Справа № 320/17048/23
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2024-03-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2024 року м.Київ № 320/17048/23

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, у якому просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо зменшення ОСОБА_1 з 01.09.2016 основного розміру пенсії з 64% сум грошового забезпечення до 59%;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії з 01.09.2016 пенсію за вислугу років виходячи із розрахунку 64 % відповідної суми грошового забезпечення та за кожний рік вислуги понад 20 років 3 % відповідної суми грошового забезпечення та з 01.09.2016 суми пенсії з урахуванням проведених виплат.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем було неправомірно зменшено позивачу відсотковий розмір грошового забезпечення, який застосовується при обчисленні позивачу пенсії у відповідності до положень пункту «а» частини першої статті 13 Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон №2262-XII).

Ухвалою від 16.05.2023 суд відкрив провадження у справі.

Від представника відповідача надійшов відзив, у якому останній проти позову заперечив повністю. Відзив обґрунтований тим, що при звільненні позивача медичною комісією не прийнято рішення про непридатність позивача до служби в поліції. Як наслідок, підстав для обчислення пенсії позивачу у розмірі 64 процентів сум грошового забезпечення, яке враховується для призначення пенсії немає. З 01.01.2018 позивачеві здійснено перерахунок пенсії у розмірі 70% грошового забезпечення відповідно до Постанови КМУ від 21.02.2018 №103.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач звільнений зі служби в поліції з 03.02.2016 у відповідності до вимог Закону України «Про Національну поліцію» через хворобу за пунктом 2 частини 1 статті 77 вказаного Закону, що підтверджується витягом з наказу Головного управління Національної поліції в м. Києві від 29.01.2016 №77 о/с.

Підставою для звільнення вказано: рапорт позивача від 28.01.2016, свідоцтво про хворобу №23 від 28.01.2016, видане військово-лікарською комісією Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по місту Києву".

Позивачу відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» призначено пенсію за вислугу років у розмірі 64% грошового забезпечення з 04.02.2026.

Однак, з 01.09.2016 розмір пенсії позивача обчислено з розрахунку 53 % сум грошового забезпечення за 23 роки вислуги.

Позивач 06.03.2023 звернувся із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, у якій просив здійснити перерахунок та виплату йому пенсії з урахуванням його звільнення на підставі пункту 2 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» через непридатність до служби в поліції.

За результатами розгляду заяви позивача відповідач листом від 07.04.2023 №11133-8407/Т-02/8-2600/23 повідомив, що при звільненні позивача медичною комісією не встановлено непридатність до служби в поліції. Враховуючи викладене, відповідач дійшов висновку про відсутність підстав для перерахунку та виплати пенсії позивача.

Вважаючи дії відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті пенсії з 01.09.2016 у розмірі 64% відповідної суми грошового забезпечення протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до частини 3 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ пенсії особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей обчислюються з розміру грошового забезпечення, враховуючи відповідні оклади за посадою, військовим (спеціальним) званням, процентну надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в розмірах, установлених законодавством, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту «а» частини першої статті 13 Закону №2262-XII пенсії за вислугу років призначаються в таких розмірах: особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають вислугу 20 років і більше (пункт «а» статті 12): за вислугу 20 років - 50 процентів, а звільненим у відставку за віком або за станом здоров`я, особам, звільненим зі служби в поліції на підставі пунктів 2, 3 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» - 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43); за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення.

Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII визначені правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських та порядок проходження служби в Національній поліції України.

Поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції: 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення; 11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави (частина 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію»).

Отже, стаття 77 Закону України «Про Національну поліцію» встановлює вичерпний перелік підстав звільнення особи, яка служить в органах Національної поліції України.

Пунктом 2 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року №580-VIII (далі - Закон №580-VIII) встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції.

Відповідно до статті 70 Закону України від 19 листопада 1992 року №2801-XII «Основ законодавства України про охорону здоров`я» та на виконання доручення Кабінету Міністрів України від 12 грудня 2000 року №16479/19 Міністерство внутрішніх справ України (далі - МВС України) наказом від 6 лютого 2001 року №85 затвердило Положення про діяльність військово-лікарської комісії в системі МВС України (далі - Положення № 85) та Порядок проведення військово-лікарської експертизи і медичного огляду військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу в системі МВС (далі - Порядок № 85).

Згідно з пунктом 1.2 Положення №85 військово-лікарська комісія - це спеціальні органи в складі лікарів-спеціалістів, які створюються в системі Міністерства внутрішніх справ з метою проведення військово-лікарської експертизи і медичного огляду кандидатів на службу, осіб рядового й начальницького складу органів внутрішніх справ і членів їх сімей, військовослужбовців внутрішніх військ МВС України, осіб цивільної молоді, які бажають вступити до навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ, Міністерства оборони України, курсантів і слухачів навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України, колишніх осіб рядового й начальницького складу органів внутрішніх справ і колишніх військовослужбовців.

Підпунктом 1.63.5 пункту 1.63 Порядку №85 передбачено, що за результатами медичного огляду військово-лікарські комісії щодо осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виносить такі постанови: «Придатний до військової служби»; «Придатний до військової служби. Не придатний на посаду» (вказану в направленні відділу роботи з особовим складом та згідно з Таблицею вимог до індивідуальних психофізіологічних особливостей); «Обмежено придатний до військової служби»; «Потребує звільнення від виконання службових обов`язків (занять), відпустки за станом здоров`я»; «Не придатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час»; «Не придатний до військової служби зі зняттям з військового обліку».

Таким чином, свідоцтво про хворобу №23 від 28.01.2016 є належним документом, який підтверджує наявність у позивача хвороби, що зумовлює його непридатність до служби в поліції, внаслідок чого його було звільнено зі служби в поліції на підставі пункту 2 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII (через хворобу).

При цьому, відповідно до пункту «а» частини першої статті 13 Закону № 2262-ХІІ підставою для призначення відповідачем позивачу пенсії у підвищеному розмірі є факт звільнення особи на підставі пункту 2 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII (через хворобу), а не зміст висновку військово-лікарської комісії.

Аналогічну правову позицію було висловлено в постанові Верховного Суду від 10 серпня 2020 року у справі №705/7195/16-а та у постанові від 19.01.2022 у справі №569/3304/17.

Інакше кажучи, визначальним у спірних правовідносинах є факт захворювання, яке спричинило подальшу непридатність позивача до проходження служби, що не спростовано відповідачем. Вказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у постанові від 6 листопада 2019 року по справі №461/1704/17.

Наказ заступника Голови - начальника Головного управління Національної поліції у м.Києві від 29.01.2016 №77 о/с про звільнення позивача зі служби в поліції за пунктом 2 частини першої статті 77 (через хворобу) Закону України «Про Національну поліцію» є чинним, спори з приводу скасування цього наказу відсутні.

Окрім того, на час виникнення спірних відносин до затвердженої наказом №85 форми свідоцтва про хворобу не вносилось будь-яких змін у зв`язку із прийняттям Закону №580-VIII, а тому вимога відповідача про необхідність наявності у такому свідоцтві інформації щодо непридатності особи до служби в поліції суперечить вказаному наказу та є протиправною. При цьому право позивача на пенсійне забезпечення не може бути порушене державою внаслідок не внесення змін до певних підзаконних нормативно-правових актів.

Отже, відповідно до пункту «а» частини першої статті 13 Закону №2262-ХІІ позивач має право на отримання пенсії за вислугу років у розмірі 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення та за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення. Тобто, враховуючи те, що вислуга років позивача для призначення йому пенсії становить 23 роки 0 місяців 00 днів, суд дійшов висновку, що позивач має законодавчо визначене право на отримання пенсії за вислугу років у розмірі 64 процентів відповідних сум грошового забезпечення.

Таким чином, відповідач, зменшуючи розмір пенсії та приймаючи оскаржуване рішення фактично вдався до правової оцінки підстав видачі наказу про звільнення позивача, що не входить до компетенції органів Пенсійного фонду України.

За наведених обставин суд дійшов висновку про те, що дії відповідача щодо відмови позивачу у нарахуванні та виплаті пенсії з 01.09.2016 у розмірі 64% відповідної суми грошового забезпечення та необхідність зобов`язання відповідача провести перерахунок та виплату пенсії позивачу з 01.09.2016 відповідно до приписів пункту «а» частини 1 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», виходячи з розрахунку 64% відповідної суми грошового забезпечення, з якого обраховується пенсія.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити повністю.

Відповідно до копії квитанції позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Зважаючи на задоволення позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого судового збору на суму 1073,60 грн, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо зменшення ОСОБА_1 з 01.09.2016 року основного розміру пенсії з 64% сум грошового забезпечення до 59%.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві (, вул.Бульварно-Кудрявська, 16, м.Київ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) з 01.09.2016 пенсію за вислугу років відповідно до приписів п. «а» ч.1 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», виходячи із розрахунку 64% відповідної суми грошового забезпечення, а також здійснити позивачу виплату недоотриманої за період з 01 вересня 2016 року суми пенсії, з урахуванням раніше проведених виплат.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (, вул.Бульварно-Кудрявська, 16, м.Київ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) сплачений ним судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.