Справа № 240/25766/23
Суддя: Шимонович Роман Миколайович
Дата ухвалення: 2024-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 року м. Житомир справа № 240/25766/23

категорія 112030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Шимоновича Р.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач) із позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 (далі - третя особа), у якому просить:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо припинення з червня 2023 року виплати грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_3 його малолітній дочці ОСОБА_4 , що здійснювалися через законного представника - матір ОСОБА_1 з жовтня 2022 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 відновити та здійснювати на користь малолітньої ОСОБА_5 через законного представника ОСОБА_1 , виплату 50% грошового забезпечення її батька, зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_3 , з червня 2023 року, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх.

Обгрунтовуючи позовні вимоги зазначила, що має право на отримання виплат, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, оскільки є матір`ю малолітньої дитини - ОСОБА_5 , а батьком дитини є зниклий безвісти під час виконання бойових завдань - ОСОБА_3 . Вважає безпідставним висновок відповідача щодо відсутності в неї такого права, з огляду на те, що вона є законним представником малолітньої дитини зниклого безвісти ОСОБА_3 .

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 02.10.2023 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Залучено ОСОБА_6 до участі у цій справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що законодавством чітко встановлено коло осіб які мають право на отримання грошового забезпечення у разі настання події, які регламентовані в розділі XXX наказу №260 від 07.06.3018 та п.7 постановою КМУ № 884 від 30.11.2016 року «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у ней тральних державах або безвісно відсутніх». Зауважив, що 18.05.2023 року на адресу Військової частини НОМЕР_1 надійшла заява ОСОБА_7 про виплату грошового забезпечення зниклого безвісти ОСОБА_3 , який, відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , є її чоловіком, а тому було прийнято рішення виплачувати їй всі види грошового забезпечення належного її чоловіку. Вважає, що посадові особи відповідача діяли в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством, у зв`язку з чим порушень прав позивача не вбачається.

Третя особа, правом подати пояснення щодо позову чи відзиву, не скористалася.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до такого висновку.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є матір`ю малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а батьком є ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_3 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі 755/1700/19 від 11.07.2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано.

Військовослужбовець Військової частини НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_3 з 13.09.2022 вважається безвісти зниклим під час штурмових дій під час захисту Батьківщини поблизу н. п. Миколаївка Друга, Бахмутського району, Донецької області.

Про зникнення безвісті військовослужбовця ОСОБА_1 було повідомлено як члена родини сповіщенням № 38 від 16.09.2022 року.

У зв`язку зі зникненням безвісти ОСОБА_3 у відповідності до п. 7 Постанови КМУ № 884 від 30.11.2016 р. ОСОБА_1 звернулася до командира військової частини НОМЕР_1 за отримання грошового забезпечення ОСОБА_3 для утримання його малолітньої дитини ОСОБА_5 та отримувала відповідне забезпечення до червня 2023 року.

27.05.2023 року командиром Військової частини НОМЕР_1 направлено повідомлення ОСОБА_1 про відсутність підстав виплачувати всі види грошового забезпечення належного колишньому чоловіку, у зв`язку зі зверненням громадянки ОСОБА_2 про виплату їй грошового забезпечення безвісти зниклого чоловіка ОСОБА_3

02.06.2023 року командиром Військової частини НОМЕР_1 видано наказ №2313 "Про припинення виплати всіх видів грошового забезпечення з 18.05.2023 року ОСОБА_1 та про здійснення виплати належного грошового забезпечення військовослужбовцям, які вважаються захоплені у полон або заручниками, а також зниклими безвісти всіх видів грошового забезпечення з 18.05.2023 року ОСОБА_8 ".

Позивач з такою позицією відповідача не погоджується, що й стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В розумінні п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII, в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Частиною 6 статті 9 Закону №2011-XII встановлено, що за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884 затверджено «Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх» (далі - Порядок №884).

Відповідно до п. 4 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).

До заяви додаються: копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування); довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті); копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності); копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності); копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це контролюючому органу і мають відмітку в паспорті, - копія сторінки паспорта з такою відміткою).

За змістом п. 5 Порядку №884 командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.

У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови.

Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі: подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку; подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку; подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку; з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування.

Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення у зв`язку з поданням не в повному обсязі документів не позбавляє заявників права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті.

Рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення може бути оскаржено у судовому порядку.

У відповідності до п. 7 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

Між тим, суд відмічає, що відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Тлумачення положень статті 180 Сімейного кодексу України свідчить, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, чи їх шлюб розірвано.

Отже, на думку суду, наявність факту розірвання шлюбу між між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва у справі 755/1700/19 від 11.07.2020 року не змінює тієї обставини, що ОСОБА_3 від шлюбу має неповнолітню дитину - ОСОБА_9 , яку за законом повинен утримувати, тому вона повинна отримувати спірні виплати. Враховуючи, що дитина є неповнолітньою, реалізація її прав, в тому числі права на отримання грошового забезпечення, здійснюється її законним представником - матір`ю ОСОБА_1 .

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2023 року у справі №580/5048/23.

Разом з тим, аналіз процитованих норм абз.3 - 4 ч. 6 ст.9 Закону №2011-XII та п.7 Порядку №884 дає підстави для висновку, що першочергове право на виплату грошового забезпечення мають дружина (чоловік) військовослужбовця.

В разі їх відсутності це право переходить до повнолітніх дітей військовослужбовця, які проживають разом із ним. На рівні із особами другої черги право на отримання грошового забезпечення мають: 1) законні представники (опікуни, піклувальники) чи усиновлювачі неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку); 2) особи, які перебувають на утриманні військовослужбовців.

У випадку, якщо військовослужбовець не перебуває у шлюбі та не має неповнолітніх дітей, які перебувають на його утриманні та/або повнолітніх дітей, які проживають разом із ним, право на отримання грошового забезпечення переходить до батьків військовослужбовця.

Крім того, у випадку наявності декількох осіб, що мають право на виплату їм грошового забезпечення, сума виплати розподіляється рівними частками на кожного (кожну) із них.

Цей висновок випливає із абз.2 п.7 Порядку № 884, яким передбачено, що у разі письмової відмови однієї з осіб від виплати грошового забезпечення, її частка рівномірно розподіляється між іншими особами, які мають право на його одержання.

Суд наголошує, що виплата грошового забезпечення законним представникам неповнолітніх дітей (в розглядуваному випадку матері неповнолітньої дитини) зниклого безвісті військовослужбовця здійснюється за умови відсутності у військовослужбовця дружини (чоловіка), оскільки саме така особа має першочергове право на отримання грошового забезпечення військовослужбовця.

Як уже зазначалося вище, у зв`язку зі зникненням безвісти ОСОБА_3 у відповідності до п. 7 Постанови КМУ № 884 від 30.11.2016 р. ОСОБА_1 звернулася до командира військової частини НОМЕР_1 за отримання грошового забезпечення ОСОБА_3 для утримання його малолітньої дитини ОСОБА_5 та отримувала відповідне забезпечення до червня 2023 року.

27.05.2023 року командиром Військової частини НОМЕР_1 направлено повідомлення ОСОБА_1 про відсутність підстав виплачувати всі види грошового забезпечення належного колишньому чоловіку, у зв`язку зі зверненням громадянки ОСОБА_2 про виплату їй грошового забезпечення безвісти зниклого чоловіка ОСОБА_3

02.06.2023 року командиром Військової частини НОМЕР_1 видано наказ №2313 "Про припинення виплати всіх видів грошового забезпечення з 18.05.2023 року ОСОБА_1 та про здійснення виплати належного грошового забезпечення військовослужбовцям, які вважаються захоплені у полон або заручниками, а також зниклими безвісти всіх видів грошового забезпечення з 18.05.2023 року ОСОБА_8 ".

Судом встановлено, що свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 02.08.2022 року підтверджується, що 02.08.2022 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб. Проте, враховуючи те, що ОСОБА_3 від попереднього шлюбу має неповнолітню дитину - ОСОБА_9 , яку за законом повинен утримувати, суд дійшов висновку, що вона має право отримувати частину грошового забезпечення зниклого безвісти батька ОСОБА_3 через законного представника - матір ОСОБА_1 .

Слід зазначити, що законодавством чітко встановлено коло осіб які мають право на отримання грошового забезпечення у разі настання події, які регламентовані в розділі XXX наказу №260 від 07.06.3018 та п.7 постановою КМУ № 884 від 30.11.2016 року «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх», тому будь-яке інше довільне трактування вказаних приписів є недопустимим.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідач діяв не у спосіб, що передбачений законами України та Порядком №884, необґрунтовано, без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Відповідно до ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а тому позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір» з відповідача судові витрати у відповідності до статті 139 КАС України не стягуються.

Керуючись статтями 9, 139, 242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд -

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ: НОМЕР_5 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_6 ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо припинення з червня 2023 року виплати грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_3 його малолітній дочці ОСОБА_4 , що здійснювалися через законного представника - матір ОСОБА_1 з жовтня 2022 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 відновити та здійснювати на користь малолітньої ОСОБА_5 , через законного представника ОСОБА_1 , виплату 50% грошового забезпечення її батька, зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_3 , з червня 2023 року, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх».

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 02 квітня 2024 року.

Суддя Р.М.Шимонович