир, вул. Пушкінська, 44, передбачено, що оплата послуг повинна бути здійснена в готівковій формі протягом 10-ти днів з дня стягнення коштів з ОСОБА_10 (позивача по справі).

Тобто цей акт взагалі не може бути визнаний доказом для підтвердження зв`язку витрат з розглядом цієї справи, оскільки в ньому зазначено про те, що оплата має бути здійснена після стягнення коштів з ОСОБА_10 , яка зазначена позивачем у цій справі, що не відповідає дійсності.

До того ж, цей акт складений у майбутньому - 18.09.2024, а тому не може судом прийматися до уваги, зважаючи на його передчасність.

Будь-яких інших доказів понесення позивачем витрат на правову допомогу суду надано не було.

Враховуючи те, що саме поведінка позивача, яка виразилася у ненаданні доказів понесення судових витрат на правничу допомогу, які мають бути наявні станом на час ухвалення судового рішення, а також зважаючи на те, що представником позивача для підтвердження витрат на правничу допомогу надано документи, які не дозволяють ідентифікувати їх зв`язок саме з розглядом справи за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та які не актуальними та алогічними, а також враховуючи заперечення відповідача щодо невизнання цих витрат, суд дійшов висновку, про відсутність підстав для задоволення поданої заяви про стягнення витрат на правову допомогу.

При цьому судом враховується, що позивачем сплачено судовий збір у сумі 4020,00 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією від 11.09.2023.

Беручи до уваги задоволення позову та приписи ст. 139 КАС України, на користь позивача належить стягнути понесені ним судові витрати зі сплати судового за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 9, 77, 90, 242-246, 255 КАС України

вирішив:

Позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову від 26.07.2023 №ЦЗ-73/ЖИ/а-2 про накладення на Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штрафу у розмірі 402000,00 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрально-західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (вул. Шевченка, 18-а, м. Житомир, 10008, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у сумі 4020,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.М. Майстренко