Справа № 600/1181/24-а
Суддя: Кушнір Віталіна Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

01 квітня 2024 р. м. Чернівці справа № 600/1181/24-а

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Кушнір В.О., розглянувши матеріали позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та не виплати позивачу при звільненні з військової служби одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснити нарахування та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Ухвалою від 22.03.2024р. позовну заяву залишено без руху з підстав, визначених ч.1 ст.123 КАС України, а саме, у зв`язку з тим, що позивачем подано позов після закінчення строків, установлених законом без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду. В ухвалі суддею зазначено, що позивачу необхідно усунути недоліки позовної заяви шляхом подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду разом із доказами поважності причин його пропуску.

26 березня 2024 року представник позивача подав до суду клопотання про поновлення строку звернення до суду, в якому вказано, що 04.04.2023р. ОСОБА_1 звільнено з військової служби на підставі пп. "г" п.3 ч.5 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". У витязі наказу №231-ОС від 04.04.2023р. було зазначено виплати, що йому нараховані, але без зазначення сум до сплати, що неможливо вважати письмовим повідомленням, відповідно до ст.116 КЗпП України. На його усне звернення стосовно одноразової грошової допомоги при звільненні, позивачу було повідомлено про відсутність підстав для її виплати за тих підстав, за яких його звільнено. У позивача не виникло сумнівів щодо правдивості цієї інформації. Крім того, представник позивача зазначив, що пропущення строку звернення до суду викликано об`єктивними життєвими обставинами, а саме необхідністю після звільнення догляду та лікування дитини з інвалідністю. З цих підстав, вважає, що такий строк пропущено з поважних причин.

Вирішуючи заяву про поновлення строку звернення до суду, суд виходить з наступного.

Особливості строків звернення до адміністративного суду врегульовані ст.122 КАС України, частиною 1 якої передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно із ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) встановлено, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Згідно із частиною 2 статті 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направлені на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Законодавче обмеження строку звернення до суду з позовом, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду з відповідним позовом.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України").

Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді.

Дана позиція суду узгоджується з постановою Верховного Суду від 31.03.2020 по справі № 807/235/16 (адміністративне провадження № К/9901/49805/18).

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття дізнався та повинен був дізнатись.

Так, під поняттям дізнався необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Поняття повинен був дізнатися необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Викладені висновки відповідають позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.02.2020 у справі 340/1019/19.

Так, з матеріалів доданих до позову встановлено, що у наказі від 04.04.2023р. №231-ОС, яким позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення зазначено усі суми, які підлягають виплаті ОСОБА_1 при звільненні з військової служби. При цьому, у переліку таких виплат відсутня одноразова грошового допомога при звільненні.

Тобто, при звільненні з військової служби 04.04.2023р. був обізнаний з тим, що його право у частині виплати спірної грошової допомоги порушене. Зазначена обставина підтверджується представником позивача у заяві про поновлення строку звернення до суду, у якій вказано, що на усне звернення стосовно одноразової допомоги при звільненні позивачу було повідомлено про те, що його випадок не стосується підстав, встановлених законом.

Натомість, представник позивача вважає, що позивач не мав підстав не вірити командуванню частини і сумніватись в правдивості цієї інформації. В свою чергу згодом вимушений був зайнятись доглядом за дитиною з інвалідністю.

Водночас, у матеріалах позову є ордер, виданий адвокатом на представництво інтересів ОСОБА_1 в органах ДПС, судах України всіх інстанцій 22.01.2024р. Тобто, у вказаний період позивач, який знав про невиплату йому одноразової допомоги при звільненні та позицію військової частини з цього приводу, повинен був звернутись до суду за захистом порушеного права. Натомість, зволікав із цим, очевидно розраховуючи, що звернення з адвокатським запитом щодо інформації про виплату одноразової допомоги при звільненні поновить строки звернення до суду з даним позовом.

На переконання суду такі обставини свідчать про непослідовність доводів в частині відсутності можливості на звернення до суду у зв`язку з доглядом за дитиною, водночас наявності такої можливості звертатись до військової частини по інформацію, яка і так була відома на день звільнення позивачу.

Варто зазначити, що посилання представника позивача на те, що у наказі було зазначено виплати та не зазначено суми, нараховані та виплачені, відтак не можливо вважати письмовим повідомленням відповідно до ст.116 КЗпП України, не обґрунтовує підстави зволікання з поданням позову у даному випадку.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

У згаданій адвокатом ст.116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Таким чином, зазначена стаття визначає строк, в який здійснюється виплата сум, що належать працівнику при звільненні, а також обов`язок роботодавця письмово повідомити працівника про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні в день їх виплати.

Чинним законодавством не передбачено чіткої форми письмового повідомлення, про яке йдеться у ст.116 КЗпП України, в той же час законодавством не передбачений обов`язок роботодавця повідомляти працівника про суми виплат, які не були нараховані і, відповідно, не були виплачені.

Попри це, не виконання обов`язку щодо письмового повідомлення про суми, які підлягають виплаті працівнику при звільненні не можуть свідчити про те, що позивач, який обізнаний у тому, що він має право на суми, які йому не виплачені при звільненні, має абсолютне право на необмежений строк звернення за захистом прав у цій частині.

У даному спірному випадку, коли суми позивачу не були нараховані, визначати момент, з якого слід відраховувати строк встановлений ч.2 ст.233 КЗпП України, необхідно у системному взаємозв`язку з ч.3 ст.122 КАС України, яка є відсильною до спеціального строку та визначає, що такий, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, суддя приходить до висновку, що представником позивача не обґрунтовано поважності причин, за яких, встановивши порушення прав у частині бездіяльності відповідача щодо виплати одноразової допомоги, яка виплачується при звільненні, замість звернення до суду з позовом, звернувся до військової частини за інформацією щодо такої виплати у січні 2024 року, при цьому позов подано лише 18.03.2024р.

В силу ч.1 ст.123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Частиною 2 ст.123 КАС України передбачено, що якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

За наведеного правового регулювання, а також враховуючи оцінку причин, за яких позивач зволікав із зверненням до суду з даним позовом, суддя доходить висновку, що позовну заяву ОСОБА_1 необхідно повернути останньому, оскільки підстави для поновлення строку звернення до суду, на які вказувалось у заяві представника позивача від 26.03.2024р. є неповажними.

На підставі наведеного та керуючись статтями 169, 241, 243, 248 КАС України, суддя -

УХВАЛИВ:

1. Позовну заяву повернути позивачу.

2. Роз`яснити, що відповідно до частини восьмої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Згідно статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України ухвали суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду повністю або частково. Апеляційна скарга на ухвалу подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення (складання).

Суддя В.О. Кушнір