Справа № 420/2912/24
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2024-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2912/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 26 січня 2024 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати відмову військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), у звільненні ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) з військової служби у військовій частині НОМЕР_1 за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю - протиправною;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю;

- стягнути з відповідача судові витрати;

- встановити судовий контроль за виконанням рішення суду.

Адміністративний позов обґрунтовано наступним

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він, ОСОБА_1 27.02.2022 року як доброволець прибув до ІНФОРМАЦІЯ_1 та далі з 28.02.2022 року почав проходити службу у військовій частині НОМЕР_1 (далі по тексту відповідач, в/ч НОМЕР_1 ). У зв`язку зі зміною сімейних обставин, позивач вимушений був звернутися до відповідача 12.04.2023 року з рапортом та відповідним пакетом підтверджувальних документів, з проханням про звільнення з військової служби за п.п. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки дружина ОСОБА_2 , має 3 (третю) групу інвалідності. Рапорт залишено без розгляду. 18.05.2023 року подано повторно рапорт про звільнення. Залишено без розгляду.

В подальшому, 16.08.2023 року Одеський окружний адміністративний суд виніс рішення у справі № 420/12904/23 про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язав військову частину звільнити позивача.

За апеляційною скаргою в/ч НОМЕР_1 рішення суду першої інстанції скасовано. 12.12.2023 року П`ятий апеляційний адміністративний суд виніс постанову з наступною резолютивною частиною:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 стосовно розгляду рапортів ОСОБА_1 про звільнення з військової служби відповідно до абз.4 п.п. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути по суті рапорти ОСОБА_1 про звільнення з військової служби відповідно до абз.4 п.п. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

В подальшому, 26.12.2023 року в кабінет електронного суду позивача надійшов звіт про виконання постанови 5-го ААС від 12.12.2023 року та відмова в/ч НОМЕР_1 у звільненні позивача №182/13647 від 20.12.2023 року. Окрім того, в ухвалі від 28.12.2023 року П`ятий апеляційний адміністративний суд вказав: - Суд апеляційної інстанції відмічає, що викладена військовою частиною НОМЕР_1 в листі від 20.12.2023 №182/13647 відмова у звільненні ОСОБА_1 з військової служби може бути перевірена відповідним судом у новому провадженні, у разі якщо позивач скористається своїм правом на звернення до суду з позовною заявою.

З огляду на викладене, позивач звернувся до суду з даним позовом до в/ч НОМЕР_1 про визнання відмови у звільненні ОСОБА_1 , викладеної у листі в/ч НОМЕР_1 від 20.12.2023 року №182/13647 незаконною та зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю.

Відзив на адміністративний позов обґрунтовано наступним

Вимоги, викладені в позовній заяві позивачем, військова частина НОМЕР_1 не визнає в повному обсязі, як такі, що є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають чинному законодавству, виходячи з того, що приписами ч. 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не передбачено такої підстави для звільнення військовослужбовців наявність третьої групи інвалідності у дружини (чоловіка) як під час дії особливого періоду так і під час воєнного стану. Всі підстави для звільнення, які передбачені ч. 4 ст. 26 цього Закону стосовно інвалідності у відповідних категорій осіб, які в свою чергу перебувають у відповідних відносинах з військовослужбовцями, ставляться в залежність від наявності саме І чи II групи інвалідності. Разом з тим, дружина позивача є особою з інвалідністю ІІІ групи. Причина інвалідності інвалідність з дитинства. Захворювання зору.

Вказані показання МСЕК не свідчать про наявність у дружини позивача обставин непрацездатності, значного обмеження життєдіяльності, неспроможності або обмеженої спроможності до самообслуговування, що у контексті підп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ та не є підставою звільнення з військової служби.

Виходячи із наведеного, відповідач зазначає, що у рапорті позивача на звільнення з військової служби з підстав наявності у дружини інвалідності ІІІ групи було відмовлено з огляду на відсутність такої підстави у Законі України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Крім того відповідач вказує, що прийняття наказу про звільнення з військової служби є дискреційними повноваженнями військової частини НОМЕР_1 , де проходить службу військовослужбовець ОСОБА_1 .. Водночас, оскільки відсутні підстави для визнання протиправними дій, то й відсутні підстави для задоволення вимог про зобов`язання вчинити певні дії. Саме тому, в задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача звільнити даного військовослужбовця від проходження військової служби, слід відмовити.

Процесуальні дії

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на підставі ст.262 КАС України у межах строків, визначених ст.258 КАС України та з урахуванням встановлених сторонам строків для подання заяв по суті.

05 лютого 2024 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження (вхід. № ЕС/5145/24).

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2024 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд в порядку загального позовного провадження адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

09 лютого 2024 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву з доданими документами (вхід. № 5809/24).

13 лютого 2024 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив (вхід № ЕС/6301/24).

12 березня 2024 року від представника позивача до суду надійшли заперечення на бездіяльність головуючого судді (вхід. № ЕС/10140/24).

12 березня 2024 року від представника позивача до суду надійшли заперечення на дії головуючого (вхід. № ЕС/10144/24).

12 березня 2024 року від представника позивача до суду надійшли заперечення на бездіяльність головуючого судді № 02 (вхід. № ЕС/10147/24).

12 березня 2024 року від представника позивача до суду надійшло клопотання про огляд в судовому засіданні іншої судової справи (вхід. № ЕС/10150/24).

12 березня 2024 року від представника позивача до суду надійшло клопотання про постановлення окремої ухвали (вхід. № ЕС/10153/24).

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про витребування та огляду матеріалів справи № 420/12904/23 у судовому засіданні у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено, з огляду на те, що суддею на підставі службової записки (№ 03.01.04-121/24 від 13.03.2024 року) наданої начальнику відділу організаційного забезпечення виконання рішень та архівної роботи Одеського окружного адміністративного суду Флорі Н.В., вже були отримані матеріали адміністративної справи №420/12904/23 для огляду їх судом при розгляді по суті та прийняття рішення у справі № 420/2912/24.

14 березня 2024 року від представника позивача до суду надійшли додаткові пояснення у справі №01 в порядку ст. 44 КАС України (вхід. № ЕС/10583/24).

21 березня 2024 року від представника позивача до суду надійшли письмові пояснення №02 в порядку ст. 44 КАС України до позовної заяви в частині мотивації задоволення позовних вимог у повному обсязі (вхід. № ЕС/11802/24).

22 березня 2024 року від представника позивача до суду надійшла заява про стягнення судових витрат з відповідача з доданими доказами (вхід. № ЕС/12065/24).

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року у задоволенні клопотання позивача про винесення окремої ухвали в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Станом на 02 квітня 2024 року, будь-яких інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалася позиція позивача та відповідача, відзив на позовну заяву, відповідь на відзив та письмові пояснення представника позивача, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

Згідно Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 25.02.2022 року №69/2022, ОСОБА_1 28.02.2022 року призвано до лав Збройних Сил України та на даний час позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_4 .

17.09.2021 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 від 17.09.2021 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниця Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький).

Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експортною комісією серії 12 ААГ №333346 від 30.03.2023 року, виданої Спец. Травматологічною МСЕК Департаменту охорони здоров`я Вінницької ОДА, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є особою з ІІІ групою інвалідності (загальне захворювання).

В квітні 2023 року позивач подав рапорт командуванню військової частини НОМЕР_1 , в якому просив клопотати перед вищим командуванням про звільнення з військової служби за сімейними обставинами відповідно до пп. "г" п.2 ч.4 ст.26 Закону «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю (ІІІ група).

23.05.2023 року позивач засобами поштового зв`язку направив рапорт від 18.05.2023 року командуванню військової частини НОМЕР_1 , в якому просив клопотати перед вищим командуванням про звільнення з військової служби за сімейними обставинами відповідно до пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю (ІІІ група). Згідно трекінгу відправлень офіційного сайту Укрпошти, вказаний рапорт було отримано військовою частиною НОМЕР_1 26.05.2023 року.

В подальшому позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2024 року у справі № 420/12904/23 позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено:

- визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю;

- зобов`язано військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2023 року по справі № 420/12904/23 апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задоволено частково. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.08.2023 та додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.08.2023 у справі №420/12904/23 скасовано Прийняти у справі нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 стосовно розгляду рапортів ОСОБА_1 про звільнення з військової служби відповідно до абз.4 п.п.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

- зобов`язано військову частину НОМЕР_1 розглянути по суті рапорти ОСОБА_1 про звільнення з військової служби відповідно до абз.4 п.п.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Також зазначеною постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2023 року по справі № 420/12904/23 встановлено судовий контроль за виконанням постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2023 року у справі №420/12904/23 та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 протягом 15 днів з дня отримання даного судового рішення подати до П`ятого апеляційного адміністративного суду звіт про виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2023 року у справі №420/12904/23.

З досліджених судом матеріалів адміністративної справи № 420/12904/23 встановлено, що на виконання вимог постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2023 року у справі №420/12904/23 військовою частиною НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_4 надіслано лист №182/13647 від 20.12.2023 року стосовно розгляду по суті його рапортів про звільнення з військової служби, копію якого судом долучено до матеріалів даної справи.

Зазначеним листом №182/13647 від 20.12.2023 року військовою частиною НОМЕР_1 розглянуті по суті всі рапорти ОСОБА_1 , які надходили до нетаємного діловодства військової частини НОМЕР_1 впродовж 2023 року щодо його звільнення з військової служби у відповідності до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст.20 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та позивачу відмовлено у звільненні, з посиланням на відсутність законних підстав щодо його звільнення з військової служби за мобілізацією на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме, у зв`язку з наявністю у його дружини ОСОБА_2 ІІІ (третьої) групи інвалідності.

В ухвалі П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.12.2023 року по справі №420/12904/23, суд апеляційної інстанції відмітив, що викладена військовою частиною НОМЕР_1 в листі від 20.12.2023 року №182/13647 відмова у звільненні ОСОБА_1 з військової служби може бути перевірена відповідним судом у новому провадженні, у разі якщо позивач скористається своїм правом на звернення до суду з позовною заявою.

Вважаючи, відмову військової частини НОМЕР_1 , викладену в листі від 20.12.2023 року №182/13647 щодо звільнення позивача з військової служби протиправною, останній звернувся до суду із даним позовом.

Джерела права та висновки суду

Так, частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регулюються Законом України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232-XII).

Частинами 1, 2, 4 - 6 статті 2 Закону №2232-XII встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII і залежать від виду військової служби.

Підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, передбачені частиною четвертою цієї статті.

При цьому, пунктом першим визначені підстави для звільнення таких військовослужбовців під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану), а пунктом другим - під час воєнного стану.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який востаннє продовжений до 18.08.2023 року.

В свою чергу, Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» № 69/2022 від 24.02.2022 року постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Спірним у даній справі є питання щодо застосування положень абзацу шостого підпункту «г» пункту 1 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», які визначають підстави для звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини.

Так, згідно пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XII (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, далі Закон № 2232-XII) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): наявність дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Згідно обставин даної справи, згідно Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 25.02.2022 року № 69/2022, ОСОБА_1 28.02.2022 року призвано до лав Збройних Сил України та на даний час позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_4 .

Матеріалами справи підтверджується подання позивачем рапортів, в яких останній просив звільнити його з військової служби в запас відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з наявністю дружини з числа осіб з інвалідністю ІІІ групи.

На підтвердження наявності підстав для звільнення позивача з військової служби останній додав до рапорту, зокрема, свідоцтво про укладення шлюбу від 17.09.2021 року №289340 Серії НОМЕР_6 та довідку до акту огляду медико-соціальної експертної комісії №33346 серії АГ з якої вбачається ІІІ (третя) група інвалідності ОСОБА_2 , причини інвалідності загальне захворювання, інвалідність встановлена безстроково.

Відповідачем відмовлено позивачу у звільненні з військової служби, посилаючись у своїй відповіді на відсутність законних підстав щодо його звільнення з військової служби за мобілізацією на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме, у зв`язку з наявністю у його дружини ОСОБА_2 ІІІ (третьої) групи інвалідності.

Позивач вважає, що має право на звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю ІІІ групи, у зв`язку з чим, подав даний позов.

В свою чергу, на думку відповідача, пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» дає підстави військовослужбовцю для звільнення з військової служби у разі наявність інвалідності у дружини чи/або батьків своїх чи батьків дружини (чоловіка) саме першої або другої групи, а не третьої, як у дружини позивача.

Проте, суд вважає, що доводи відповідача ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з огляду на викладене.

Так, пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII чітко визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): наявність дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю.

Такі сімейні обставини, як наявність дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю, незалежно від групи інвалідності, є самостійною умовою для звільнення з військової служби військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, та вказані положення Закону № 2232-XII не передбачають вимог до групи інвалідності, встановленої дружині (чоловіку) відповідного військовослужбовця.

Така умова для звільнення військовослужбовця з військової служби, як наявність саме І чи ІІ групи інвалідності, на що посилається відповідач, передбачена цим же пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII, проте, стосується батьків військовослужбовця чи батьків дружини (чоловіка).

Суд наголошує, що пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII не містить вимог, на які посилається відповідач про те, що дружині (чоловіку) відповідного військовослужбовця має бути встановлена саме І чи ІІ група інвалідності, що давало б підстави для його звільнення з військової служби.

Суд повторно звертає увагу на те, що в абз. 4 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII прямо вказано про те, що підставою для звільнення з військової служби відповідного військовослужбовця є обставини щодо наявності дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю (без будь-якої конкретизації щодо групи інвалідності, тобто, в тому числі, ІІІ групи) та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю, проте, лише I чи II групи.

Таким чином, такі умови, як наявність конкретно визначеної групи першої чи другої, передбачені для такої категорії осіб, як батьки військовослужбовця чи батьки дружини (чоловіка).

З огляду на викладене, суд зазначає, що відповідач неправильно розтлумачив норму пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону № 2232-XII шляхом істотного звуження її змісту, адже фактично замінив вжитий законодавцем комбінований сполучник "та/або" на єднальний "та". Наслідком такого помилкового тлумачення відповідача є акт правозастосування (відмова у задоволенні рапортів про звільнення з військової служби), що прямо суперечить закону та порушує права ОСОБА_1 .

На підставі вищенаведеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для звільнення ОСОБА_1 з військової служби за пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону № 2232-XII, оскільки його дружина ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІІ групи.

На підставі наведеного у сукупності, враховуючи, що позивач у своїх рапортах просив звільнити його з військової служби у зв`язку з наявність у нього дружини ІІІ групи інвалідності, що відповідає вимогам пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII, суд погоджується з доводами позивача, що відмова відповідача у звільненні ОСОБА_1 з військової служби за цих обставин є протиправною, а тому, вимоги позивача у цій частині підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог про зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення позивача військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», суд зазначає наступне.

Згідно ч. 7 ст. 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до п.п. 233, 234, 241, 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008 (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, далі Положення № 1153/2008) військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.

Вислуга років військової служби військовослужбовців розраховується не пізніше ніж за два місяці до дати, на яку планується звільнення.

Інформація про розраховану вислугу років військової служби доводиться військовослужбовцю під підпис перед оформленням документів для його звільнення з військової служби. У разі незгоди з розрахунком вислуги років військової служби військовослужбовець повинен письмово обґрунтувати свої заперечення на аркуші з розрахунком вислуги років і засвідчити їх своїм підписом. У разі відмови військовослужбовця підписати розрахунок вислуги років про це робиться відповідний запис на цьому ж аркуші та засвідчується підписами осіб, які були присутні під час бесіди.

Заперечення військовослужбовців щодо розрахунку вислуги років військової служби розглядаються командирами (начальниками) військових частин перед оформленням документів для звільнення з військової служби. Спірні питання щодо заліку вислуги років окремих періодів служби для призначення пенсії розглядаються спеціальною комісією Міністерства оборони України.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.

Після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.

Матеріалами справи підтверджується подання позивачем рапортів від 12.04.2023 року, від 18.05.2023 року, в яких останній просив звільнити його з військової служби в запас відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з наявністю дружини з числа осіб з інвалідністю ІІІ групи.

З досліджених судом матеріалів адміністративної справи № 420/12904/23 встановлено, що на виконання вимог постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2023 року у справі №420/12904/23 військовою частиною НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_4 надіслано лист №182/13647 від 20.12.2023 року стосовно розгляду по суті його рапортів про звільнення з військової служби, копію якого судом долучено до матеріалів даної справи.

Зазначеним листом №182/13647 від 20.12.2023 року військовою частиною НОМЕР_1 розглянуті по суті всі рапорти ОСОБА_1 , які надходили до нетаємного діловодства військової частини НОМЕР_1 впродовж 2023 року щодо його звільнення з військової служби у відповідності до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст.20 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та позивачу відмовлено у звільненні, з посиланням на відсутність законних підстав щодо його звільнення з військової служби за мобілізацією на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме, у зв`язку з наявністю у його дружини ОСОБА_2 ІІІ (третьої) групи інвалідності.

За встановлених обставин та наведеного правового регулювання, враховуючи, що у даній справі судом встановлено протиправність відмови відповідача у звільненні позивача з військової служби за його рапортами у зв`язку з наявністю дружини з числа осіб з інвалідністю ІІІ групи на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII, суд приходить до висновку про наявність підставі для задоволення вимог позивача в частині зобов`язання військової частини НОМЕР_7 прийняти рішення про звільнення позивача військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з чим позовні вимоги належить задовольнити повністю.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Згідно з ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, на підставі ст. 8 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст. 9 КАС України, відповідно до якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відносно викладеного позивачем клопотання про встановлення судового контролю, суд зазначає наступне.

Порядок встановлення судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах визначено статтею 382 КАС України.

Згідно із ч.1 ст.382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Вирішуючи питання про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення колегія суд враховує, що в межах спірних правовідносин ОСОБА_1 неодноразово звертався до військової частини НОМЕР_1 із рапортами щодо його звільнення з військової служби.

Натомість, проявляючи протиправну бездіяльність жоден із рапортів позивача суб`єктом владних повноважень розглянуто не було.

Лише на виконання вимог постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2023 року у справі №420/12904/23 військовою частиною НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_4 надіслано лист №182/13647 від 20.12.2023 року стосовно розгляду по суті його рапортів, яким позивачу відмовлено у звільненні.

Отже, з метою забезпечення реального виконання військовою частиною НОМЕР_1 даного судового рішення, суд уважає за необхідне застосувати, передбачений статтею 382 КАС України, інститут «судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах».

Розподіл судових витрат

У позові позивач зазначив, що попередній розрахунок витрат на правову допомогу становить: 30 600,00 грн. У разі понесення додаткових витрат, відповідні докази будуть подані безпосередньо до суду. Акт наданих послуг, банківська виписка та повноваження адвоката будуть надані після відкриття провадження у справі.

22 березня 2024 року від представника позивача до суду надійшла заява про стягнення судових витрат з відповідача з доданими доказами (вхід. № ЕС/12065/24), в якій представник позивача просить суд стягнути з військової частини НОМЕР_1 судові витрати в розмірі 31 500,00 (тридцять одна тисяча п`ятсот) гривень.

При вирішенні питання щодо розподілу витрат на професійну (правничу) допомогу суд, відповідно до положень ч.5, ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», ч.5 ст.242 КАС України враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права.

Так, у відповідності до висновків Верховного Суду, які викладені у постанові від 15 травня 2018 року у справі №821/1594/17, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з того, що компенсація таких витрат здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 КАС України, яка не обмежує розмір таких витрат.

За змістом статті 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Цей висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі №815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі №814/698/16.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та адвокатом Федоренко Поліною Петрівною укладено договір про надання правничої допомоги №11 від 23.01.2024 року та погоджено норму години праці у розмірі 1800,00 (одна тисяча вісімсот) гривень.

Як зазначив представник позивача у заяві про стягнення судових витрат, в процесі судового розгляду адміністративної справи, позивачем отримано такі послуги:

1) Підготовка позовної заяви від 26.01.2024 року 4 год.;

2) Клопотання про розгляд справи у загальному провадженні від 04.02.2024 року 2 год.;

3) Відповідь на відзив від 12.02.2024 року 2 год.;

4) Заперечення на бездіяльність головуючого судді від 11.03.2024 року 1 год.;

5) Заперечення на дії головуючого від 11.03.2024 року 1 год.;

6) Заперечення на бездіяльність головуючого судді №02 від 11.03.2024 року 1 год.;

7) Клопотання про постановлення окремої ухвали від 11.03.2024 року 1,5 год.;

8) Клопотання про витребування та огляду матеріалів справи № 420/12904/23 у судовому засіданні від 12.03.2024 року 1 год.;

9) Письмові пояснення по юридичній техніці № 01 від 13.03.2024 року 2,5 год.;

10) Письмові пояснення по судовій практиці № 02 від 20.03.2024 1,5 год.

Відповідно до умов п.3.2 Договору, норма години праці складає: 1800,00 грн. Загальна вартість послуг складає: 17,5 год.*1800 = 31 500,00 (тридцять одна тисяча п`ятсот) гривень.

На підтвердження понесених судових витрат, представником позивача надано примірник договору № 11 від 23.01.2024 року, ордер, свідоцтво та Акт від 21.03.2024 року. Доказів оплати наданих адвокатом послуг позивачем до суду не надано.

Однак, слід зазначити, що згідно з ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

З огляду на викладене, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката.

У постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 640/2076/19 зазначено, що КАС України у редакції, чинній з 15.12.2017 року, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено, безвідносно до наявності в матеріалах справи відповідних платіжних документів. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 і постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 160/6899/20.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд з прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір був обґрунтованим. Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд, не може бути обов`язковою для суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою.

Суд звертає увагу на те, що суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку, тому, суд вважає, що заявлений представником позивача до відшкодування розмір правничої допомоги є завищеним та таким, що підлягає зменшенню.

Предмет у цій справі не є складним, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними.

Таким чином, заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірними зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг) та ціною позову.

Крім того суд звертаю увагу на те, що позивачем не надано до суду доказів оплати ним послуг адвоката.

На думку суду, обґрунтованим, об`єктивним і таким, що підпадає під критерій розумності, враховуючи, що вказана справа є справою незначної складності, є визначення вартості послуг адвоката у сумі 6 000,00 грн. Аналогічні висновки щодо необхідності застосування критеріїв співмірності при оцінці наданих адвокатом послуг викладено у постанові Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі №200/14113/18-а.

Відтак, суд доходить висновку, що на користь позивача необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судового збору у відповідності до вимог ст.139 КАС України судом не здійснюється.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 173-183, 242-246, 250, 255 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 (викладену в листі №182/13647 від 20.12.2023 року) у звільненні ОСОБА_1 з військової служби у військовій частині НОМЕР_1 за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення (наказ) про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суму судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн. 00 коп. (шість тисяч гривень нуль копійок).

Встановити судовий контроль за виконанням рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року у справі №420/2912/24.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 протягом 15 днів з дня набрання законної сили даним судовим рішення подати до Одеського окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року у справі №420/2912/24.

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ).

Суддя С.О. Cтефанов