Справа № 461/1519/24
Суддя: Стрельбицький В. В.
Дата ухвалення: 2024-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №461/1519/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2024 року місто Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Рожко Ю.С.,

представника позивача Джоха Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за адміністративним позовом

позивач ОСОБА_1

( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 );

представник позивача адвокат Джох Роман Васильович

(79007, м. Львів, вул. Вакарчука, 10, РНОКПП: НОМЕР_2 );

до

відповідач Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції

(79053, м. Львів, вул. Перфецького, 19),

представник відповідача Вахула Роман Олегович

(79053, м. Львів, вул. Перфецького, 19),

про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

встановив:

Позиції сторін та учасників справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Джох Роман Васильович, звернулася до суду з адміністративним позовом у якому просить визнати протиправною та скасувати постанову серії ЕНА №1414595 про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, відносно неї, за ч.1 ст.122 КУпАП та стягнути на користь позивача судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування позову покликається на те, що постановою серії ЕНА №1414595 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 10.02.2024р. інспектором 2 взводу 3 роти 2 батальйону старшим лейтенантом поліції ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП ОСОБА_1 та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340,00 грн.

У наведеній постанові зазначається, що позивач о 22:04 10.02.2024р., керуючи ТЗ марки MITSUBISHI PAJERO, ДНЗ НОМЕР_3 , на дорозі М-06 Київ-Чоп 555км, не виконала вимогу дорожнього знаку 3.41 «Контроль», проїхала без зупинки перед контрольним пунктом, чим порушила п.8.4.в. ПДР - Порушення вимог заборонних знаків. Постанова отримана позивачем 10.02.2024р., одразу ж після винесення. Першим днем строку оскарження було 11.02.2024р., відповідно останнім - 20.02.2024р. Таким чином, позов подано у строк визначений законом.

Позивач вважає, що інспектор, всупереч положенням ст. 252 КУпАП, не забезпечив всебічного і об`єктивного дослідження усіх обставин справи у їх сукупності. При розгляді справи не було всебічно та повно досліджені докази (вони взагалі не досліджувались), якими обґрунтовувалась підстави притягнення позивача до відповідальності. Зазначена постанова є незаконною, прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування усіх обставин справи, а тому підлягає скасуванню.

Зокрема, позивач вказує, що 10.02.2024р., приблизно о 22 годині, вона рухалась по дорозі М-06 Київ-Чоп 555км на автомобілі марки MITSUBISHI PAJERO, д.н.з. НОМЕР_3 , Правил дорожнього руху не порушувала. Її зупинив інспектор 2 взводу 3 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції у Львівській області старший лейтенант поліції ОСОБА_2 , махнувши планшетом. На вимогу поліцейських, дотримуючись ПДР, позивач здійснила зупинку автомобіля. До неї підійшов інспектор та назвав причину зупинки «порушення ПДР». Позивач зазначає, що ПДР не порушувала, про що повідомила представникам патрульної поліції, які здійснили зупинку її ТЗ, та попросила надати докази, які підтверджують зазначені твердження, на що отримала однозначну відмову інспектора. Про наявні докази не зазначається і у оскарженій постанові, тобто позивач презюмує, що такі докази відсутні взагалі.

Позивач також зазначає, що відповідачем у своїй діяльності порушені принципи всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин, оскільки при розгляді справи було застосовано спрощений підхід, а саме: обґрунтування вини сформовано лише на одних даних сприйняття співробітників поліції, з яких неможливо визначити наявність або відсутність правопорушення, тобто без застосування будь-яких інших фактів, які б підтверджували наявність або відсутність вини певної особи (показання свідків, відеофіксація тощо). Інспектором було повідомлено позивачу про те, що вона не виконала вимог дорожнього знаку 3.41 «Контроль», який було встановлено на блокпосту. Відповідно до абз.2 п.3 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1455 від 29 грудня 2021р.: «блокпост - посилений контрольно-пропускний пункт, який за рішенням військового командування тимчасово встановлюється на вході/ виході (в`їзді/виїзді) на територію/з території, де введено воєнний стан і встановлено особливий режим (за винятком державного кордону), на якому облаштовуються місця для перевірки осіб, транспортних засобів, багажу та вантажів, позиції вогневих засобів та бойової техніки, місця для відпочинку та забезпечення життєдіяльності особового складу, який виконує завдання на такому пункті, до складу якого можуть входити службові особи військових формувань та правоохоронних органів, які відповідно до закону залучені до здійснення заходів правового режиму воєнного стану».

Сторона позивача зазначає, що із системного тлумачення вищезазначених норм слід дійти до висновку, що штучна перешкода «блокпост», встановлюється тимчасово та виключно у місцях проведення спеціальних заходів (зокрема заходів воєнного стану та особливого режиму), а отже в даній ситуації застосуванню підлягає пп. «б» п.12.10-1 та п.33.3 ПДР України, відповідно до яких дорожній знак 3.41 «Контроль» застосовується лише за умови обов`язкового попереднього встановлення знаків 3.29 та/або 3.31 на жовтому фоні.

Таким чином, позивач не може бути притягнута до адміністративної відповідальності, оскільки згідно п.8.2-1 ПДР України, дорожні знаки не відповідали ПДР України та національному стандарту

З огляду на п.8.2-1 ПДР України та ч.1 ст.9 КУпАП, позивачу не може ставитись у вину порушення вимог знаку 3.41, оскільки він є таким, що встановлений з порушенням вимог ПДР України та національного стандарту, оскільки не супроводжувався тимчасовими (на жовтому фоні) знаками 3.29 із поступовим зниженням швидкості. Відсутність вини у адміністративному правопорушенні має наслідком відсутність його складу в цілому.

Отже, позивач стверджує, що оскаржувана постанова у справі про адміністративне правопорушення винесена з порушенням положень КУпАП, без належних правових підстав, а також за відсутності події, доказів та складу правопорушення. Вказує, що її незаконно притягнуто до відповідальності за правопорушення, яке вона не вчиняла.

На підставі наведеного, просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 26.02.2024 року відкрито провадження в адміністративній справі, справу вирішено розглядати за правилами встановленими статтею 286 КАС України.

05.03.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідно до відзиву відповідач просить провести розгляд справи за відсутності уповноваженого представника, відмовити у задоволенні позову та вважає його безпідставним, вказуючи наступне.

Позивач визнає факт керування транспортним засобом та недотримання вимоги дорожнього знаку 3.41 "Контроль". Разом з тим, відповідач не погоджується з доводами позивача щодо незаконності винесення постанови, адже вона винесена із дотриманням норм матеріального та процесуального права, у відповідності вимог чинного законодавства. Інспектор чітко спостерігав факт допущення позивачем порушення вимог ПДР, а тому, як посадова особа єдиного контролюючого органу у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зобов`язаний був відреагувати на факт вчинення правопорушення, що і було зроблено, шляхом зупинення транспортного засобу під керуванням позивача. Поліцейські, дотримуючись ст. ст. 278, 279 КУпАП та Інструкції «Про затвердження Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» № 1395 від 07.11.2015, представилися, пояснили позивачеві причину зупинки та почали з`ясовувати усі необхідні обставин для початку розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КУпАП, перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до п. 8.4"в" ПДР, заборонні знаки, запроваджують або скасовують певні обмеження в русі.

Згідно ПДР, дорожній знак 3.41 Контроль, забороняється проїзд без зупинки перед контрольними пунктами (дорожня станція патрульної поліції, карантинний пост, прикордонна зона, закрита територія, пункт оплати проїзду на платних дорогах тощо). Застосовується лише за умови обов`язкового поетапного обмеження швидкості руху шляхом попереднього встановлення необхідної кількості знаків 3.29 та (або) 3.31 згідно з вимогами пункту' 12.10 цих Правил.

Відповідно до п. 12.10 ПДР, додаткові обмеження дозволеної швидкості руху можуть вводитися тимчасово і постійно. При цьому разом із знаками обмеження швидкості руху 3.29 та/або 3.31 обов`язково додатково встановлюються відповідні дорожні знаки, які попереджають про характер небезпеки та/або наближення до відповідного об`єкта. У разі коли дорожні знаки обмеження швидкості руху 3.29 та/або 3.31 встановлені з порушенням визначених цими Правилами вимог щодо їх введення чи з порушенням вимог національних стандартів або залишені після усунення обставин, за яких їх було встановлено, водій не може бути притягнений до відповідальності згідно із законодавством за перевищення встановлених обмежень швидкості руху.

Позивач здійснив порушення на автодорозі М-06 Київ- Чоп, 555 км (с. Солонка), не виконавши при цьому вимогу дорожнього знаку 3.41 «Контроль». Згідно ПДР, даний дорожній знак застосовується лише за умови обов`язкового поетапного обмеження швидкості руху шляхом попереднього встановлення необхідної кількості знаків 3.29 та (або) 3.31, згідно з вимогами пункту 12.10 цих Правил. Звертає увагу на те, що згідно інформації, яка знаходиться у відкритому доступі на офіційному сайті МВС України, нa автодорозі М-06 Київ-Чоп, 555км+730 м (с. Солонка) встановлено камеру автофіксації швидкості руху транспортних засобів.

Відтак, враховуючи вище наведене, беручи до уваги те, що дані камери встановлені на 555 км + 730 м, тобто, 730 метрів після Контрольного пункту в напрямку Львова, проте, загальновідомим правилом є те, що дорожній знак 5.76 Автоматична відеофіксація порушень Правил дорожнього руху" позначає ділянки доріг, де можливе здійснення контролю за порушенням Правил дорожнього руху за допомогою спеціальних технічних та/або електронних засобів, даний знак встановлюється за декілька кілометрів і, як відомо, даний знак встановлено на 554 км вищезазначеної автодороги, де також в додатку до знаку 5.76, наявний дорожній знак 3.31 Зона обмеження максимальної швидкості. Згідно з яким, забороняється в зоні (населений пункт, мікрорайон, зона відпочинку тощо) рух із швидкістю, яка перевищує зазначену на знаку, разом з тим, згідно п. 12.4 ПДР в населеному пункті рух транспортного засобу дозволяється зі швидкістю до 50 км/год.

Відтак, доводи позивача про те, вона не знала чи не могла знати про встановлені обмеження швидкості, є безпідставними та не мають ніякого правового обґрунтування. Відтак, невірним є й посилання позивача на п. 12-10-1 ПДР та п. 12-10-2 ПДР, адже вона не виконала вимогу дорожнього знаку 3.41 "Контроль", в якому зазначено посилання на п. 12-10 ПДР, у якому нічого не зазначено про тимчасові дорожні знаки на жовтому фоні, натомість, недоцільно було б дублювати дорожні знаки 3.29 та (або) 3.31, адже такий знак уже на даній ділянці дороги встановлений.

Відповідач вважає, що доводи позивача про те, що дорожній знак 3.41 "Контроль" встановлений з порушенням вимог ПДР є також надуманими та нічим не підтвердженими, а відтак, не можуть братись до уваги, адже у нормах ДСТУ 4100:2021 вказано, що встановлення дорожніх знаків дозволяється лише за погодження Національної поліції України, очевидно, що дорожній знак 3.41 і був погоджений, тому встановлений цілком законно.

Таким чином, відповідач вважає, що інспектор діяв в межах власної дискреції, керуючись при цьому наявними доказами, що цілком відповідає нормам чинного законодавства, та не порушував прав позивача. Також, звертає увагу на те, що позивач чітко усвідомлював факт порушення ПДР України, проте з метою уникнення адміністративної відповідальності, даними доводами намагається ввести суд в оману, що є неприйнятним.

Частиною 2 статті 283 КУпАП визначено, що постанова по справі про адміністративне правопорушення, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис. Водночас, процедуру оформлення поліцейськими підрозділів патрульної поліції та поліцейськими, на яких покладаються обов`язки із забезпечення безпеки дорожнього руху в окремих регіонах та населених пунктах, де тимчасово відсутня патрульна поліція, матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, визначає Інструкція з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, що затверджена Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10.11.2015 за №1408/27853.

За приписами пункту 5 розділу IV Інструкції, постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (додаток 5), складається у письмовій формі (заповнюється відповідно до вимог пункту 8 розділу XIII цієї Інструкції) або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до цієї Інструкції.

Зразок постанови про накладення адміністративного стягнення, наведений у додатку 5 до Інструкції, не передбачає внесення до нього відомостей про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис. Відтак, враховуючи те, що постанова про адміністративне правопорушення не містить графи щодо внесення технічного засобу чи будь-яких доказів, яким здійснювалась фіксація правопорушення, тобто, інспектор не мав технічної можливості внести дані відомості у постанову, а невнесення відомостей щодо доказів, не спростовує факту вчинення правопорушення позивачем, адже наявні беззаперечні докази цього правопорушення.

Крім того, позивач мав усі можливості для того, щоб скористатись правовою допомогою, враховуючи те, що, інспектор ознайомив її з правами, у тому числі правом на юридичну допомогу, що підтверджується наданими суду відеозаписами. Також, враховуючи те, що, зі слів позивача, адвокат був присутній на місці події, підтвердження позивачем факту наявності адвоката на місці події, який їхав із нею у авто та підтвердження нею користування правом на юридичну допомогу на місці зупинки транспортного засобу, у її діях вбачаються ознаки зловживання процесуальними правами.

При цьому, згідно чинного законодавства до повноважень та обов`язків поліцейського патрульної поліції не входить надавати юридичний захист та забезпечувати адвокатом осіб, які притягаються до адміністративної відповідальності. Законодавством не визнана обов`язкова участь адвоката чи іншого фахівця у галузі права у випадку розгляду справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення та реалізація цього права позивачем не пов`язана з обов`язком інспектора відкласти розгляд справи чи терміново викликати фахівця у галузі права. Поліцейський, згідно із законодавством, лише ознайомлює особу із її правами, однак, виключно правопорушник вирішує, чи скористається він своїми правами і в який спосіб.

Будь-якого клопотання щодо користування своїми правами позивач не заявляла, а інспектор у жодному клопотанні позивачеві не відмовив.

Відтак, беручи до уваги те, що правом на юридичну допомогу адвоката позивач скористалася на місці зупинки транспортного засобу, а саме під час розгляду справи, що зафіксовано на нагрудному відеореєстраторі інспектора, враховуючи те, що договір про надання правової допомоги міг бути вчинений усно, у відповідності до норм чинного законодавства, доводи щодо неможливості реалізації права на правову допомогу саме на місці правопорушення є такими, що не відповідають об`єктивній реальності, очевидно, мають на меті дискредитувати Управління патрульної поліції у Львівській області та Національну поліції України загалом і таким чином домогтися скасування даної постанови, що є неприпустимим.

01.04.2024 до суду надійшли додаткові письмові пояснення представника позивача, згідно яких останній зазначає, що відеозапис з нагрудної боді-камери патрульного поліцейського підтверджує позицію Позивача та зазначені нею позовні вимоги, оскільки:

- патрульний поліцейський, всупереч ст.35 Закону України «Про Національну поліцію», здійснив безпідставну зупинку ТЗ, адже на даному відеозаписі відсутній факт вчинення позивачем будь-якого адміністративного правопорушення, а отже в даній ситуації були відсутні підстави застосування п.п.1,3 ч.1 ст.35 Закону України «Про Національну поліцію», на який посилався патрульний;

- патрульний поліцейський, всупереч п.1 ч.1 ст.31 Закону України «Про Національну поліцію» не виконав обов`язку повідомити особі про причини застосування до неї превентивних заходів, а також не довів до її відома нормативно-правові акти, на підставі яких застосовуються такі заходи;

- патрульний поліцейський, всупереч п.п. 5, 9 розділу ІІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України №1395 від 07.11.2015р., та ст.ст. 245, 278, 279, 280 КУпАП, формально здійснив розгляд справи, оскільки обмежився лише винесенням та оголошенням постанови, що є злісним порушення законодавчо прописаної процедури розгляду матеріалів про адміністративні правопорушення, адже не було здійснено ключової стадії розгляду, а саме дослідження доказів та ознайомлення з ними особи, що притягується до адміністративної відповідальності, заслуховування її позиції, що має своїм наслідком порушення завдання провадження в справах про адміністративні правопорушення та основоположних прав людини, таких як верховенство права, законність, право на захист.

У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив позов задовольнити.

Відповідач (уповноважений представник) у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Водночас, згідно відзиву, відповідач просить відмовити у задоволенні позову з мотивів необґрунтованості та безпідставності, а також розглядати справи у відсутності сторони відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Неявка відповідача, який є суб`єктом владних повноважень, відповідно до вимог ст. 205 КАС України, не є перешкодою для розгляду справи, а тому суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача.

Суд зауважує, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

За наведених обставин, з метою дотримання розумних строків розгляду справи та враховуючи, що відповідач (уповноважений представник) не з`явилися у судове засідання, обізнані про наявність даного адміністративного позову у провадженні суду, а також повідомлялися про місце, час, дату розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи, суд вважає можливим провести розгляд справи у їх відсутності.

При цьому, суд також виходить з того, що положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану» покладають на суд обов`язок продовжувати здійснювати правосуддя в умовах введення воєнного стану, за наявності такої можливості та встановлюють те, що повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. При цьому, скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства прямо забороняється Законом.

Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування

Судом встановлено, що постановою серії ЕНА №1414595 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 10.02.2024р., інспектором 2 взводу 3 роти 2 батальйону старшим лейтенантом поліції ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП ОСОБА_1 та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340,00 грн.

З наведеної постанови про притягнення до адміністративної відповідальності слідує, що о 22:04 10.02.2024р., керуючи ТЗ марки MITSUBISHI PAJERO, ДНЗ НОМЕР_3 , на дорозі М-06 Київ-Чоп 555км, ОСОБА_1 не виконала вимогу дорожнього знаку 3.41 «Контроль», проїхала без зупинки перед контрольним пунктом, чим порушила п.8.4в ПДР - Порушення вимог заборонних знаків.

Відповідно до п.п. 3.41 пункту 33.3 «Заборонні знаки» Розділу 33 Правил дорожнього руху України, дорожній знак "Контроль", забороняється проїзд без зупинки перед контрольними пунктами (дорожня станція патрульної поліції, карантинний пост, прикордонна зона, закрита територія, пункт оплати проїзду на платних дорогах тощо). Застосовується лише за умови обов`язкового поетапного обмеження швидкості руху шляхом попереднього встановлення необхідної кількості знаків 3.29 та (або) 3.31 згідно з вимогами пункту 12.10 цих Правил.

Відповідно до п.8.4 в Розділу 8 ПДР, дорожні знаки поділяються на групи. Заборонні знаки запроваджують або скасовують певні обмеження в русі.

Частиною 1 статті 122 КУпАП передбачена відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, -.

Відповідно до ст. 245 Кодексу України про адміністративне правопорушення завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Водночас, стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Згідно ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

При цьому, з урахуванням вимог ст. 252 КУпАП, докази повинні оцінюватися за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 ст. 251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Позивач стверджує, що адміністративне правопорушення, яке передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП, вона не вчиняла.

У свою чергу відповідач, в особі уповноваженого представника, згідно відзиву, посилаючись на положення КУпАП, Правил дорожнього руху, Кодексу адміністративного судочинства України, які визначають порядок та підстави притягнення до адміністративної відповідальності, а також порядок оскарження рішень з цього приводу просить відмовити у задоволенні позову.

Оцінюючи доводи сторін та наводячи мотиви ухваленого рішення, суд виходить з наступного.

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), у якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Отже, ключовими обставинами на яких наголошує позивач фактично є твердження про недопущення позивачем порушення ПДР, факти порушення процедури розгляду (недотримання процесуальних вимог) та відсутність доказів, які засвідчують факт правопорушення.

Разом з тим, суд відзначає, що і позовна заява і відзив містять посилання на рішення різних судів, але не містить належного обґрунтування з точки зору релевантності наведеної сторонами судової практики до обставин даної справи. З огляду на наведене, суд приймає наведені аргументи сторін дотримуючись вимог закону та враховуючи конкретні обставини справи встановлені судом.

Фактично суду в процесі провадження у справі надано саму оскаржувану постанову та відеозапис долучений до відзиву.

Оцінюючи зміст постанови, слід відзначити наступне.

Згідно ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова виконавчого органу сільської, селищної, міської ради по справі про адміністративне правопорушення приймається у формі рішення.

Постанова повинна містити:

найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову;

дату розгляду справи;

відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування;

опис обставин, установлених під час розгляду справи;

зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення;

прийняте у справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про:

дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення;

транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак);

технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався);

розмір штрафу та порядок його сплати;

правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження;

відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, або про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), крім даних, визначених частинами другою і третьою цієї статті, повинна містити відомості про адресу веб-сайту в мережі Інтернет, на якому особа може ознайомитися із зображенням чи відеозаписом транспортного засобу в момент вчинення адміністративного правопорушення, ідентифікатор для доступу до зазначеної інформації та порядок звільнення від адміністративної відповідальності.

Якщо при вирішенні питання про накладення стягнення за адміністративне правопорушення органами (посадовими особами), переліченими у пунктах 1-4 статті 213 цього Кодексу, одночасно вирішується питання про відшкодування винним майнової шкоди, то в постанові по справі зазначаються розмір шкоди, що підлягає стягненню, порядок і строк її відшкодування.

Постанова по справі повинна містити вирішення питання про вилучені речі і документи, а також вказівку про порядок і строк її оскарження.

Постанова суду (судді) про накладення адміністративного стягнення повинна містити положення про стягнення з особи, щодо якої її винесено, судового збору.

Постанова колегіального органу приймається простою більшістю голосів членів колегіального органу, присутніх на засіданні.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення підписується посадовою особою, яка розглянула справу, а постанова колегіального органу - головуючим на засіданні і секретарем цього органу.

У випадках, передбачених законодавством України, про захід стягнення робиться відповідний запис на протоколі про адміністративне правопорушення або постанова оформляється іншим установленим способом.

Оскаржена постанова містить найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Також, судом безпосередньо у засіданні, у присутності представника позивача, досліджено наданий суду відеозапис.

З нього встановлено наступне:

-даний відеозапис не фіксує допущення позивачем Правил дорожнього руху (фактично він починається у момент під`їзду автомобіля до інспекторів та фіксує процес спілкування інспектора з водієм та пасажиром автомобіля);

-на наведеному відеозаписі не зафіксоване пред`явлення позивачу доказів вчинення нею порушення ПДР;

-у автомобілі присутні водій та пасажир на передньому сидінні (представник позивача у засіданні вказав, що на місці водія знаходиться позивач, а на передньому пасажирському сидінні чоловік позивача);

-у процесі спілкування інспектор у достатньо зрозумілій та коректній формі роз`яснює позивачу її права, називає причину зупинки порушення ПДР, нормативний акт порушення якого встановлено водієм;

-на відеозаписі чітко не зафіксовано те, що позивач заявляє клопотання про бажання скористатись професійною допомогою адвоката. Натомість, пасажир автомобіля (чоловік позивача, згідно пояснень її представника у судовому засіданні) у досить некоректній формі та інтонації постійно втручається у спілкування водія з поліцейським, зокрема ставить під сумнів повноваження поліцейського, називає себе адвокатом, відволікає своїм втручанням у розмову інспектора від виконання безпосередніх обов`язків (У цьому контексті суд відзначає, що вважає неприйнятним такий характер спілкування з поліцейським, який виконує свої службові обов`язки. До того ж зафіксовані на відеозаписі події відбуваються у час коли у країні оголошено воєнний стан і загальновідомим є те, що працівники поліції регулярно залучаються до заходів по забезпеченню безпеки громадян нашої країни, у тому числі на територіях де не ведуться активні бойові дії. До того ж, очевидним є те, що наявність на автошляхах нашої держави блокпостів є не особистою примхою окремих представників правоохоронних органів, а фактично вимогою часу пов`язаною із необхідність виявлення представників країни терориста або її агентів);

-згаданий відеозапис не фіксує розташування на ділянці дороги де, згідно постанови, допущено порушення ПДР дорожніх знаків;

-на відеозаписі не зафіксовано відмови інспектором у задоволенні клопотань позивача (однозначної відмови інспектора);

-позивачу оголошено та вручено оскаржувану постанову.

Виходячи з наведеного, встановлено, що суду не надано жодного належного та допустимого доказу, який фіксує порушення ПДР позивачем.

Виходячи з наведеного, суд не оцінює доводи позивача щодо невірної кваліфікації її дій, а також те, що вона не може бути суб`єктом відповідальності у даній справі, адже суд оцінює законність постанови виключно в межах інкримінованого правопорушення, у тому числі наявності чи відсутності доказів його вчинення.

При цьому, суд приймає до уваги той факт, що сторони не оспорюють час та місце обставин, які зафіксовані на відеозаписі, зокрема позивач не заперечує факт керування транспортним засобом.

У свою чергу, доводи відповідача про присутність на місці винесення постанови та розгляду справи адвоката позивача, нічим іншим (ордер, договір, роз`яснення прав такому учаснику тощо), окрім озвученої пасажиром (чоловіком позивача) репліки про те, що він є адвокатом, не підтверджені. Відтак, наведені доводи суд відхиляє.

Суд також відзначає наступне.

Розгляд справ про адміністративне правопорушення та прийняття компетентними органами рішень у цій категорії справ мають повністю підкорюватись вимогам законності. Такий висновок випливає з проголошеного у ст.8 Конституції України дії принципу верховенства права, до змісту якого входить обов`язок органів публічної влади діяти відповідно до закону і в межах норм, що визначають їхні повноваження. Ці органи не повинні діяти свавільно.

Особі, до якої застосовується адміністративна санкція, повинно бути забезпечено можливість об`єктивного розгляду справи.

Відповідно до позиції викладеної Верховним Судом у постанові від 26.04.2018 року у справі №338/1/17: «Візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку. А для підтвердження порушення позивачем Правил дорожнього руху України відповідач, відповідно до ст. 251 КУпАП мав би надати, зокрема відеозапис події, фотокартки. Саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого правопорушення.»

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 24 своєї постанови № 14 від 23.12.2005 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті", зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КпАП України. У ній зокрема потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Однак, у оскаржуваній постанові відсутні посилання на докази на підставі яких, встановлено те, що позивачем порушено Правила дорожнього руху. Таких доказів не надано і в ході судового провадження, після звернення позивача до суду.

Слід відзначити, що доводи позивача про наявність камер відеоспостереження на відповідній ділянці дороги, а також розміщення даної інформації на відкритих інформаційних ресурсах МВС, не спростовує того факту, що суду не надано належних та допустимих доказів вчинення саме позивачем порушення ПДР наведеного у оскарженій нею постанові.

В цьому контексті слід відзначити, що відносно спрощений порядок провадження у даній категорії справ, на відміну від, наприклад, справ які передаються на розгляд до суду, не звільняє орган уповноважений на прийняття рішення у справі дотриматись вимог закону щодо змісту прийнятого рішення, а також отримання у встановлений законом спосіб доказів які встановлюють факт вчинення правопорушення.

Належна вмотивованість процесуального рішення забезпечує дотримання принципу верховенства права, об`єктивності під час з`ясування обставин справи (оцінки доводів учасника провадження), дотримання основоположних прав та інтересів людини та громадянина під час провадження. У свою чергу, невиконання такої вимоги щодо наведення належних та достатніх мотивів у процесуальному рішенні може призвести до недотримання загальних засад адміністративного законодавства.

За змістом статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Статтями 10, 11 КУпАП передбачено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи те, що позивач заперечує факт вчинення адміністративного правопорушення, а відповідач не подав суду належних та допустимих доказів на спростування цих його тверджень, зокрема доказів які фіксують правопорушення, суд вважає, що оскаржена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі винесена інспектором поліції без додержання вимог законності, а відтак підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За правилами ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Зважаючи на те, що в ході розгляду справи встановлено відсутність (не доведено наявність) складу вищенаведеного адміністративного правопорушення у діях позивача, зокрема відсутні належні та допустимі докази на підтвердження такого факту і вичерпані можливості отримання таких, суд приходить до висновку, що зазначена постанова підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення закриттю.

Разом з тим, виходячи з наведених вище положень ст. 286 КАС України, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про визнання оскаржуваної постанови протиправною, зокрема наведення цієї частини вимог у резолютивній частині рішення, адже вирішення цих питань виходить за межі визначені ч. 3 ст. 286 КАС України.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням наведеного сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з суб`єкта владних повноважень за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Львівській області. Документальних доказів понесення інших судових витрат стороною позивача суду не надано

Керуючись ст. ст. 241-246, 286 КАС України,

ухвалив:

Позов задовольнити.

Скасувати постанову про накладання адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №1414595 від 10.02.2024 року, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору в розмірі 484 гривень 48 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Галицький районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня складення судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1

( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 );

представник позивача адвокат Джох Роман Васильович

(79007, м. Львів, вул. Вакарчука, 10, РНОКПП: НОМЕР_2 );

відповідач Управління патрульної поліції у Львівській області

Департаменту патрульної поліції

(79053, м. Львів, вул. Перфецького, 19),

представник відповідача Вахула Роман Олегович

(79053, м. Львів, вул. Перфецького, 19),

Повний текст судового рішення складений 02.04.2024 року.

Головуючий суддя В.В. Стрельбицький