Справа № 580/6288/23
Суддя: Алла РУДЕНКО
Дата ухвалення: 2024-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2024 року справа № 580/6288/23

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого Руденко А. В., розглянувши у письмовому провадженні у спрощеному провадженні в приміщенні суду позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

19.07.2023 до Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки перерахунку грошового забезпечення, з 27.02.2021 по 15.07.2023;

- зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні виходячи з його грошового забезпечення за крайні два місяці, що передують його звільненню, з 27.02.2021 по 15.07.2023;

- визнати протиправними дії відповідача щодо несвоєчасної виплати перерахунку грошового забезпечення пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 позивачу;

- зобов`язати відповідача виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою перерахунку грошового забезпечення відповідно до Порядку №159 з лютого 2020 року по день фактичного розрахунку;

- зобов`язати відповідача надати позивачу та його представнику довідку про нараховане та виплачене грошове забезпечення позивача за період з грудня 2020 року по 27.02.2021.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав, що проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та з 27.02.2021 знятий з усіх видів забезпечення. Під час проходження військової служби відповідач виплачував грошове забезпечення позивачу з 29.01.2020 по день звільнення в розмірі, який не відповідав п. 4 Постанови № 704. На виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.02.2023 у справі № 580/11455/21 відповідач 15.07.2023 провів фактичний розрахунок належного йому грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 27.02.2021 в сумі 43 758,73 грн, тобто із значною затримкою. З посиланням на ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України позивач просить зобов`язати відповідача виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Також позивач зазначив, що наявні підстави для виплати відповідачем компенсації втрати частини такого доходу. Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною та такою, що порушує його права.

Відповідач проти позову заперечив. У відзиві на позовну заяву, поданому до суду 27.03.2024, зазначив, що питання виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні було предметом розгляду в справі №580/5801/23. Так, рішенням від 11.09.2023 суд зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 29.12.2022 до 29.06.2023 у сумі, пропорційній виплаченим із затримкою коштам індексації до загальної суми для належного повного розрахунку при його звільненні. Тому, в справі, що розглядається, в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Щодо компенсації втрати частини доходів відповідач зазначив, що право на компенсацію втрати частини доходу за порушення строків його виплати виникає лише у разі, якщо такий дохід має постійний, а не разовий характер. Тому, виконання рішення суду не являється затримкою у виплаті доходу, так як кошти отримуються одноразово в порядку виконання та не мають постійного характеру.

01.04.2024 представник позивача подала до суду відповідь на відзив, в якій посилається на те, що підставою для звернення до суду в рамках адміністративної справи №580/5801/23 були протиправні дії відповідача щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018. Фактичний розрахунок по індексації грошового забезпечення відповідач провів 29.06.2023 в сумі 76 748,87 грн. Підставою для звернення до суду в справи №580/6288/23 були протиправні дії відповідача щодо виплати грошового забезпечення позивачу з 29.01.2020 по день звільнення в розмірі, який не відповідав пункту 4 постанови КМУ №704. Тому просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою від 24.07.2023 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив спрощене позовне провадження без виклику учасників справи.

З`ясувавши доводи учасників справи, викладені у заявах по суті, дослідивши подані письмові докази, суд встановив таке.

Позивач ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України та наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.03.2021 № 44 був звільнений зі служби та виключений зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 27.02.2021.

Постановою від 01.02.2023 у справі № 580/11455/21 Шостий апеляційний адміністративний суд зобов`язав військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 грошового забезпечення з 29.01.2020 по 31.12.2020, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік, шляхом визначення їх розміру виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020, з урахуванням раніше виплачених сум; зобов`язав військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 грошового забезпечення з 01.01.2021 по 15.04.2021, грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік, грошової компенсації за 56 днів невикористаної відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки та одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків грошового забезпечення за 10 років, шляхом визначення їх розміру виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021, з урахуванням раніше виплачених сум.

Відповідач на виконання зазначеного судового рішення виплатив 15.07.2023 позивачу належне йому грошове забезпечення за період з 29.01.2020 по 27.02.2021 в сумі 43 758,73 грн, що підтверджується випискою із АТ КБ «Приватбанк».

Рішенням від 11.09.2023 Черкаський окружний адміністративний суд, зокрема, зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 29.12.2022 до 29.06.2023 у сумі, пропорційній виплаченим із затримкою коштам індексації до загальної суми для належного повного розрахунку при його звільненні.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою належного грошового забезпечення, позивач звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи суд зазначає таке.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі Закон №2011-XII).

Ч. 1 ст. 9 зазначеного Закону передбачає, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

У частині першій статті 1-2 Закону №2011-XII зазначено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані нормами спеціального законодавства. Водночас такі питання врегульовані нормами КЗпП України.

Так, приписами частини першої статті 47 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

19.07.2022 набрав чинності Закон №2352-ІХ, яким норми статті 117 КЗпП України викладено в новій редакції.

Так, відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції Закону №2352-ІХ) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Таким чином, відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений строком 6 місяців.

Як встановив суд, стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України в цій справі пов`язане з несвоєчасною виплатою позивачеві (у зв`язку зі звільненням) належного грошового забезпечення на загальну суму 43 758,73 грн.

Так, суд встановив, що позивач виключений зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 27.02.2021. Недоотриману частину грошового забезпечення в сумі 43 758,73 грн позивачу перераховано на картковий рахунок 15.07.2023.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до рішення від 11.09.2023 в справі № 580/5801/23, що набрало законної сили 08.01.2024, Черкаський окружний адміністративний суд зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 29.12.2022 до 29.06.2023 у сумі, пропорційній виплаченим із затримкою коштам індексації до загальної суми для належного повного розрахунку при його звільненні.

Отже, у зв`язку з несвоєчасним проведення розрахунку при звільненні рішенням від 11.09.2023 у справі № 580/5801/23 на відповідача покладено обов`язок щодо нарахування та виплати позивачу середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 29.12.2022 до 29.06.2023, тобто за шість місяців відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України.

Таким чином, питання виплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні було вирішено у справі № 580/5801/23.

Суд врахував, що стаття 117 КЗпП України не передбачає виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні окремо по кожній із виплат, які належать працівнику на день звільнення; право на звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникає у разі фактичного розрахунку щодо всіх виплат, які нараховані, або щодо яких існує спір про їх розмір.

Звернувшись до суду вперше з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач реалізував надане йому право притягти відповідача до відповідальності на підставі ст. 117 КЗпП України і середній заробіток вже стягнуто за шість місяців.

Взявши до уваги приписи статті 61 Конституції України, яка передбачає, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, і підлягає обов`язковому застосуванню як норма прямої дії, суд дійшов висновку, що відповідач вже був притягнутий до відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні, тому підстави для повторного притягнення до відповідальності відсутні.

За вказаних обставин підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належного грошового забезпечення відсутні, тому позовні вимоги в цій частині є необгрунтованими і задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою перерахунку грошового забезпечення відповідно до Порядку №159 з лютого 2020 року по день фактичного розрахунку суд зазначає таке.

Відповідно до статей 1, 2 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати від 19.10.2000 №2050-III (далі Закон №2050-III) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру:

пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Отже, дія зазначеного нормативного акту поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України.

Відповідно до ст. 3 Закону №2050-III сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно з ст. 4 Закону №2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відповідно до абзацу третього ст. 6 Закону №2050-III компенсацію виплачують за рахунок коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету.

З метою реалізації Закону №2050-III Кабінет Міністрів України 21.02.2001 прийняв постанову №159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі Порядок).

Згідно з п. 1 Порядку його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Пунктом 2 Порядку передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

У п. 4 Порядку закріплено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Відповідно до п. 5 Порядку сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Згідно з п. 7. Порядку компенсація проводиться за рахунок джерел, з яких здійснюються відповідні виплати, а саме:

власних коштів - підприємствами, установами та організаціями, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднаннями громадян;

коштів відповідного бюджету - підприємствами, установами та організаціями, що фінансуються чи дотуються з бюджету;

коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першочерговості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи був виплачений нарахований дохід, та чи виплачений він із порушенням строків, чи нараховувався і виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Зазначене у ст. 3 Закону №2050-ІІІ та п. 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Отже, основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 2 Закону №2050-III та Порядком компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. Водночас компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Водночас зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень ст.ст.1-3 Закону №2050-ІІІ, окремих положень Порядку дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені. Зазначений аналіз вказаних норм права висловлений Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року (справа №336/4675/17), від 21 червня 2018 року (№523/1124/17), від 03 липня 2018 року (справа №521/940/17).

Суд встановив, що в судовій справі № 580/11455/21 між тими ж сторонами доведена протиправність дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачу його грошового забезпечення без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законом України «Про Державний бюджет України» станом на 01.01.2020 та 01.01.2021.

Так, постановою від 01.02.2023 у справі № 580/11455/21 Шостий апеляційний адміністративний суд зобов`язав військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 грошового забезпечення з 29.01.2020 по 31.12.2020, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік, шляхом визначення їх розміру виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020, з урахуванням раніше виплачених сум; зобов`язав військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 грошового забезпечення з 01.01.2021 по 15.04.2021, грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік, грошової компенсації за 56 днів невикористаної відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки та одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків грошового забезпечення за 10 років, шляхом визначення їх розміру виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021, з урахуванням раніше виплачених сум.

Відповідач 15.07.2023 виплатив позивачу доплату вказаних грошових виплат, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020 та 01.01.2021 згідно із Законами України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та «Про Державний бюджет України на 2021 рік», що підтверджується вказаною вище випискою з карткового рахунку позивача.

Як наслідок, купівельна спроможність таких коштів порівняно з 2020-2021 роками знижена. Враховуючи, що проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати ст.ст. 1-2 Закону №2050-III поширює і на грошове забезпечення, виплачуючи його в належному розмірі відповідач мав обов`язок нарахувати та виплатити таку компенсацію. Відсутність таких дій відповідача свідчить про порушення вказаного закону.

Тому суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності щодо нарахування та виплати позивачу компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати позивачу перерахунку належного грошового забезпечення та зобов`язання виплатити йому компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою такого грошового забезпечення відповідно до Порядку №159 з 01.02.2020 до дня фактичного розрахунку.

Щодо зобов`язання надати позивачу та його представнику довідку про нараховане та виплачене грошове забезпечення позивачу за період з грудня 2020 року до 27.02.2021 суд зазначає, що позивач обгрунтовує вказану вимогу необхідністю обчислення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню, та посилається на відсутність цієї довідки в позивача.

Згідно ч.ч. 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 КАС України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 79 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, вимога про зобов`язання відповідача надати позивачу та його представнику довідку про нараховане та виплачене грошове забезпечення позивача за вказаний період по суті є клопотанням позивача про витребування доказів у справі, а не самостійною позовною вимогою, тому задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Надавши оцінку доказам, наявним в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обгрунтованими і підлягають частковому задоволенню.

Згідно з ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Понесені позивачем судові витрати, підтверджені платіжною інструкцією від 18.07.2023 в сумі 2150,00 грн про сплату судового збору за звернення до адміністративного суду з позовною заявою, підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно задоволеній частині позову - половина суми.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 14, 73-77, 139, 242 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати перерахунку грошового забезпечення.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою перерахунку грошового забезпечення відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, з 01.02.2020 до дня фактичного розрахунку щодо виплати перерахунку грошового забезпечення.

У задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1 075 (одна тисяча сімдесят п`ять) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційного суду за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня підписання судового рішення.

Суддя Алла РУДЕНКО