Справа № 620/792/24
Суддя: Лариса ЖИТНЯК
Дата ухвалення: 2024-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2024 року Чернігів Справа № 620/792/24

Чернігівський окружний адміністративний суд під головуванням судді Житняк Л.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), в якому просить стягнути з військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) грошові кошти на загальну суму 325 118 грн 70 коп. (триста двадцять п`ять тисяч сто вісімнадцять грн 70 коп.) в якості середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за кожен день затримки, з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.

В обґрунтування своїх вимог позивачем вказано, що на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.07.2023 у справі №620/7925/23, 13.12.2023 відповідачем було проведено остаточний розрахунок при звільненні та виплачено належні йому при звільненні кошти. Таким чином, за період з 17.03.2024 по 13.12.2023 (день фактичного розрахунку), що складає 271 календарний день, відповідач має сплатити в якості компенсації за затримку розрахунку при звільненні середнє грошове забезпечення (середній заробіток), що має бути обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100), відповідно до положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України. Також зазначає, що середньоденне грошове забезпечення складає 1199 грн 70 коп, а тому загальна сума до стягнення становить 325 118 грн.70 коп.

Суд ухвалою від 06.02.2024 відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Також встановив відповідачу 15-дений строк з дня вручення вказаної ухвали для надання відзиву на позов.

Відповідачем, у встановлений судом строк, відзив на позов не подано. Про розгляд справи відповідач повідомлений належним чином, підтвердженням чому слугує довідка про доставку ухвали про відкриття провадження до Електронного кабінету відповідача та квитанція №408218 (треба подивитися номер квитанції) про доставку копії позовної заяви з додатками до зареєстрованого Електронного кабінету Користувача ЄСІТС.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про таке.

Підполковник запасу ОСОБА_1 (далі - Позивач) по 17 березня 2023 року проходив військову службу, та закінчив її в ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі - відповідач), на посаді начальника групи реєстрації та паспортної роботи відділу організації прикордонного контролю штабу. Наказом Голови Державної прикордонної служби України від 10.03.2023 №327-ОС припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) один з подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років), пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Наказом відповідача від 17.03.2023 №181-ОС ОСОБА_1 з цієї ж дати був виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення у зв`язку зі звільненням з військової служби.

Відповідач протиправно не нарахував та не виплатив позивачу при звільненні усі передбачені законом види грошового забезпечення, у тому числі й одноразову грошову допомогу при звільненні. Вказане обумовило звернення позивача до суду.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 2007.2023 у справі №620/7925/23 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/112411682), зокрема зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.11.2023 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/115076529), зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) здійснити позивачу перерахунок з 29.01.2021 по 17.01.2023 сум грошового забезпечення, підйомної допомоги, грошової допомоги на оздоровлення за 2020, 2021 та 2022 роки; матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020, 2021 та 2022 роки; компенсації за дні невикористаної основної відпустки; компенсація за дні невикористаної додаткової відпустки, обчисливши їх із розмірів посадового окладу, визначених з урахуванням пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (в редакції чинній з 29.01.2020) шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме: встановленого Законом України від 14.11.2019 №294-ІХ "Про Державний бюджет України на 2020 рік" на 01.01.2020 та Законом України від 15.12.2020 №1082-ІХ "Про Державний бюджет України на 2021 рік" на 01.01.2021, Законом України "Про державний бюджет України на 2022 рік" на 01.01.2022 та Законом України "Про державний бюджет України на 2023 рік" на 01.01.2023 на відповідні тарифні коефіцієнти та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

На виконання рішень судів першої та другої інстанції у справі №620/7925/23, відповідачем 09.12.2023 та 13.12.2023 відповідач, шляхом безготівкового поповнення переказав грошові кошти в загальній сумі 633 376 грн 18 коп. Тобто, 13.12.2023 є днем розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні.

Таким чином, оскільки остаточний розрахунок при звільненні проведено 13.12.2023, та вважаючи, що відповідно до положень ст.116, 117 Кодексу законів про працю України позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, він звернувся до суду з даним позовом.

Даючи правову оцінку вказаним обставинам справи, суд зважає на таке.

Відповідно до ст.47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу.

За приписами ст.116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною 1 ст.117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Згідно з ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 №4-рп/2012 у справі №1-5/2012 за ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у ст.116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

У свою чергу, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, що передбачені ст.117 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої цією статтею.

Також суд звертає увагу, що обов`язок покладений на роботодавця згідно ст.ст.116, 117 КЗпП щодо виплати всіх сум, що належать працівнику у день звільнення не покладено у залежність від надходження/ненадходження відповідних грошових коштів на рахунок відповідача.

Суд зазначає, що виплата належних працівникові сум при звільненні на підставі судового рішення не змінює правової природи таких виплат, як коштів, що належали до виплати позивачу на день його звільнення зі служби. Право на отримання вказаної виплати у позивача виникло у зв`язку з проходженням служби, а судовими рішеннями відповідне право було лише підтверджене.

Подібна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17.

За змістом вказаного судового рішення, касаційна інстанція зазначила, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпП України. Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення, але не більше як за шість місяців.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд зазначає наступне.

При визначенні розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні підлягають застосуванню положення Порядку №100.

Абзацом 1 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час (абзац 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100).

Відповідно до пункту 8 розділу ІІІ Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд вважає, що в даному випадку, при визначенні розміру стягнення середнього заробітку за час затримки, необхідно врахувати позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, а саме: під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Також, у постанові від 26.06.2019 Велика Палата Верховного Суду по справі №761/9584/15-ц серед іншого зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Судом встановлено, що сума невиплачених коштів, що належала позивачу при звільненні та остаточно виплачена 13.12.2023 на виконання рішення суду становить 633 376 грн 18 коп. Всього кількість днів прострочення виплати належних при звільненні коштів складає 271 день. При цьому суд враховує положення ч.1 ст.117 КЗпП України, згідно яких, період затримки, за який роботодавець має виплатити середній заробіток не повинен перевищувати 6 місяців. Таким чином, період затримки розрахунку при звільнення, який слід відраховувати з наступного дня за днем звільнення, становить 185 днів (з 18.03.2023 по 18.09.2023).

Суд також враховує, що з позовом у справі №620/7925/23 позивач звернувся у червні 2023 року. Тобто правовідносини, які склалися між сторонами протягом періоду з 17.03.2023 до моменту звернення до суду в червні 2023 року не мали спірного характеру. Тривале незвернення з позовом, на думку суду призводить до штучного збільшення періоду затримки. Також суд враховує, що остаточно рішення суду набрало законної сили 20.11.2023.

Тобто, збільшення періоду прострочення виплати належних при звільненні коштів викликано в тому числі тривалим розглядом справи, а не недобросовісними діями сторін, які в найкоротший термін намагалися вирішити спірні правовідносини.

Суд також враховує, що виходячи з розрахунків позивача, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 1199,70 грн. Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, з урахуванням статті 117 КЗпП України, має становити 221 944,50 грн, що є не співмірним з ймовірним розміром пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що встановлюючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, необхідно застосувати принцип співмірності та пропорційності та з метою дотримання критеріїв справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця, який допустив порушення трудового законодавства та законодавства про оплату праці, визначити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зменшивши його до розміру 20000,00 грн.

Щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44, суд зазначає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця і за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати (грошового забезпечення).

В той же час, положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44 передбачено, цей Порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація).

Грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Таким чином, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця і за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а право на нього виникає після звільнення зі служби, положення постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44 до спірних правовідносин не застосовуються.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.1 ст.6 КАС України).

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст.3 Конституції України.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 №127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010).

Враховуючи наведене, суд вважає що позов належить задовольнити частково.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.1 та ч.3 ст.139 КАСУ при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3251,18 грн.

Відповідно до положень ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позову майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, за врахуванням наведених вище положень Закону України «Про судовий збір» та приймаючи до уваги приписи ч.3 ст.139 КАС України, судовий збір підлягає поверненню виходячи з мінімально встановленої ставки судового збору за позов майнового характеру, що складає 1211,20 грн та є пропорційним відповідно до частини задоволених вимог. Отже, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача належить стягнути судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Керуючись статтями 72-74, 77, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 20000,00 грн (двадцять тисяч гривень).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 коп.) відповідно до частини задоволених вимог.

В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ).

Повне рішення суду складено 01.04.2024.

Суддя Л.О. Житняк