Справа № 340/108/24
Суддя: В.В. НАУМЕНКО
Дата ухвалення: 2024-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2024 року м. Кропивницький Справа № 340/108/24

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді В.В. НАУМЕНКА, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до відповідача: Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач, через уповноваженого представника адвоката Охременка А.В., звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить:

1) Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , що полягає у не розгляді рапортів ОСОБА_1 про:

надання медичної допомоги, направлення на лікування та проходження військово-лікарської комісії від 19.12.2023;

переведення до військової частини НОМЕР_4 від 19.12.2023.

2) Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 розглянути рапорти ОСОБА_1 про:

надання медичної допомоги, направлення на лікування та проходження військово-лікарської комісії від 19.12.2023;

переведення до військової частини НОМЕР_4 від 19.12.2023.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_2 проходить військову службу за призовом під час мобілізації у складі військової частини НОМЕР_2 на посаді водія. Командування військової частини 03.12.2023 року повідомило позивача про переведення його на посаду штурмовика до 2 ДШБ, однак медичний огляд військово-лікарською комісією з метою визначення його придатності для зайняття цієї посади йому не проводився. Втім під час проходження служби стан здоров`я позивача суттєво погіршився та наразі унеможливлює виконання ним обов`язків військової служби. Без направлення військової частини на стаціонарне лікування позивач позбавлений можливості отримати належне лікування. У грудні 2023 року позивач звернувся до командування військової частини НОМЕР_2 з рапортами від 19.12.2023 року про надання медичної допомоги, направлення на лікування, проходження військово-лікарської комісії та про переведення до військової частини НОМЕР_4 . Проте ці рапорти відповідач не розглянув. Тож представник позивача просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 , що полягає у нерозгляді рапортів позивача від 19.12.2023 року про надання медичної допомоги, направлення на лікування, проходження військово-лікарської комісії та про переведення до військової частини НОМЕР_4 ;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 розглянути ці рапорти.

Ухвалою судді від 12.01.2024 року було залишено без руху позовну заяву. У встановлений суддею строк позивач надав до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою судді від 25.01.2024 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 31).

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву із запереченнями проти позову, мотивованими тим, що наразі відсутні підстави для розгляду рапортів ОСОБА_1 , оскільки цей військовослужбовець самовільно залишив місце несення служби, а тому прийняття щодо нього відповідних рішень не є можливим у зв`язку із його фактичною відсутністю на військовій службі. Крім того, вказав, що спірні рапорти подані позивачем з порушенням Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України. З цих підстав відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову (а.с. 35-60).

Представник позивача подав відповідь на відзив, в якій наполягав на задоволенні позовних вимог. Вказував, що у рапорті про надання медичної допомоги ОСОБА_1 зазначив, що за станом здоров`я не може особисто прибути до розташування військової частини з метою подання рапорту та отримання направлення на лікування, та просив надіслати таке направлення за адресою його місця проживання. Вказував, що в особливий період обмін медичною та іншою документацією може відбуватися шляхом направлення таких документів електронною поштою. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даними позовом (а.с. 61-67).

Відповідач подав заперечення, в якому зазначив, що позивач не надав доказів подання ним рапорту за час служби до моменту вибуття в самовільне залишення військової частини безпосередньому начальнику. Рапорт про переведення для подальшого проходження військової служби до іншої військової частини за станом здоров`я повинен подаватись разом із висновком військово-лікарської комісії, що визначає ступінь придатності до військової служби за станом здоров`я та фактичний стан здоров`я. Однак позивач не додав висновок чи довідку військово-лікарської комісії, які б підтвердили факт його захворювання та неможливість виконання ним обов`язків у вказаному роду військ (військовій частині) (а.с. 68-75).

Позивач подав пояснення, за змістом якого, стверджує, що ним не порушено Статут ЗСУ під час подання рапортів, так як рапорт поданий на ім`я командира ІНФОРМАЦІЯ_1 є зверненням до непрямого командира (а.с. 76-82).

Інших заяв та пояснень по суті справи до суду не надходило.

Дослідивши письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, надані докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до військового квитка (а.с. 10 зв. - 11) проходить військову службу за мобілізацією у складі Військової частини НОМЕР_2 .

ОСОБА_1 стверджує, що з жовтня 2023 року неодноразово звертався до командування військової частини НОМЕР_2 за медичною допомогою, але командування не направляло його на лікування.

03.12.2023 командування військової частини НОМЕР_2 повідомило, що ОСОБА_1 переводять на посаду штурмовика до 2 ДШБ. Позивач зазначає, що не проходив відповідну підготовку та медичний огляд для зайняття посади штурмовика.

Після чого, ОСОБА_1 повідомив командира, що потребує медичної допомоги.

Однак, командуванням військової частини НОМЕР_2 знову відмовлено позивачу.

Доказів звернення до відповідача щодо отримання медичної допомоги як до повідомлення про переведення на посаду штурмовика, так і після, позивачем суду не надано.

19.12.2023 року позивач звернувся до командування Військової частини НОМЕР_2 з рапортами (а.с. 14-16), в одному з яких позивач просить надати йому медичну допомогу - направити до закладу охорони здоров`я поза розташуванням військової частини на відповідне стаціонарне лікування; направити на проходження військово-лікарської комісії з метою визначення ступеню придатності до військової служби за його військовою спеціальністю (посадою) та визначення можливої посади, яка відповідатиме стану його здоров`я (із зазначенням посади, виду, роду військ (сил), а в іншому - перевести його для подальшого проходження військової служби з військової частини НОМЕР_2 до військової частини НОМЕР_4 .

Обидва рапорти було направлено поштовим відправленням на поштову адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 та на електронні адреси Міністерства оборони, Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 », Генерального штабу Збройних Сил України (а.с. 16 зв.).

ІНФОРМАЦІЯ_4 надіслав позивачу лист №15197 від 26.12.2023 року, в якому повідомив позивача про направлення його рапортів від 19.12.2023 року командиру військової частини НОМЕР_2 .

Водночас, відповідач не розглянув вказані рапорти на день звернення позивача до суду (05.01.2024 року).

Підставою для звернення до суду із заявленими позовними вимогами є не вчинення дій відповідачем на підставі заявлених позивачем рапортів від 19.12.2023 року про надання медичної допомоги та переведення.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України та загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25 березня 1992 року (далі по тексту - Закон № 2232-XII).

Статтею 2 Закону №2232-XII встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Військова служба в Україні організовується з дотриманням конституційної вимоги про відокремлення церкви і релігійних організацій від держави.

Види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначені Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV (далі по тексту - Статут).

В силу вимог статті 255 Статуту військовослужбовці, які захворіли раптово або дістали травму, направляються до медичного пункту частини негайно, у будь-який час доби.

Згідно з пунктом 260 Статуту (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. До лікувальних закладів хворі доставляються у супроводі фельдшера (санітарного інструктора).

Дисциплінарний Статут ЗСУ визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

Згідно частини 1 статті 1 Дисциплінарного Статуту ЗСУ військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Відповідно до частини 6 статті 5 Дисциплінарного Статуту ЗСУ право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.

У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV (надалі Статут ВС ЗСУ) визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (далі - військові частини).

Обов`язки посадових осіб, не зазначені в цьому Статуті, визначаються відповідними порадниками та положеннями.

Приписами пункту 14 Статуту передбачено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника (загальний обов`язок військовослужбовця).

Кожен військовослужбовець має право, щоб його звернення було розглянуто в межах розумних термінів, а відтак має бути належний доказ отриманням військовою частиною такого рапорту/заяви військовослужбовця чи його представника (в порядку звернення громадян), який може бути направлений рекомендованим листом із повідомленням про вручення та описом вкладення на адресу військової частини.

Інструкцією про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністерства оборони України 28.12.2016 № 735 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23 січня 2017 р. за № 94/29962 (далі Інструкція) визначений порядок розгляду, реєстрації, приймання, узагальнення та аналізу звернень військовослужбовців, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також інших громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які законно перебувають на території України (далі - громадяни), у структурних підрозділах апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, інших органів військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), а також визначає порядок контролю за його дотриманням.

Відповідно до цієї Інструкції в роботі з письмовими (електронними) та усними зверненнями громадян має забезпечуватись кваліфікований, неупереджений, об`єктивний і своєчасний розгляд звернень.

Згідно пунктам 4-5 розділу ІІІ «Розгляд звернень громадян» Інструкції термін розгляду пропозицій, заяв та скарг обчислюється з дня, наступного за днем, з якого починається строк (таким днем є день їх надходження та реєстрації в органі військового управління, військовій частині), до дня направлення заявнику відповіді на його звернення. Якщо останній день терміну розгляду звернення припадає на неробочий день, то останнім днем терміну вважається перший після нього робочий день.

Термін розгляду пропозицій, заяв та скарг обчислюється від дня їхньої реєстрації у структурному підрозділі Міністерства оборони України, відповідальному за організацію розгляду звернень громадян.

Звернення розглядаються і вирішуються в термін не більше одного місяця від дня їх надходження, ураховуючи вихідні, святкові та неробочі дні, а ті, які не потребують додаткового вивчення та проведення перевірки за ними, - невідкладно, але не пізніше 15 днів від дня їх отримання.

Якщо в місячний термін розв`язати порушені у зверненні питання неможливо, то керівник відповідного органу військового управління, командир військової частини або особа, що тимчасово виконує його обов`язки, установлює термін, потрібний для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати 45 днів.

Відтак, рапорти від 19.12.2023 року мали бути розглянутим командиром протягом 30 днів з моменту його реєстрації в стройовій частині. Розглянутим вважається звернення, по якому прийнято рішення та це рішення чи відповідь доведена до військовослужбовця належним чином. Відповідь на рапорт має містити рішення з посиланням на акти законодавства та роз`ясненням порядку оскарження.

При цьому, відлік 30-денного строку розпочинається з дня отримання військовою частиною такого звернення.

Як свідчить службовий чек «Укрпошти» (а.с. 17 зв.) рапорти від 19.12.2023 року про надання медичної допомоги та переведення, позивачем були надіслані з ІНФОРМАЦІЯ_5 на адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачем цінним листом та відповідно до трекінгу відстеження отримані адресатом 22.12.2023 року (а.с. 83).

Згідно листа ІНФОРМАЦІЯ_1 від 26.12.2023 року такі рапорти надіслані на адресу відповідача. Даних про дату отримання рапортів Військовою частиною НОМЕР_2 матеріали не містять. А відтак, відлік строку на розгляд рапорту позивача розпочався не раніше ніж з 22.12.2023 року та мав би кінцеву дату розгляду 21.01.2024 року.

Позивач до суду звернувся 05.01.2024 року.

Відтак, на час звернення позивача до суду 30 денний строк не сплинув, отже відповідач, станом не день звернення позивача до суду, не допустив бездіяльності, що полягає у не розгляді заявлених позивачем рапортів від 19.12.2023 року про надання медичної допомоги, направлення на ВЛК та переведення до іншої військової частини. Вказане свідчить, що на дату звернення до суду відсутній правовий спір між сторонами щодо наявності протиправної бездіяльності не розгляду рапортів від 19.12.2023 року, тобто відсутнє порушене право, яка підлягає судовому захисту.

Відповідно до статті 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав та свобод і можливість оскаржити до суду рішення, дії та бездіяльність органів державної влади, місцевого самоврядування, громадських об`єднань і посадових осіб.

Свою позицію щодо застосування Конституції України при здійсненні правосуддя Верховний Суд України свого часу відобразив у постанові Пленуму «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 1 листопада 1996 року №9.

Згідно з частинами 1 і 2 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист; захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також у будь-який спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до правових позицій Великої Палати Верховного Суду, зокрема, у постановах від 28 листопада 2018 року у справі №607/6092/18, від 05 червня 2019 року у справі №607/6865/18, від 11 червня 2019 року у справі №917/1338/18, визначення предмета, підстав позову та відповідача у спорі - це право, яке належить позивачу; натомість установлення обґрунтованості позову - це обов`язок суду, який здійснюється під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (висновок, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі №800/301/16).

Відсутність спору на день звернення позивача до суду, у свою чергу, взагалі виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту (висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №802/2474/17-а; провадження №11-1081апп18).

Враховуючи вищезазначене, суд констатує про відсутність порушеного права позивача, що ґрунтується на не вчиненні дій на підставі рапортів від 19.12.2023 року станом на день звернення позивача до суду. Вказане є беззаперечною підставою для відмови у позові, з огляду на передчасне звернення до суду із такими позовними вимогами.

Таким чином, на час судового розгляду цієї справи та за наявних у матеріалах справи доказів, у справі відсутні докази протиправної бездіяльності щодо розгляду заявлених позивачем рапортів від 19.12.2023.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У разі надання відповідачем доводів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про правомірність його рішень, дій чи бездіяльності, позивач має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України.

З огляду на викладене, позивач, всупереч вимогам статті 77 КАС України, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, в той час як відповідачем правомірність спірних дій підтверджено належними та допустимими доказами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо розгляду заявлених позивачем рапортів від 19.12.2023.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати, понесені позивачем, стягненню не підлягають.

Керуючись статтями 2, 19, 77, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду В.В. НАУМЕНКО