Справа № 580/7651/23
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2024-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/7651/23 Головуючий у І інстанції - Трофімова Л.В.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.,

суддів: Костюк Л.О., Оксененка О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до 15 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до 15 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України, в якому просив:

- визнати протиправними дії 15 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо відмови ОСОБА_1 у рапорті про звільнення від 10.08.2023.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Позивач звернувся до Відповідача із рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (з нотаріально засвідченими копіями додатків до рапорту), проте Відповідач листом повідомив Позивача про відмову у звільненні з військової служби у зв`язку з відсутністю підстави для звільнення, оскільки відсутні документи, що підтверджують законні підстави для звільнення з військової служби.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2023 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовільнити повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Доводи апеляційної скарги аналогічні, заявленим у позовній заяві, та містять посилання на неповне з`ясування обставин справи судом першої інстанції та невідповідність його висновків таким обставинам.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно витягу з наказу від 30.06.2023 № 384-ОС сержант ОСОБА_1 зарахований наказом Голови Державної прикордонної служби України від 27.06.2023 № 909-ОС у розпорядження Начальника 15 мобільного прикордонного загону, який прибув для подальшого проходження служби України з 30 червня 2023 (зарахований до списків особового складу та на всі види забезпечення).

Відповідно до Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 27.12.2011 між ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) зареєстрований шлюб (прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка - ОСОБА_3 ; дружини - ОСОБА_3 ) - ОСОБА_4 є дружиною ОСОБА_1

19.07.2023 Позивач звернувся до Начальника 15 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби (зареєстрований 20.07.2023 № 12/25523/23-Вн) з рапортом про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з хворобою дружини, яка потребує постійного догляду за висновком лікарської комісії, що розглянутий у порядку Закону України «Про звернення громадян». До звернення долучено копії: паспорта № НОМЕР_3 ; паспорта дружини № НОМЕР_4 ; свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 27 грудня 2011 року; висновку ЛКК від 17.07.2023 № 247; висновку ЛКК про дозвіл на догляд за дружиною; висновку про результати комплексного визначення індивідуальних потреб особи; згоду на обробку персональних даних.

26.07.2023 15 мобільний прикордонний загін за підписом Начальника за результатом розгляду рапорту ОСОБА_5 , що зареєстрований 20.07.2023, листом № 12/3984-23-вих повідомив останнього, що згідно наданих документів, відсутній відповідний медичний висновок медико-соціальної експертної комісії, що підтверджує необхідність здійснення постійного стороннього догляду за хворою дружиною.

10 серпня 2023 року Позивач повторно звернувся до Командира 15 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України з рапортом про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», що було розглянуто в порядку Закону України «Про звернення громадян» у зв`язку з хворобою дружини, яка за висновком ЛКК КНП «Тарутинський центр первинної медико- санітарної допомоги» Одеської області від 27.07.2023 № 259 потребує постійного стороннього догляду.

До звернення Позивачем долучено: копію паспорту ОСОБА_4 ; копію паспорту ОСОБА_1 ; копії свідоцтв про народження дітей: - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; - ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 ; нотаріально посвідчену копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 ; нотаріально посвідчену копію ЛКК № 259 від 27.07.2023.

14.08.2023 В.о. начальника 15 мобільного прикордонного загону листом № 12/А-202-122 повідомив Позивача, що за результатом розгляду рапорту про звільнення та згідно наданих документів, відсутні визначені законодавством підстави для звільнення з військової служби під час дії воєнного стану, оскільки згідно наданих документів, відсутній відповідний медичний висновок МСЕК, що підтверджує необхідність здійснення постійного стороннього догляду за хворою дружиною.

Вважаючи дії Відповідача щодо відмови Позивачу у рапорті про звільнення від 10.08.2023 протиправними, Позивач звернувся з даним адміністративним позовом до адміністративного суду.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що наданий Позивачем висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, не може підтверджувати необхідності здійснення постійного догляду за хворою дружиною, оскільки стосовно підтвердження фактів догляду уповноваженим органом є інша установа - МСЕК.

Позивач висновку медико-соціальної експертної комісії, яким би була підтверджена необхідність постійного стороннього догляду за дружиною не надав, що свідчить про відсутність установлених законодавством підстав для звільнення ОСОБА_1 з військової служби та підтверджує правомірність дій Відповідача під розгляду рапортів (з додатками) про звільнення з військової служби.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для визнання за Позивачем права на звільнення з військової служби через сімейні обставини під час дії режиму воєнного стану за підпунктом «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII у зв`язку з необхідністю постійного стороннього догляду за дружиною.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вирішуючи цей спір в частині достатності встановлених судами обставин справи та належності обраного Позивачем способу захисту порушеного права, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

При вирішенні кожної справи суд першочергово надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу. Така оцінка здійснюється на підставі аналізу як доводів позивача про наявність у нього порушеного права, які дають підстави ініціювати позов, так і встановлених судом в ході судового розгляду фактичних обставин справи, що дають підстави для висновку про наявність порушеного права. Крім того, суд визначає, чи відповідає обраний Позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 1 статті 2 КАС України).

Гарантоване статтею 55 Конституції України та статтею 5 КАС України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

У рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

При цьому, ініціюючи позов, особа на власний розсуд визначає, чи порушені її права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Проте, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність дійсно протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Частиною 1 статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

У даній адміністративній справі Позивач не погоджується з вчиненими 15 мобільним прикордонним загоном Державної прикордонної служби України діями щодо відмови ОСОБА_1 у рапорті про звільнення від 10.08.2023.

Верховний Суд у постанові від 25 листопада 2021 року у справі № 580/3199/19 зазначив, що звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах. З огляду на встановлені судами обставини саме по собі визнання протиправними дій Відповідача без зобов`язання вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення не відповідає способам захисту порушеного права, визначеним у статті 5 КАС України.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що звертаючись до суду із цими позовними вимогами, обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, які він вважає порушеними, оскільки визнання протиправними дій Відповідача не вплине на обсяг прав та обов`язків Позивача.

З урахуванням викладеного, колегія суддів у даній адміністративній справі дійшла висновку, що оскаржуючи дії Відповідача, Позивач не правильно обрав спосіб захисту порушених, на його думку, прав та інтересів, оскільки такі дії не призвели до жодних юридично-значимих наслідків, які можуть впливати на його права чи інтереси.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 440/3862/18.

Враховуючи вищевикладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно прийняв рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову, проте не дослідив належним чином наявність/відсутність порушеного права чи інтересу Позивача, тому колегія суддів вважає за необхідне змінити мотивувальну частину рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2023 року, зазначивши, що підставами для відмови у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до 15 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними є доводи, викладені у даній постанові.

Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити судове рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Розглянувши доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено при неповному з`ясуванні обставин справи, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальній частині, в решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 241, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2023 року зазначивши, що підставами для відмови у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до 15 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними є доводи, викладені у даній постанові.

В іншій частині рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя: В.П. Мельничук

Судді: Л.О. Костюк

О.М. Оксененко