Справа № 260/998/24
Суддя: Калинич Я.М.
Дата ухвалення: 2024-03-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

29 березня 2024 рокум. Ужгород№ 260/998/24

Закарпатський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Калинич Я.М., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_2 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач. ОСОБА_1 ) через представника адвоката Волошиної Любові Ярославівни, звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_2 ) (далі відповідач 1), ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі відповідач 2), в якій просить суд:

1. Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 , які полягають у відмові в задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 07.02.2024 року про звільнення його з військової служби.

2. Зобов`язати начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 або особу, яка виконує його обов`язки, повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про його звільнення з військової служби та зобов`язати звільнити його з військової служби.

3. Визнати незаконними дії ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо призову ОСОБА_1 , на військову службу під час мобілізації та направлення (переміщення) ОСОБА_1 для проходження служби до військової частини НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_2 ).

4. Визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 03.02.2024 року №77-ОС «Про особовий склад» в частині: прийняти на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, зарахувати у списки особового складу та на всі види забезпечення: старшого сержанта запасу ОСОБА_1 , який прибув із ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 03 лютого 2024 року. Присвоїти особистий номер П-081424.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що відповідачем 1 протиправно прийнято рішення в частині мобілізації та прийняття позивача на військову службу. Зокрема, позивач зазначив, що відповідно до приписів статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» він не підлягав призову на військову службу, оскільки є особою з інвалідністю ІІІ групи. Позивач подав до відповідача 1 рапорт на звільнення, проте такий не розглянуто. Оскільки факт його мобілізації відбувся з порушенням чинного законодавства, вважає, що він підлягає звільненню з військової служби, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2024 року відкрито провадження в адміністративній справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Від представника відповідача 2 ІНФОРМАЦІЯ_2 на адресу суду 15 березня 2024 року надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог. Зазначає, що 01.02.2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_6 представниками Державної прикордонної служби України був доставлений гр. ОСОБА_1 , який був затриманий при спробі незаконного перетину державного кордону. Згідно ЄДРВП АСТІС «Оберіг» ОСОБА_1 перебував на обліку ІНФОРМАЦІЯ_7 в картотеці вільних залишків, з моменту оголошення воєнного стану та загальної мобілізації до ІНФОРМАЦІЯ_6 не з`являвся. Документи, які б підтверджували право ОСОБА_1 на відстрочку від призову під час мобілізації у відповідності до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» до ІНФОРМАЦІЯ_8 останній не надавав. Відповідно до вимог «Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України» ОСОБА_1 рішенням позаштатної BJIK від 01.02.2024 року №1417 визнаний обмежено придатним для проходження військової служби під час мобілізації. 01.02.2024 року згідно з наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 №28 ОСОБА_1 був призваний на військову службу під час мобілізації та направлений для проходження служби до військової частини № НОМЕР_2 у НОМЕР_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 . В подальшому ОСОБА_1 надав копію довідки Берегівської районної МСЕК серії 12 ААГ №707072 від 18.01.2024 року щодо себе, згідно якої визнаний особою з інвалідністю III групи (загальне захворювання). У зв`язку з цим командування ІНФОРМАЦІЯ_1 направило військовослужбовця ОСОБА_1 до гарнізонної військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_6 (Львівський військово-медичний клінічний центр) для проходження ВЖ з метою перевірки висновку МСЕК щодо інвалідності III групи та можливості позивачем проходження військової служби. Згідно з Довідкою гарнізонної військово-лікарської комісії Львівського військово-медичного клінічного центру №245 від 08.02.2024 року старший сержант ОСОБА_1 , визнаний придатним до військової служби. За вказаних обставин в діях службових осіб Берегівської районної МСЕК вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України. Враховуючи викладене, керуючись ст. 214 КПК України ІНФОРМАЦІЯ_9 до управління стратегічних розслідувань в Закарпатської області було направлено повідомлення від 05.03.2024 року №5/1948 про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та початку досудового розслідування. У відповідності до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 07.03.2024 року зареєстроване провадження №0000125 за частиною 1 статті 366 КК України щодо можливого складання та видачі службовими особами Берегівської районної МСЕК Закарпатській області завідомо неправдивих офіційних документів. У провадженні №0000125 витребувано документи Берегівської районної МСЕК щодо призначення інвалідності гр. ОСОБА_1 з метою подальшого проведення судово-медичної експертизи та встановлення достовірності висновку Берегівської районної МСЕК Закарпатській області у відношенні позивача. З урахуванням наведеного, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Копію ухвали про відкриття провадження у справі від 23.02.2024 року, а також копію адміністративного позову в електронному вигляді було надіслано ІНФОРМАЦІЯ_1 на офіційну адресу електронної пошти, та доставлено в електронний кабінет 23.02.2024 року відповідно, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Відповідач відзив на позов, у строк встановлений судом (п`ятнадцять днів з дня вручення йому ухвали про відкриття провадження у справі), не подав, як і будь-які докази у спростування позовних вимог.

Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з врахуванням положень ст.263 КАС України.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІІ групи загальне захворювання, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_7 від 29.05.2023 року, виданого УСЗН Берегівської РДА.

Як слідує з витягу із Наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_10 (про особовий склад) від 03 лютого 2024 року за №77-ОС, старшого сержанта запасу ОСОБА_1 , який прибув із ІНФОРМАЦІЯ_3 з 03 лютого 2024 року прийнято на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та зараховано до списків особового складу, на всі види забезпечення.

Підстава: поіменний список ІНФОРМАЦІЯ_6 №1418 від 01.02.2024 року.

09 лютого 2024 року позивачем було подано рапорт на ім`я в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 про вирішення питання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку з тим, зо його, як особу з інвалідністю ІІІ групи було протиправно мобілізовано. До рапорту було додано довідку МСЕК.

Проте, такий рапорт належним чином розглянутий не був.

Позивач вважає, такі дії відповідачів протиправними, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

За змістом статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно з пунктом 20 частини 1 статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Згідно із положеннями статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.12.2015 №389-VIII (далі - Закон №389-VIII) воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (стаття 2 Закону №389-VIII).

Воєнний стан в Україні був уведений указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 з 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Цей указ затверджений Верховною Радою України Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX.

В подальшому воєнний стан був неодноразово продовжений та діє на даний час.

Крім цього, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 оголошена загальна мобілізація упродовж 90 діб. Строк проведення загальної мобілізації неодноразово продовжувався. Укази Президента України про мобілізацію щоразу затверджувала Верховна Рада України відповідними законами.

Статтею 1 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-XII) встановлено, що Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії:

- допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць;

- призовники - особи, приписані до призовних дільниць;

- військовослужбовці - особи, які проходять військову службу;

- військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави;

- резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані: прибувати за викликом районного (міського) військового комісаріату для оформлення військово-облікових документів, приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних; проходити медичний огляд та лікування в лікувально-профілактичних закладах згідно з рішеннями комісії з питань приписки, призовної комісії або військово-лікарської комісії районного (міського) військового комісаріату; проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі; виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.

Відповідно до положень частин другої, третьої статті 2 Закону №2232-XII проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 24 Закону Закон №2232-XII початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, у період дії воєнного стану визначені пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII.

Пунктом 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII передбачено такі підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, у період дії воєнного стану:

а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі;

б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку або про непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;

в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;

г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років; у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я; у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи; у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд; військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю; військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку; один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років; військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років; перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років; якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати, дід, баба або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

При цьому, предметом регулювання статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543-XII (далі - Закон №3543-XII, у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин), на яку посилається позивач, є відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.

Стаття 23 Закону №3543-XII, зокрема передбачає, що призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають також: здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, асистенти-стажисти, аспіранти та докторанти, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти.

Системний аналіз наедених вище правових норм дає суду підстави для висновку про те, що відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації та звільнення з військової служби під час мобілізації є різними поняттями і ґрунтуються на положеннях різних інститутів військового права.

Стаття 23 Закону №3543-XII стосується тільки військовозобов`язаних і є для них підставою для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Своєю чергою, звільнення з військової служби стосується військовослужбовців, тобто осіб, які проходять військову службу та регулюється статтею 26 Закону №2232-XII.

Отже, за змістом і метою відстрочка від призову на військову службу військовозобов`язаних осіб не стосується правовідносин, пов`язаних зі звільненням військовослужбовців із військової служби.

Тому факт наявності у позивача підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації після його призову на військову службу не може розглядатися як поважна причина для його звільнення з військової служби під час воєнного стану на підставі статті 23 Закону №3543-XII.

Застосувавши ці висновки до справи, яка розглядається, суд констатує, що оскільки позивач був призваний на військову службу 03 лютого 2024 року під час мобілізації в умовах воєнного стану, то він втратив статус військовозобов`язаної особи і набув статусу військовослужбовця.

Оцінючи правомірність дій ІНФОРМАЦІЯ_11 в частині призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації та направлення для проходження військової служби до ІНФОРМАЦІЯ_10 , суд зазначає наступне.

Статтею 22 Закону №3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Зокрема, відповідно до частин 3, 5 статті 22 Закону №3543-XII під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Відповідно до пункту 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

За змістом пункту 7 цього Положення територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства. Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя.

У силу пункту 12 цього Положення керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки має право, зокрема, видавати у межах своїх повноважень накази та розпорядження.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 №921 затверджено Порядок організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних (далі - Порядок №921), який діяв на момент призову позивача на військову службу та втратив чинність 05.01.2023 на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 р. №1487 «Про затвердження Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів».

Відповідно до абзаців 8, 10 п. 1 Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних, які є додатком 1 до Порядку №921, призовники і військовозобов`язані повинні:

- особисто повідомляти у семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), освіти, місця роботи і посади;

- подавати щороку до 1 жовтня до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки документи, що підтверджують право призовників на відстрочку від призову на строкову військову службу.

Аналогічні норми містяться у ч. 11 ст. 38 Закону №2232, згідно з якою призовники, військовозобов`язані, резервісти в разі зміни їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), освіти, місця роботи, посади зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про такі зміни відповідні органи, де вони перебувають на військовому обліку, у тому числі у випадках, визначених Кабінетом Міністрів України, через центри надання адміністративних послуг та інформаційно-телекомунікаційні системи.

Таким чином, на позивача, як на військовозобов`язаного, на момент виникнення спірних правовідносин, було покладено обов`язок повідомляти відповідний орган, де він перебував на військовому обліку про його освіту, а також подавати щороку до 1 жовтня документи, що підтверджують його право на відстрочку від призову на військову службу.

Так, позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на положення статті 23 Закону №3543-XII, якою передбачено право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період здобувачів професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, асистентів-стажистів, аспірантів та докторантів, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти.

Водночас, суд наголошує, що отримати відстрочку від призову на підставі статті 23 Закону №3543-XII можна лише до моменту набуття статусу військовослужбовця. Після зарахування до особового складу військової частини подання заяви з відповідними документами про відстрочку, навіть якщо у особи є для цього підстави, втрачає свою мету.

Натомість, як вже зазначалося вище, з моменту набуття особою статусу військовослужбовця, під час воєнного стану звільнення з військової служби військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, можливе лише за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII.

Позивачем не надано доказів того, що ним на виконання вимог Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних, на момент призову подавалася інформація до ІНФОРМАЦІЯ_11 , яка б підтверджувала його право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, згідно зі ст. 23 Закон № 3543-ХІІ, а саме про те, що він є особою з інвалідністю ІІІ групи.

Більше того, суд звертає увагу, що ОСОБА_1 , відповідно до вимог «Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України» рішенням позаштатної ВЛК від 01.02.2024 року №1417 був визнаний обмежено придатним для проходження військової служби під час мобілізації.

Командуванням ІНФОРМАЦІЯ_1 було направлено військовослужбовця ОСОБА_1 до гарнізонної військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_6 для проходження ВЛК з метою перевірки висновку МСЕК щодо інвалідності ІІІ групи та можливості проходження ним військової служби.

Так, згідно з довідкою гарнізонної військово-лікарської комісії Львівського військово-медичного клінічного центру №245 від 08.02.2024 року старший сержант ОСОБА_1 визнаний придатним до військової служби.

Суд зазначає, що позивач створює ситуацію перекладання відповідальності на суб`єктів владних повноважень щодо не забезпечення права на відстрочку. Натомість суд не вбачає ні в діях відповідачів щодо призову позивача на військову службу під час мобілізації, ні під час зарахування до особового складу військової частини ознак протиправності.

Відтак, суд вважає, що позовні вимоги про визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_11 в частині призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації та направлення для проходження військової служби до ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнання протиправним та скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_10 від 03.02.2024 року за №77-ОС «Про особовий склад» року в частині прийняття на військову службу ОСОБА_1 та про зарахування його до списків особового складу не підлягають задоволенню.

Окрім цього, слід зазначити, що відповідно до пункту 19 частини 1 статті 4 КАС України, індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі.

В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року №2-зп у справі №3/35-313 вказано, що … за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року №9-рп/2008 в справі №1-10/2008 вказано, що при визначенні природи правового акта індивідуальної дії правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії) стосуються окремих осіб, розраховані на персональне (індивідуальне) застосування і після реалізації вичерпують свою дію.

Враховуючи вищенаведене, оскаржуваний наказ є актом індивідуальної дії, тобто актом одноразового застосування, станом на час вирішення справи такий вичерпав свою дію внаслідок мобілізації позивача та направлення його для проходження військової служби.

Після видання спірного наказу, виникли нові правовідносини проходження військової служби, особливості яких визначаються Законом №2232-ХІІ та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008. Цими актами законодавства не передбачено звільнення з військової служби шляхом скасування наказу про прийняття на військову службу до військової частини. Цей наказ вже реалізований, а тому його скасування без прийняття відповідного рішення про звільнення з військової служби не відновить початковий стан і не призведе до захисту прав та інтересів позивача, про які він просить у позові.

У питанні скасування акту індивідуальної дії разового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, Верховний Суд має сталу та послідовну позицію, відповідно до якої такий акт не може бути скасованим після його виконання через порушення гарантій стабільності суспільних відносин та принципу правової визначеності (зокрема, таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 травня 2021 року у справі №9901/286/19, від 8 вересня 2021 року у справі №816/228/17, Касаційний адміністративний суд у рішеннях від 14 липня 2021 року у справі №9901/96/21, від 27 жовтня 2022 року у справі №П/9901/97/21).

Отже, скасування після його реалізації та вичерпання своєї дії оскаржуваного позивачем акту індивідуальної дії про прийняття на військову службу за призовом до військової частини, порушить стабільність публічно-правових відносин та принцип правової визначеності.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що наказ про прийняття на військову службу за призовом під час мобілізації та зарахування до військової частини як акт індивідуальної дії реалізовано його застосуванням, а тому його оскарження не є належним та ефективним способом захисту права позивача, так як скасування наказу не може привести до відновлення порушеного права, отже підстави для скасування оскаржуваного наказу відповідача 2 відсутні.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 , які полягають у відмові в задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 07.02.2024 року про звільнення його з військової служби та зобов`язання повторно розглянути такий рапорт, суд зазначає наступне.

09 лютого 2024 року ОСОБА_1 подав рапорт на його звільнення. Такий рапорт по суті звернення розглянутий не був, протилежного відповідачем 1 не доведено.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд керувався наступним.

Порядок розгляду, реєстрації, приймання, узагальнення та аналізу звернень військовослужбовців врегульовано Інструкцією про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 28.12.2016 №735. Цю Інструкцію розроблено зокрема відповідно до Конституції України, Законів України Про звернення громадян (далі Інструкція №735).

Відповідно до пунктів 4, 5, 6 Розділу І Інструкції №735 у роботі з письмовими (електронними) та усними зверненнями громадян потрібно забезпечувати кваліфікований, неупереджений, об`єктивний і своєчасний розгляд звернень громадян з метою оперативного розв`язання порушених у них питань, задоволення законних вимог заявників, поновлення порушених конституційних прав та запобігання надалі таким порушенням.

До рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності дії, унаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод.

Усі звернення громадян, що надходять до Міністерства оборони України, органів військового управління, військових частин, підлягають обов`язковій класифікації за встановленими статтею 3 Закону України Про звернення громадян їх видами, а саме: пропозиції (зауваження), заяви (клопотання), скарги. Подальший розгляд пропозицій, заяв та скарг громадян проводиться з урахуванням особливостей, установлених статтями 14, 15 та 16 зазначеного Закону.

Згідно п.п. 2, 4 Розділу ІІ Інструкції №735 письмові звернення громадян, оформлені належним чином і подані в установленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю, первинному розгляду та реєстрації з метою визначення їх належності до компетенції відповідного органу військового управління та призначення за ними конкретного виконавця.

Первинний розгляд письмових звернень громадян проводиться керівниками органів військового управління або їх заступниками відповідно до їх повноважень.

У зверненні мають бути зазначені прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення має бути надруковане або написане від руки, розбірливо, чітко підписане заявником (групою заявників) із зазначенням дати.

Відповідно до п.п. 3-8 Розділу ІІІ Інструкції №735 після первинного розгляду звернень громадян керівниками органів військового управління, командирами військових частин працівник підрозділу документального забезпечення (секретаріату, канцелярії):

- уносить до журналу реєстрації пропозицій, заяв і скарг громадян або реєстраційно-контрольної картки персонального комп`ютера резолюцію керівництва та встановлені терміни виконання доручень за зверненнями громадян;

- здійснює відправку звернень за належністю та відповідей - їх авторам;

- забезпечує оперативне доведення звернень громадян до виконавців.

Звернення громадян, одержані органом військового управління, військовою частиною для виконання, в обов`язковому порядку обліковуються в журналі обліку звернень цього органу військового управління або заводиться реєстраційно-контрольна картка.

Термін розгляду пропозицій, заяв та скарг обчислюється з дня, наступного за днем, з якого починається строк (таким днем є день їх надходження та реєстрації в органі військового управління, військовій частині), до дня направлення заявнику відповіді на його звернення. Якщо останній день терміну розгляду звернення припадає на неробочий день, то останнім днем терміну вважається перший після нього робочий день.

Термін розгляду пропозицій, заяв та скарг обчислюється від дня їхньої реєстрації у структурному підрозділі Міністерства оборони України, відповідальному за організацію розгляду звернень громадян.

Звернення розглядаються і вирішуються в термін не більше одного місяця від дня їх надходження, ураховуючи вихідні, святкові та неробочі дні, а ті, які не потребують додаткового вивчення та проведення перевірки за ними, - невідкладно, але не пізніше 15 днів від дня їх отримання.

Якщо в місячний термін розв`язати порушені у зверненні питання неможливо, то керівник відповідного органу військового управління, командир військової частини або особа, що тимчасово виконує його обов`язки, установлює термін, потрібний для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати 45 днів.

Звернення вважається вирішеним, якщо розглянуто всі поставлені в ньому питання, прийнято обґрунтоване рішення та вжито потрібних заходів щодо його виконання і заявника повідомлено про результати розгляду звернення і прийняте рішення.

Відповідь за результатами розгляду звернення обов`язково дається тим органом військового управління, військовою частиною, які його отримали і до компетенції яких входить розв`язання порушених у зверненні питань, за підписом керівників або осіб, яким право ставити підпис надано відповідним керівником органу військового управління, командиром військової частини.

Рішення про відмову в задоволенні вимог або прохань, викладених у зверненні, доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на чинне законодавство і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення. При цьому вказуються заходи, які вживались органом військового управління, військовою частиною для перевірки цього звернення. Якщо давалася усна відповідь, то складається відповідна довідка, яка додається до матеріалів перевірки звернення.

Аналіз вказаних приписів Інструкції №735 вказує на те, що у разі надходження до військової частини належно оформленого письмового звернення військовослужбовця, воно в обов`язковому порядку та строки встановлені Інструкцією належить прийняттю та розгляду. В свою чергу, за наслідками розгляду, заявника має повідомлено про результати розгляду звернення і прийняте рішення.

Як встановив вище суд, будь-які докази розгляду ІНФОРМАЦІЯ_5 рапорту позивача від 09.02.2024 року у матеріалах справи відсутні.

Суд зазначає, що отримавши від позивача рапорт від 09.02.2024 року, відповідач повинен був у будь-якому разі його розглянути, як звернення військовослужбовця, в силу вищевказаних вимог Інструкції №735 та за наслідками розгляду повідомити позивача про результати його розгляду і прийняте рішення.

При цьому, слід відмітити, що навіть у разі подання рапорту не по команді, відповідач мав прийняти звернення позивача до розгляду та повідомити позивача яким саме вимогам нормативно-правових актів поданий рапорт не відповідає.

Суд зазначає, що відсутність будь-яких доказів розгляду відповідачем рапорту позивача від 09.02.2024 року вказує на бездіяльність відповідача саме щодо розгляду вказаного рапорту. Отже для належного захисту порушеного права позивача суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нерозгляду рапорту позивача від 09.02.2024 року та повідомлення про результати його розгляду і прийняте рішення і, як наслідок, зобов`язати відповідача розглянути такий рапорт.

В свою чергу вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача 1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби є передчасними, оскільки відповідач не розглянув відповідний рапорт позивача.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. При цьому в силу положень частини 2 статті 77 вказаного кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд при вирішенні спору враховує приписи статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є частково обґрунтованими, а вимоги такими, що належить задовольнити частково.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд враховує таке.

Згідно статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 139 вказаного Кодексу при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи на те, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України Про судовий збір та не надав доказів понесення інших судових витрат, то підстави для їх розподілу відсутні.

Керуючись ст.ст.6-10, 14, 72-77, 90, 132, 159, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_2 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_5 (військової частини НОМЕР_2 ) щодо нерозгляду рапорту ОСОБА_1 від 09 лютого 2024 року про звільнення та повідомлення про результати його розгляду і прийняте рішення.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_5 (військову частину НОМЕР_2 ) розглянути рапорт ОСОБА_1 від 09 лютого 2024 року про звільнення та повідомити позивача про результати його розгляду і прийняте рішення.

У задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

СуддяЯ. М. Калинич