Справа № 420/22219/23
Суддя: Свида Л.І.
Дата ухвалення: 2024-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л.І.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги, скасування всіх нарахувань з єдиного внеску,-

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги №Ф-6016-54 від 08.08.2023 року про сплату боргу (недоїмки) в сумі 37788,74 грн., скасування всіх нарахувань (боргу) з єдиного соціального внеску, які виникли в позивача, як фізичної особи- підприємця.

За цією позовною заявою відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами у відповідності до ст. 262 КАС України та наданий відповідачу строк для подання до суду відзиву на цю заяву, позивачу - відповіді на відзив.

Позов обґрунтований позивачем тим, що він не є фізичною особою-підприємцем та підприємницькою діяльністю ніколи не займався. 11.08.2023 року позивач отримав вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-6016-54 від 08.08.2023 року. Пенсійний фонд повідомив позивачу про те, що він оформлений як ФОП та в нього існує заборгованість з ЄСВ. При цьому, в Єдиному реєстрі юридичних, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як фізична особа-підприємець була відсутня на підтвердження зазначеного подаються відомості з державного реєстру. Позивач також зазначає, що він працював всі ці роки, як найманий працівник на різних підприємствах, за якого страхувальниками сплачувалися за нього страхові внески, у зв`язку із чим оскаржувана податкова вимога є протиправною та підлягає скасуванню.

З відзиву на адміністративний позов вбачається, що відповідач позов не визнає, зазначає, що за даними інформаційно-телекомунікаційної системи ДПС ФОП ОСОБА_1 знаходився за основним місцем обліку Южненська ДПІ Головного управління ДПС в Одеській області, дата державної реєстрації 01.01.1999 року. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону №2464 (в редакції, яка діяла до 01.01.2021 року) визначено, що базою нарахування ЄВ для фізичних осіб-підприємців на загальній системі оподаткування є сума доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладанню податком на доходи фізичних осіб. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток), починаючи з 01.01.2017 року у звітному році або окремому місяці звітного кварталу, такі платники зобов`язані визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування ЄС, встановленої Законом №2464. При цьому, сума ЄВ не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. Таким чином, базу нарахування ЄВ зобов`язані визначати фізичні особи-підприємці на загальній системі оподаткування, як ті, що отримали, так і ті, які не отримали дохід у звітному місяці звітного кварталу. На підставі даних ІТС «Податковий блок» позивача у інтегрованій картці платника загальна заборгованість ОСОБА_1 по єдиному внеску для фізичних осіб підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування станом на момент написання відзиву становить 37788,74 грн. позивач самостійно не надавав декларацій щодо суми доходу (прибутку), отриманого від діяльності та звітів про суми нарахованого єдиного внеску. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом №2464 є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Крім того, якщо фізична особа-підприємець застосовує загальну систему оподаткування і не є пенсіонером за віком або інвалідом, то він не звільняється від обов`язку нараховувати, обчислювати та сплачувати ЄСВ на загальних підставах. Крім того, відповідно до п.п. 11.18 Наказу Міністерства фінансів України від 09.12.2011 року «Про затвердження Порядку обліку платників податків і зборів» підставою для зняття фізичної особи-підприємця з обліку у відповідному контролюючому органі є відомості про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем за її рішенням, або за судовим рішенням, або у разі її смерті, або оголошення її померлою, або визнання її безвісно відсутньою. А ткож відомості відповідної реєстраційної картки. Після державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізична особа продовжує обліковуватись у контролюючих органах як фізична особа-платник податків, яка отримувала доходи від провадження підприємницької діяльності. Така фізична особа має забезпечити остаточні розрахунки з податків від провадження підприємницької діяльності, в установлені строки подати відповідному контролюючому органу декларацію за останній базовий податковий (звітний) період, в якій відображаються виключно доходи від проведення підприємницької діяльності. Аналізуючи відомості з облікових даних інформаційної системи органу доходів і зборів загальна сума заборгованості ОСОБА_1 становить 37788,74 грн.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що ОСОБА_1 зареєстрований з 01.01.1999 року як фізична особа-підприємець, перебував на обліку у Южненській ДПІ Головного управління ДПС в Одеській області.

01.08.2023 року ОСОБА_1 отримав податкову вимогу №Ф-6016-54 від 08.08.2023 року про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 37788,74 грн. (аркуш справи 14).

Позивач не погодився із правомірністю зазначеної вимоги та звернувся до суду з цим позовом.

Позивач зазначає, що підприємницьку діяльність він ніколи не здійснював та працював як найманий працівник, ЄСВ за нього нараховував та сплачував роботодавець, у зв`язку із чим він вважає, що не має сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст.1, ст. 2, абз. 2 п. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Дія закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно із п 4 ч.1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування;.

Відповідно до абз.1 п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

При цьому, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах з роботодавцем та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом не врегульовано.

З аналізу наведених норм у сукупності вбачається, що платниками єдиного соціального внеску, зокрема, є фізичні особи - підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі вищевикладеного можливо дійти висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме для досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Слід зазначити, що вимога сплачувати єдиний внесок особами, які перебувають на обліку в органах ДПС та які одночасно перебувають у трудових відносинах, як найманий працівник, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

При цьому, відповідачем не надано до суду жодних відомостей, які б свідчили про отримання позивачем доходу від здійснення підприємницької діяльності.

Наведені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка є обов`язковою до застосування, висловленій в постановах від 27 листопада 2019 року справа №160/3114/19 та від 04 грудня 2019 року справа №440/2149/19.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7, абз. 1, 2 ч. 5 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується, зокрема, для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу нараховано заборгованість зі сплати єдиного внеску у розмірі 37788,74 грн.

При цьому, враховуючи працевлаштування позивача протягом періоду з 2017 року по теперішній час та сплату єдиного внеску за позивача роботодавцем за цей період, нарахування ОСОБА_1 заборгованості зі сплати єдиного внеску за цей період є безпідставним.

Крім того, відповідно до вимог ч. 8 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

В матеріалах справи міститься витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №93 від 08.08.2023 року, з якого вбачається, що у Єдиному державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 не зареєстрований.

Вищезазначені обставини свідчать про те, що позивач дійсно не здійснює підприємницьку діяльність та дійсно не є фізичною особою-підприємцем.

Посилання відповідача на ту обставину, що зняття з обліку фізичної особи як платника єдиного внеску відбувається після проведення перевірок платника податку та проведення остаточного розрахунку, суд не приймає до уваги, оскільки відповідачем не доведена обставина наявності у позивача статусу ФОП.

Відсутність офіційного підтвердження у позивача статусу ФОП шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів позивачем та за відсутності фактичних доказів протилежного, ці обставини виключають і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

Аналогічна правова позиція щодо застосування наведених норм права викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 1 липня 2020 року у справі №260/81/19 та в постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року по справі №120/703/19-а.

На підставі викладених обставин, суд приходить до висновку щодо протиправності оскаржуваної позивачем вимоги №Ф-6016-54 від 08.08.2023 року та наявності підстав для її скасування.

При цьому, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо скасування всіх нарахувань (боргу) з єдиного соціального внеску, які виникли в позивача, як фізичної особи- підприємця, оскільки будь-яких доказів щодо нарахування позивачу іншої заборгованості з єдиного соціального внеску до суду не надано.

Щодо судового збору, він має бути стягнутий з відповідача у відповідності до ст. 139 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в частині визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДПС в Одеській області №Ф-6016-54 від 08.08.2023 року, а в іншій частині позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 6, 14, 90, 139, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС в Одеській області (вул. Семінарська, 5, м. Одеса, 65044, ) про визнання протиправною та скасування вимоги №Ф-6016-54 від 08.08.2023 року про сплату боргу (недоїмки) в сумі 37788,74 грн., скасування всіх нарахувань (боргу) з єдиного соціального внеску, які виникли в позивача, як фізичної особи- підприємця задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС в Одеській області №Ф-6016-54 від 08.08.2023 року зі сплати єдиного внеску в сумі 37788,74 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області (вул. Семінарська, 5, м. Одеса, 65044, ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Леонід СВИДА