Справа № 420/5671/23
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2024-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/5671/23

Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М.М. Час і місце ухвалення: 21.12.2023р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Лук`янчук О.В.

суддів Бітова А.І.

Ступакової І.Г.

при секретарі Качуренко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України, Одеського державного університету внутрішніх справ про визнання протиправними та скасування наказів про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Національної поліції України, Одеського державного університету внутрішніх справ, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Одеського державного університету внутрішніх справ №45 о/с від 24.02.2023р. в частині звільнення полковника поліції ОСОБА_1 , декана факультету підготовки фахівців для підрозділів кримінальної поліції Одеського державного університету внутрішніх справ;

- визнати протиправним та скасувати наказ Національної поліції України №255 о/с від 24.02.2023р. в частині звільнення полковника поліції ОСОБА_1 , декана факультету підготовки фахівців для підрозділів кримінальної поліції Одеського державного університету внутрішніх справ;

- поновити полковника поліції ОСОБА_1 , декана факультету підготовки фахівців для підрозділів кримінальної поліції Одеського державного університету внутрішніх справ на службі в поліції з 25.02.2023р.;

- стягнути з Одеського державного університету внутрішніх на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.02.2023р. по момент винесення судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він тривалий час проходив службу в органах внутрішніх справ та Національної поліції України. 24.02.2023р. в поза робочий час ОСОБА_1 в емоційно-стресовому стані подав до відповідачів рапорти про звільнення за власним бажанням з 24.02.2023р. При цьому, 27 та 28 лютого позивач виходив на службу, виконував службові обов`язки та усно повідомив керівництво Одеського державного університету внутрішніх справ про бажання продовжити службу. Також, ОСОБА_1 реалізовано своє право, передбачене п.68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабміну УРСР від 29.07.1991р. №114, на відкликання протягом трьох місяців заяв про звільнення за власним бажанням, шляхом подання 21.03.2023р. до НПУ та 22.03.2023р. до Одеського державного університету внутрішніх справ відповідних рапортів. Однак, відповідачами прийнято спірні накази про звільнення позивача в день подання рапортів про звільнення, без дотримання тримісячного строку, передбаченого п.68 Положення №114, без врахування права ОСОБА_1 на відкликання відповідних рапортів протягом вказаного строку, а також без з`ясування наявності поважних причин, які перешкоджали ОСОБА_1 виконувати службові обов`язки. У зв`язку з цим, позивач стверджує, що його звільнення відбулося з порушенням встановленого законодавством порядку, а тому накази про звільнення №45 о/с від 24.02.2023р. та №255 о/с від 24.02.2023р. підлягають скасуванню, з поновленням його на посаді декана факультету підготовки фахівців для підрозділів кримінальної поліції Одеського державного університету внутрішніх справ та виплатою на його користь середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 21.12.2023р. з ухваленням по справі нового судового рішення про задоволення його позову у повному обсязі.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору суд першої інстанції не надав належної правової оцінки посиланням позивача на те, що рапорт про звільнення з 24.02.2022р. ОСОБА_1 написав 24.02.2023р. за наполяганням ректора Одеського державного університету внутрішніх справ, усвідомлюючи, що 24.02.2023р. накази про звільнення не можуть бути видані, а також свідомо не зазначивши причини звільнення, як того вимагає підпункт «ж» пункту 64 Положення №114. Наголошує, що волевиявлення апелянта під час написання рапортів не було вільним. До того ж, матеріли про звільнення ОСОБА_1 надійшли до Національної поліції України від Одеського державного університету внутрішніх справ 25.02.2023р., а тому видання наказу про звільнення аж ніяк не могло передувати вказаній даті.

Також, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не враховано, що копії наказів №45 о/с від 24.02.2023р. та №255 о/с від 24.02.2023р. отримано ОСОБА_1 під розписку 27.03.2023р. З вказаного слідує, що позивач відкликав рапорти на звільнення до дати ознайомлення із спірними наказами. Крім того, судом проігноровано твердження позивача, що 27.02.2023р. та 28.02.2023р. ОСОБА_1 був на службі та виконував свої функціональні обов`язки. Для підтвердження вказаних обставин під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем заявлялося клопотання про виклик свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , проте судом необґрунтовано відхилено таке клопотання. Служба після дати, зазначеної у рапорті, беззаперечно свідчить про відсутність угоди між сторонами в частині дати звільнення та про продовження службових відносин між сторонами.

Апелянт просить суд апеляційної інстанції врахувати, що на рапорті від 24.02.2023р., адресованому Національній поліції України, відсутня резолюція. Цей рапорт містить тільки підпис особи, без дати, визначення виконавця, завдань, тощо. В рапортах про звільнення не зазначено жодної з поважних причин, регламентованих Переліком сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, затвердженим постановою КМУ від 12.06.2013р. №413.

Посилається апелянт і на те, що приписи Положення №114 в частині звільнення за власним бажанням не суперечать вимогам Закону України «Про Національну поліцію», а лише встановлюють певні конкретизовані гарантії для осіб, що проходять службу, у разі звільнення за власним бажанням. Норми ст.38 КЗпП України та ст.86 Закону України «Про державну службу» не є спеціальними у спірних правовідносинах щодо звільнення працівника поліції зі служби за власним бажанням. До того ж, апелянт під час проходження служби отримав травму при виконанні службових обов`язків при безпосередній участі в охороні громадського порядку та має право на звільнення через хворобу, від проходження ВЛК перед звільненням не відмовлявся.

Одеський державний університет внутрішніх справ подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. Відповідач зазначає, що до закінчення тримісячного строку попередження про звільнення за власним бажанням, встановленого п.68 Положення №114, особа має право відкликати поданий рапорт, якщо сторони не домовилися про звільнення в більш короткий строк. У разі, якщо сторони домовилися про звільнення в більш короткий строк, то особа має право відкликати поданий рапорт про звільнення до спливу цього строку. Отримавши рапорт ОСОБА_1 про звільнення зі служби в поліції з 24.02.2023р. відповідачі діяли правомірно, погодивши запропоновану дату звільнення та видавши накази про звільнення позивача зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію». На час надходження від ОСОБА_1 рапортів про відкликання рапортів про звільнення від 24.02.2023р., останні вже були реалізованими шляхом видання відповідних наказів, що виключало можливість їх відкликання. Посилання апелянта на неможливість його звільнення на підставі матеріалів службового розслідування є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 було звільнено не за вчинення дисциплінарного проступку, а за власним бажанням. Що стосується посилань апелянта на написання рапортів про звільнення за власним бажанням в емоційно-стресовому стані, то жодних доказів, які б вказували на такий стан, позивачем суду не надано.

Національна поліція України також подала письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила про необґрунтованість посилань апелянта на окремі порушення проведення службового розслідування, оскільки звільнення ОСОБА_1 з поліції мало місце за власним бажанням, а не внаслідок встановлення факту вчинення ним дисциплінарного проступку, встановлення наявності якого здійснюється шляхом проведення службового розслідування. Також, відповідач зазначає про безпідставність посилань апелянта на те, що рапорти про звільнення подано ним 24.02.2023р. в поза робочий час. Стверджує, що задля реалізації права позивача на звільнення саме з 24.02.2023р. були залучені працівники кадрових підрозділів як Університету, так і НПУ, а також підрозділів документального забезпечення і їх керівники, і у випадку подання рапортів про звільнення в позаробочий час всі ці особи не могли перебувати на робочих місцях. Відповідач просить суд апеляційної інстанції врахувати, що ОСОБА_1 не надано належних доказів виконання ним своїх функціональних обов`язків 27.02.2023р. та 28.02.2023р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача та представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом Одеського державного університету внутрішніх справ від 07.05.2018р. №99 о/с полковника поліції ОСОБА_1 , що прибув з Національної поліції України із залишенням на службі в поліції, призначено на посаду завідувача кафедри тактико-спеціальної та вогневої підготовки Одеського державного університету внутрішніх справ з 10.05.2018р.

Наказом Одеського державного університету внутрішніх справ від 29.07.2019р. №236 о/с позивача звільнено з посади завідувача кафедри тактико-спеціальної та вогневої підготовки та призначено на посаду завідувача кафедри тактико-спеціальної, вогневої та фізичної підготовки Одеського державного університету внутрішніх справ з 01.08.2019р.

Наказом Одеського державного університету внутрішніх справ від 07.04.2020р. №95 о/с ОСОБА_1 звільнено з посади завідувача кафедри тактико-спеціальної, вогневої та фізичної підготовки та призначено на посаду декана факультету підготовки фахівців для підрозділів кримінальної поліції з 07.04.2020р.

Наказом Одеського державного університету внутрішніх справ №63 від 24.02.2023р. «Про призначення службового розслідування за фактом порушення нормативних вимог окремими працівниками університету» призначено проведення службового розслідування за фактом порушення нормативних вимог окремими працівниками університету.

24.02.2023р. ОСОБА_1 подав до Одеського державного університету внутрішніх справ два рапорти, які зареєстровані із наданням індексних номерів:

- №Р-12 від 24.02.2023р. - рапорт ОСОБА_1 , написаний власноруч на ім`я т.в.о. голови Національної поліції України, про звільнення його з поліції за власним бажанням з 24.02.2023р.;

- №Р-13 від 24.02.2023р. - рапорт ОСОБА_1 , написаний власноруч на ім`я ректора Одеського державного університету внутрішніх справ про звільнення з посади декана факультету підготовки фахівців для підрозділів кримінальної поліції у зв`язку із звільненням зі служби в Національній поліції України за власним бажанням з 24.02.2023р.

Відповідно до висновку службового розслідування за фактом порушення нормативних вимог окремими працівниками університету від 24.02.2023р., затвердженого ректором Одеського державного університету внутрішніх справ 24.02.2023р.:

- за порушення службової дисципліни, яке виразилося у недотриманні вимог пунктів 1, 2 статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», пунктів 3, 6, 7 частини 3 статті 1, пунктів 1, 2 розділу II, пунктів 3, 4 розділу V Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09.11.2016р. №1179, декан факультету підготовки фахівців для підрозділів кримінальної поліції полковник поліції ОСОБА_1 заслуговує на притягнення до дисциплінарної відповідальності, але, враховуючи те, що він подав рапорт на звільнення з Національної поліції України за власним бажанням, обмежитися цим;

- клопотати перед Національною поліцією України про звільнення ОСОБА_1 з 24.02.2023р. за власним бажанням згідно поданого рапорту.

24.02.2023р. Одеський державний університет внутрішніх справ надіслав до Національної поліції України лист №1/483, в додатки до якого надав матеріали щодо звільнення з Національної поліції України полковника поліції ОСОБА_1 .

Наказом Національної поліції України від 24.02.2023р. №255 о/с «По особовому складу» полковника поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 24.02.2023р.

Підстава - рапорт ОСОБА_1 від 24.02.2023р., лист Одеського державного університету внутрішніх справ від 24.02.2023р. №1/483 та довідка про стаж служби в поліції ОСОБА_1 , видана Одеським державним університетом внутрішніх справ 24.02.2023р. за №1/484.

Наказом Одеського державного університету внутрішніх справ №45 о/с від 24.02.2023р. «Про особовий склад» полковника поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням).

Підстава - рапорт ОСОБА_1 , наказ Національної поліції України від 24.02.2023р. №255 о/с.

З посиланням на скріншоти листування з додатку «Telegram» відповідачі зазначають, що ОСОБА_1 ознайомлено із наказами про звільнення 28.02.2023р.

Згідно акту від 13.03.2023р. ОСОБА_1 у приміщенні відділу кадрового забезпечення Одеського державного університету внутрішніх справ отримав копії наказів №255 о/с від 24.02.2023р. та №45 о/с від 24.02.2023р. про його звільнення зі служби в поліції, проте відмовився зробити відмітку про ознайомлення з наказами та в отриманні копії наказів.

Копії наказів №255 о/с від 24.02.2023р. та №45 о/с від 24.02.2023р. отримано позивачем під розписку 27.03.2023р.

21.03.2023р. ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслав т.в.о. Національної поліції України рапорт, в якому зазначив про відкликання поданого ним раніше рапорту від 24.02.2023р. та просив його не розглядати. У рапорті зазначено, що 27.02.2023р. та 28.02.2023р. ОСОБА_1 був на службі та виконував функціональні обов`язки.

22.03.2023р. ОСОБА_1 подав ректору Одеського державного університету внутрішніх справ рапорт від 20.03.2023р., в якому відкликав раніше поданий ним рапорт від 24.02.2023р. та просив його не розглядати. У рапорті зазначив, що 27.02.2023р. та 28.02.2023р. він був на службі та виконував функціональні обов`язки; 01.03.2023р. у позивача піднявся артеріальний тиск та з 02.03.2023р. ОСОБА_1 знаходиться на лікарняному.

07.04.2023 року Одеський державний університет внутрішніх справ надіслав позивачу лист А1/Р-20 на рапорт від 20.03.2023р., в якому зазначив, що ОСОБА_1 звільнений 24.02.2023р. на підставі його рапорту та для вирішення питання, порушеного у рапорті від 20.03.2023р., йому необхідно звернутися до Національної поліції України.

Вважаючи своє звільнення протиправним ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції зазначив, що враховуючи написання рапортів 24.02.2023р. позивач мав право відкликати ці рапорти лише того ж дня - 24.02.2023р., до видання оскаржуваних наказів, оскільки шляхом зазначення у цих рапортах дати звільнення (24.02.2023р.) та згоди відповідачів із цим сторони трудового договору досягли згоди про звільнення позивача у більш короткий термін, аніж визначений п.68 Положення №114. Натомість, рапорт про відкликання свого рапорту про звільнення ОСОБА_1 надіслав до Нацполіції України лише 21.03.2023р., тобто коли він вже був звільнений зі служби в поліції майже місяць. За висновками суду, враховуючи чітко визначене волевиявлення позивача про звільнення його з займаної посади саме з 24.02.2023р., у відповідачів був відсутній безумовний обов`язок щодо з`ясування поважних причин, що перешкоджають виконанню ним службових обов`язків. Суд першої інстанції не прийняв до уваги посилання позивача на написання рапортів від 24.02.2023р. в емоційно-стресовому стані, під примусом, без власної волі, зазначивши, що матеріали справи не містять відповідних звернень до керівництва, або заяв, поданих в порядку КПК України до органів поліції, прокуратури, тощо про застосування відповідного психологічного або фізичного примусу з метою примушення до звільнення з посади та зі служби в поліції за власним бажанням. При цьому, судом не надавалася оцінка обставинам, що були встановлені в ході службового розслідування стосовно порушення ОСОБА_1 Правил етичної поведінки поліцейських, зазначивши, що предметом доказування у даній справі є обставини, що підтверджують правомірність звільнення позивача з посади та зі служби в Національній поліції України за власним бажанням, а не у зв`язку з встановленням факту вчинення ним дисциплінарного проступку.

Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року №580-VIII (далі Закон №580-VIII).

Відповідно до частин першої, третьої, четвертої статті 59 цього Закону служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Приписами частини першої статті 60 Закону №580-VIII визначено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Служба в поліції є добровільною і може бути припинена за власним бажанням поліцейського за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби (частини друга, третя статті 77 цього Закону).

Порядок звільнення за власним бажанням визначений підпунктом «ж» пункту 64 та пунктом 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991р. №114, яке з огляду на приписи пункту 4 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII у частині, що не суперечить Закону №580-VIII, є чинним спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює порядок проходження служби в поліції.

Приписи Положення №114 у частині звільнення за власним бажанням не суперечать вимогам Закону №580-VIII, а лише встановлюють певні конкретизовані гарантії для осіб, що проходять службу, у разі звільнення за власним бажанням.

Згідно з підпунктом «ж» пункту 64 вказаного Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Відповідно до пункту 68 Положення №114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Здійснюючи тлумачення застосування пункту 68 Положення №114 Верховний Суд України у постанові від 24.06.2014р. у справі №21-241а14 зазначив, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

Проте, у межах передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник поліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Таким чином, видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника поліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.

Аналогічну правову позицію у подібних правовідносинах висловлював Верховний Суд у постановах від 12 серпня 2019 року у справі №810/3376/16, від 5 вересня 2019 року у справі №820/5844/16, від 22 жовтня 2019 року у справі №804/4997/17, від 22 листопада 2019 року у справі №813/740/17, від 20 грудня 2019 року у справі №826/375/17, від 5 лютого 2020 року у справі №819/744/16, від 20 травня 2020 року у справі №804/868/16, від 30 вересня 2020 року у справі №826/16621/17, від 14 січня 2021 року у справі №822/1093/18, від 9 лютого 2021 року у справі №826/10404/16, від 23 червня 2021 року у справі №813/740/17, від 11 серпня 2021 року у справі №826/7075/16, від 31 січня 2024 року у справі №520/16737/21.

Як вже зазначалося колегією суддів, 24.02.2023р. ОСОБА_1 подав до Одеського державного університету внутрішніх справ два рапорти на ім`я т.в.о. голови Національної поліції України та на ім`я ректора Одеського державного університету внутрішніх справ про звільнення його з поліції за власним бажанням з 24.02.2023р.

Факт подання відповідних рапортів позивачем не заперечується.

А відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Національна поліція України мала право звільнити позивача до закінчення строку попередження, передбаченого пунктом 68 Положенням №114, оскільки прохання про це містилося у його рапортах.

Посилання апелянта на неможливість звільнення ОСОБА_1 на підставі матеріалів службового розслідування колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивача було звільнено не за вчинення дисциплінарного проступку, а за власним бажанням. При прийнятті спірних наказів про звільнення відповідачі керувалися волевиявленням ОСОБА_1 , викладеним у рапортах, а не наявністю чи відсутністю в його діях ознак дисциплінарного проступку.

Разом з тим, у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що по справах про звільнення за власним бажанням суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого статтею 38 КЗпП України строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

У такій категорії справ суди особливу увагу приділяють дослідженню поведінки позивача після написання ним заяви (рапорту) про звільнення, адже якщо на працівника справді чинився тиск з метою його звільнення, то в останнього є можливість відкликання такої заяви, в тому числі засобами поштового, телеграфного чи електронного зв`язку, або звернення із заявою чи скаргою до органів поліції, Державної служби України з питань праці тощо. Саме такі дії позивача можуть свідчити про відсутність наміру і вільного волевиявлення на звільнення.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 17.02.2020р. у справі №495/9926/18 та від 11.12.2019р. у справі №483/1070/17.

При зверненні з даним позовом до суду та в обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що рапорти про звільнення з 24.02.2022р. він написав 24.02.2023р. в емоційно-стресовому стані, за наполяганням ректора Одеського державного університету внутрішніх справ. Наголошує, що його волевиявлення під час написання рапортів не було вільним, у зв`язку з чим ним в подальшому було подано до Національної поліції України та Одеського державного університету внутрішніх справ рапорти про відкликання раніше поданих рапортів від 24.02.2023р. про звільнення.

Колегія суддів критично ставиться до таких доводів апелянта, оскільки до 21.03.2023р. (дата подання рапорту до Національної поліції України про відкликання поданого раніше рапорту від 24.02.2023р. про звільнення) ОСОБА_1 не вживав жодних заходів, спрямованих на захист своїх прав чи притягнення винних осіб до відповідальності, шляхом звернення до правоохоронних чи інших органів про застосування до нього відповідного психологічного примусу з метою звільнення з роботи.

Позивачем не доведено фактів здійснення на нього тиску з метою змушення його до звільнення, а суб`єктивне сприйняття ним певних обставин (складення висновку службового розслідування за фактом порушення нормативних вимог окремими працівниками університету від 24.02.2023р., яким зафіксовано порушення ОСОБА_1 службової дисципліни), що вплинуло на прийняття певного рішення (в даному випадку подання рапортів про звільнення за власним бажанням) не є тотожним тиску та погрозам з боку власника чи уповноваженого ним органу.

21.03.2023р. ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслав т.в.о. Національної поліції України рапорт про відкликання поданого ним рапорту про звільнення від 24.02.2023р. та просив його не розглядати. Аналогічний рапорт позивач подав ректору Одеського державного університету внутрішніх справ 22.03.2023р.

На час надходження від ОСОБА_1 рапортів про відкликання рапортів про звільнення останні вже були реалізовані шляхом видання відповідних наказів, що виключало можливість їх відкликання.

Поряд з цим, при вирішенні спору колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що п.п. «ж» п.64 Положення №114 передбачає, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням виключно при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Таким чином, особливістю звільнення зі служби з поліції, у разі звільнення з ініціативи особи за власним бажанням є те, що заявник має повідомити про наявність поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Натомість, зі змісту рапортів про звільнення від 24.02.2023р. слідує, що ОСОБА_1 не зазначено поважних причин, які перешкоджали виконанню ним службових обов`язків та наявність яких могла бути беззаперечною підставою для його звільнення саме з дати подання відповідних рапортів.

Тобто, Національною поліцією України при прийнятті наказу №255 о/с від 24.02.2023р. та Одеським державним університетом внутрішніх справ при прийнятті наказу №45 о/с від 24.02.2023р., в порушення п.п. «ж» п.64 Положення №114, не було з`ясовано обставин з приводу того, які саме наявні поважні причини перешкоджали ОСОБА_1 виконувати службові обов`язки та потребували його звільнення за власним бажанням в день подання ним рапортів про звільнення, що, на думку колегії суддів, є визначальним.

Звільнення позивача за рапортом про звільнення за власним бажанням без зазначених конкретних причин, що перешкоджають подальшому виконанню службових обов`язків, тобто без зазначення підстав, за яких ОСОБА_1 бажав звільнитися, не відповідає Закону №580-VIII та Положенню №114.

На вказану обставину посилався ОСОБА_1 при зверненні до суду першої інстанції, однак судом це залишено поза увагою та не надано правової оцінки.

У поданих до суду апеляційної інстанції відзивах на апеляційну скаргу відповідачі також не обґрунтовували правомірність звільнення позивача за власним бажанням без встановлення наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню ним службових обов`язків, як того вимагає п.п. «ж» п.64 Положення №114.

Звільнення з публічної служби з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав звільненої особи.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

На підставі викладеного колегія суддів доходить висновку, що оскільки звільнення ОСОБА_1 відбулося з недотриманням вимог п.п. «ж» п.64 Положення №114, тому накази Національної поліції України №255 о/с від 24.02.2023р. та Одеського державного університету внутрішніх справ №45 о/с від 24.02.2023р. підлягають скасуванню, як такі, що не відповідають критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, визначеним статтею 2 КАС України, з поновленням позивача на службі в поліції.

Стосовно часу, з якого ОСОБА_1 підлягає поновленню на службі, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.77 Закону №580-VIII днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

День звільнення вважається останнім днем служби.

Оскільки позивача звільнено з 24.02.2023р., то цей день вважається останнім днем його служби. А відтак, ОСОБА_1 підлягає поновленню на службі з 25.02.2023р.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 14.01.2014р. по справі № 21-395а13, суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку.

Критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, визначені Порядком виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженим наказом МВС України 06.04.2016р. №260.

Відповідно до абзацу 1 пункту 6 Розділу III Порядку №260 поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення.

Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995р. затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати. Так, відповідно до п.2 вказаного Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Оскільки позивача було звільнено з 24.02.2023р. і день звільнення (24.02.2023р.) є останнім робочим днем, то вимушений прогул ОСОБА_1 розпочався з 25.02.2023р. та фактично триває до цього часу, тобто до 26.03.2024р.

Таким чином, виплаті позивачу підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.02.2023р. по 26.03.2024р. включно, що складає 396 календарних днів.

Згідно довідки про доходи ОСОБА_1 , наданої Одеським державним університетом внутрішніх справ, грошове забезпечення позивача за останні два повні місяці служби, що передували звільненню (грудень 2022 року, січень 2023 року) становить 132 687,42 грн. Середньомісячна заробітна плата складає 60343,71 грн.

З урахуванням кількості календарних днів у грудні 2022 року та січні 2023 року (62) середньоденний заробіток позивача становить 2140,12 грн.

Таким чином, стягненню на користь позивача підлягає сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25.02.2023р. по 26.03.2024р. включно у розмірі 847 487,52 грн. (2140,12 грн. * 396 календарних днів).

У відповідності до ч.1 ст.371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на службі в поліції з 25.02.2023р. та стягнення заробітної плати за один місяць в сумі 66 343,71 грн.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Оскільки при вирішенні спору судом першої інстанції не повно з`ясовано обставини справи та допущено порушення норм матеріального права, тому, відповідно до п.1, п.4 ч.1 статті 317 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції задовольняє таку скаргу, скасовує рішення суду від 21.12.2023р., з ухваленням по справі нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2023 року скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Національної поліції України від 24 лютого 2023 року №255о/с «По особовому складу».

Визнати протиправним та скасувати наказ Одеського державного університету внутрішніх справ від 24 лютого 2023 року №45 о/с «Про особовий склад».

Поновити полковника поліції ОСОБА_1 , декана факультету підготовки фахівців для підрозділів кримінальної поліції Одеського державного університету внутрішніх справ на службі в поліції з 25 лютого 2023 року.

Стягнути з Одеського державного університету внутрішніх на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.02.2023р. по 26.03.2024р. в сумі 847 487,52 грн. (вісімсот сорок сім тисяч чотириста вісімдесят сім гривень 52 копійок).

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на службі в поліції та стягнення заробітної плати за один місяць в сумі 66 343,71 грн. (шістдесят шість тисяч триста сорок три гривень 71 копійок) підлягає негайному виконанню.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 01 квітня 2024 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А.І. Бітов

Суддя: І.Г. Ступакова