Справа № 440/8191/23
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2024-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 р. Справа № 440/8191/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Русанової В.Б. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.10.2023, головуючий суддя І інстанції: Г.В. Костенко, по справі № 440/8191/23

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні 19.01.2013 з військової служби наступних виплат: компенсацію за невикористану основну відпустку за 2022 рік, передбачену ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"; одноразову грошову допомогу у зв`язку із звільненням з військової служби у розмірі 4% грошового забезпечення за кожен повний місяць служби з 28.02.2022 по 19.01.2013, тобто 44% грошового забезпечення відповідно до постанови КМУ №460 від 17.09.2014 "Про затвердження Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби";

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням: компенсацію за невикористану основну відпустку за 2022 рік, передбачену ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"; одноразову грошову допомогу у зв`язку із звільненням з військової служби у розмірі 4% грошового забезпечення за кожен повний місяць служби з 28.02.2022 по 19.01.2013, тобто 44% грошового забезпечення відповідно до постанови КМУ №460 від 17.09.2014 "Про затвердження Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби";

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток з 20.01.2023 по день фактичного перерахування заборгованості з виплати нарахованих виплат, а саме: компенсацію за невикористану основну відпустку за 2022 рік, передбачену ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"; одноразову грошову допомогу у зв`язку із звільненням з військової служби у розмірі 4% грошового забезпечення за кожен повний місяць служби з 28.02.2022 по 19.01.2013, тобто 44% грошового забезпечення відповідно до постанови КМУ №460 від 17.09.2014 "Про затвердження Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби".

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23.10.2023 позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану основну відпустку за 2022 рік.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану основну відпустку за 2022 рік.

В інший частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.10.2023 р., в частині відмови у задоволенні позовних вимоги та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що відповідачем порушені норми ч.2 ст. 15 Закону №2011-ХІІ та Порядку №460, оскільки останнім, під час звільнення позивача з військової служби, одноразова грошова допомога при звільненні не виплачена.

Окрім цього, вважає, що наявні підстави для зобов`язання відповідача нарахувати середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі доказами.

Згідно зі ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судовим першої інстанції встановлено та судом апеляційної інстанції підтверджено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28.02.2022 №51, відповідно до мобілізаційного призначення за мобілізаційним планом, солдата ОСОБА_1 , вважати призначеним на посади частини. (а.с.23)

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 19.01.2023 ОСОБА_1 звільнено з військової служби на підставі п.2 ч.4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" у відставку на підставі п.п. "б" (за станом здоров`я) та направлено на облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с.11,24)

03.03.2023 представником позивача направлено адвокатський запит, в якому останній просив надати розрахунки грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01.12.2022 по 19.01.2023, розрахунок компенсації за невикористані дні відпустки та невикористане речове майно ОСОБА_1 , розрахунок одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , передбаченої Постановою №460, повідомити термін упродовж якого ОСОБА_1 будуть виплачені всі передбачені законодавством виплати у зв`язку із звільненням з військової служби. (а.с.12)

Військовою частиною НОМЕР_1 у відповідь на адвокатський запит №34/23 від 03.03.2023, листом від 18.03.2023 №302 повідомлено, що ОСОБА_1 не набув право на щорічну основну відпустку за 2023 рік, а отже компенсація за невикористані дні основної відпустки за 2023 рік не нараховувалась. Також зазначено, що на день надання відповіді на запит у структурі Міністерства оборони України не розроблений механізм виплати грошової компенсації за дні невикористаної відпустки за 2022 рік. Щодо виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із звільненням з військової служби відповідач зазначає, що вказана норма постанови КМУ №460 від 17.09.2014 "Про затвердження Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби" може бути застосовано тільки у виключних випадках, а саме: при звільненні зі служби після прийняття рішення про демобілізацію. (а.с.13)

Позивач, вважаючи протиправною вказану бездіяльність, яка порушує його права, звернувся до суду з цим позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги частково, виходив з їх часткової обґрунтованості.

Враховуючи оскарження позивачем судового рішення першої інстанції фактично лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог та межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, слід зазначити наступне.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням одноразову грошову допомогу у зв`язку із звільненням з військової служби у розмірі 4% грошового забезпечення за кожен повний місяць служби з 28.02.2022 по 19.01.2013, тобто 44% грошового забезпечення відповідно до постанови КМУ №460 від 17.09.2014 "Про затвердження Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби", колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.15 Закону України від 20.12.1991 № 2011 Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої цим пунктом, здійснюється за період такої служби з дня їхнього призову на військову службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні з військової служби не набули права на отримання такої грошової допомоги. Зазначена допомога виплачується на день звільнення таких військовослужбовців. Умови та порядок виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які звільняються з військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам, визначений Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України 07.06.2018р. №260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.2018р. № 745/32197 (в ред., чинній на час звільнення позивача з військової служби). (далі Порядок №260)

Порядок виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби регламентовано розділом ХХХII Порядку №260.

Положеннями закріпленими в пункті 4 розділу ХХХII Порядку №260 передбачено, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які були призвані на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, при звільненні зі служби після прийняття рішення про демобілізацію виплачується грошова допомога в порядку та розмірах, визначених Порядком та умовами виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 460 (далі Порядок №460).

Відповідно до пунктів 1,4 Порядку та умови виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби (Порядок №460), призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією передбачено, що військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період та звільняються із служби, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення. Допомога виплачується з розрахунку місячного грошового забезпечення (без урахування винагород), на яке має право військовослужбовець на день звільнення.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що для отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення, відповідно до порядку №460, необхідно дотримання таких умов: 1) військовослужбовець був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; 2) військовослужбовець був звільнений зі служби після прийняття рішення про демобілізацію.

Так, колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 28.02.2022 призваний у Збройні Сили України за мобілізацією. (а.с.8,23)

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оборону України" особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до ст.1 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період розпочався з 17 березня 2014 р., коли було оприлюднено Указ Президента України від 17.03.2014 р. № 303/2014 Про часткову мобілізацію, і діяв на момент призначення на посади частини позивача.

Разом з цим, Законом України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію визначено, що демобілізація це комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Колегією суддів встановлено, що відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 19.01.2023 №7-рс, солдата ОСОБА_1 звільнено з військової служби у відставку за підпунктом б (за станом здоров`я). (а.с.24)

Враховуючи викладене колегія суддів зазначає, що позивач звільнений зі служби не після прийняття рішення про демобілізацію, окрім цього, рішення про демобілізацію Президентом України не приймалось.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо позовної вимоги про нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку з 20.01.2023 по день фактичного перерахування заборгованості з виплати нарахованих виплат, колегія суддів зазначає наступне.

Спеціальне законодавство, що регламентує порядок проходження військової служби, не містить норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними, тоді як норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Колегія суддів зауважує, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані КЗпП України.

Вказаний вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена в постанові від 21.10.2021 у справі №640/14764/20.

З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.06.2021 у справі №480/2577/20, яка, відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, є обов`язковою для врахування у даній справі, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, можливим є застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладено Верховним Судом, зокрема у постановах від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 20 січня 2021 року у справі №200/4185/20-а, від 20 січня 2021 року у справі № 240/12238/19, від 05 березня 2021 року у справі № 120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року у справі № 340/970/20.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників (ст. 1 КЗпП України).

Відповідно до ст. ст. 3, 4 Кодексу законів про працю України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У відповідності до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За правилами ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Колегія суддів зазначає, що чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, всі належні до виплати йому суми.

Спірні правовідносини між сторонами склались з приводу відповідальності роботодавця за невчасний розрахунок при звільненні з військової служби в частині виплати грошової компенсації за невикористану основну відпустку за 2022 рік, що встановлено рішенням суду.

Колегія суддів зазначає, що грошова компенсація за невикористану основну відпустку за 2022 рік мала бути виплачена при звільненні, тобто, до виключення його зі списків особового складу військової частини.

Отже, грошова компенсація за невикористану основну відпустку за 2022 рік належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні ст.116 КЗпП України.

Таким чином, застосування передбаченої ст.117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.

За змістом частини першої ст.117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого у роботодавця є обов`язок сплатити передбачену ст.117 КЗпП України компенсацію.

Частина перша ст.117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга ст.117 КЗпП України стосується тих випадків, коли між роботодавцем та колишнім працівником існує спір про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, має бути виплачене за весь період такого невиконання.

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 26.02.2020 у справі 821/1083/17.

Як вже зазначалося вище, спірні правовідносини між сторонами склались, в тому числі, з приводу відповідальності роботодавця за невчасний розрахунок при звільненні з військової служби в частині виплати грошової компенсації за невикористану основну відпустку за 2022 рік на виконання рішення суду.

Колегія суддів встановила, що позивача звільнено з військової служби 19 січня 2023 року, а виплату належної йому при звільненні грошової компенсації за невикористану основну відпустку за 2022 рік буде проведено лише на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року у справі №440/8191/23 року, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

Отже, в даному випадку відповідачем порушено вимоги ст.116 КЗпП України, якою передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення (день виключення особи зі списків особового складу військової частини).

З огляду на те, що відповідачем по справі не здійснено повного розрахунку з позивачем у визначені ст.116 КЗпП України строки з вини останнього, зазначене є правовою підставою для його відповідальності згідно зі ст.117 КЗпП України.

При цьому, колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п. 71 постанови від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Також вказано, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Розрахунок середнього заробітку здійснюється на підставі постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до п. 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

У відповідності до п. 4 Порядку № 100, працівникам, які були звільнені в запас з військової служби та повторно призвані (прийняті) на військову службу під час дії особливого періоду, обчислення середньої заробітної плати проводиться з урахуванням положень цього Порядку. Якщо розрахована в установленому порядку середня заробітна плата є нижчою від середньої заробітної плати, яка зберігалася за працівником протягом попереднього періоду військової служби, для розрахунку застосовується середня заробітна плата, яка зберігалася за працівником протягом попереднього періоду військової служби.

Згідно з п. 8 Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Зважаючи на приписи Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №26, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197, при обчисленні середньої заробітної плати військовослужбовцям слід враховувати число календарних днів.

Згідно з довідкою-розрахунком Військової частини НОМЕР_1 розміру середньомісячного і середньоденного грошового забезпечення та дохід за останні два місяці служби, позивачу нараховано грошове забезпечення за листопад 2022 року у сумі 13 677,38 грн., за грудень 2022 року у сумі 13 677,38 грн., всього 27 354,76 грн. Таким чином, середньомісячний розмір грошового забезпечення позивача складає 13 677,38 грн. (27 354,76 грн./2), а середньоденна заробітна плата, з урахуванням кількості робочих днів (61 день), становить 448 грн. 44 коп.

Крім того, суд враховує, що згідно ст. 117 КзПП (у редакції Закону №2352-IX від 01.07.2022) встановлює, що розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за шість місяців.

Таким чином, період затримки розрахунку при звільненні позивача щодо компенсації за невикористану основну відпустку становить шість місяців, оскільки з 20.01.2023 (наступний за днем звільнення день) до 23.10.2023 (дата ухвалення судового рішення) пройшло більше ніж шість місяців, та становить календарні 181 календарний день.

Тобто, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача щодо виплати компенсації за невикористану основну відпустку складає 81 167,64 грн. (448,44 грн. х 181 днів).

З урахуванням зазначеного, суд доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 81 167,64 грн. (448,44 грн. х 181 днів (6 місяців).

Відтак, з огляду на те, що відповідач не виплатив позивачу відповідно до положень статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на дату виникнення права на виплату середнього заробітку) суму середнього заробітку за весь час затримки виплати суми компенсації за невикористану основну відпустку по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, колегія суддів приходить до висновку про допущення відповідачем бездіяльності щодо невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня, наступного за днем звільнення зі служби, тобто з 20.01.2023, по день фактичної виплати грошового забезпечення при звільненні, але не більш як за шість місяців.

Разом з цим, суд першої інстанції не врахував вищенаведеного та дійшов невірного висновку, що позовні вимоги, в цій частині, не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає про наявність підстав для стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 81 167,61 грн.

У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.10.2023 по справі № 440/8191/23 - скасувати в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток з 20.01.2023 по день фактичного перерахування заборгованості з виплати нарахованих виплат, а саме: компенсацію за невикористану основну відпустку за 2022 рік, передбачену ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Прийняти в цій частині нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 81 167,61 грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)С.П. Жигилій
Судді(підпис) (підпис) В.Б. Русанова О.А. Спаскін