Справа № 140/8262/23
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2024-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/8262/23 пров. № А/857/16780/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого - судді - Мікули О. І.,

суддів - Гінди О. М., Курильця А. Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року у справі №140/8262/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди, -

суддя в 1-й інстанції ОСОБА_2 ,

дата ухвалення рішення 31 липня 2023 року,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за 16 діб невикористаної додаткової відпустки за період з 2014-2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та зобов`язати нарахувати та виплатити грошову компенсацію за 16 календарних днів невикористаної додаткової відпустки за період з 2014-2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових потреб за 2022 рік, за 2023 рік у розмірі одного окладу за військовим званням за кожен рік окремо та зобов`язати нарахувати та виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових потреб за 2022 рік, за 2023 рік у розмірі одного окладу за військовим званням за кожен рік окремо; стягнути моральну шкоду у розмірі 40 000 грн.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, за період з 2014-2016 роки. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, за період з 2014-2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік у розмірі одного окладу за військовим званням. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік у розмірі одного окладу за військовим званням. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що у Військовій частині НОМЕР_1 відсутні дані щодо виплати позивачу грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2014-2016 роки, оскільки він за цей період не проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 та з попереднього місця служби інформація не надходила. Крім того, зазначає про те, що матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, яка виплачується виключно за наявності коштів. Оскільки у відповідача нема коштів у фонді грошового забезпечення, тому позивачу відмовлено у виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік. З врахуванням наведеного просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у період з 23 червня 2010 року по 09 березня 2016 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 на посаді старшого авіаційного техніка інженерно-авіаційної служби авіаційної ескадрильї; у період з 28 березня 2016 року по 23 жовтня 2021 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_3 на посаді бортового авіаційного техніка вертолітної ланки вертолітної ескадрильї; у період з 25 жовтня 2021 року по 14 лютого 2023 року проходив військову у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді старшого авіаційного техніка інженерно-авіаційної служби авіаційної ескадрильї, що підтверджується витягом з послужного спуску ОСОБА_1 , витягами з наказів командира Військової частини польова пошта НОМЕР_4 від 28 березня 2016 року №71, командира Військової частини НОМЕР_3 від 23 жовтня 2021 року №216, командира Військової частини НОМЕР_1 від 25 жовтня 2021 року №228 та від 09 лютого 2023 року №40.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 09 лютого 2023 року №40 старшого лейтенанта ОСОБА_1 , старшого авіаційного техніка інженерно-авіаційної служби авіаційної ескадрильї, звільненого наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 01 лютого 2023 року №75 у запас за підпунктом г пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, з 14 лютого 2023 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

У ході розгляду даної справи встановлено, що протягом 2014-2016 років своїм правом на додаткову відпустку, передбачену пунктом 4 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, позивач не скористався у зв`язку із введенням з 2014 року особливого періоду.

Також матеріалами справи підтверджено, що 21 серпня 2022 року та 06 лютого 2023 року позивач подав командиру Військової частини НОМЕР_1 рапорти про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових потреб у розмірі окладу за військовим званням за 2022 рік та 2023 рік, відповідно.

У відповідь на лист адвоката Савчин А. І. представника інтересів ОСОБА_1 про надання інформації стосовно поданих рапортів щодо виплати грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2014-2016 роки та про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових потреб за 2022-2023 роки, відповідач листом від 10 квітня 2023 року № 350/301/1186/ж, повідомив, що у Військовій частині НОМЕР_1 відсутні дані щодо виплати грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2014-2016 роки ОСОБА_1 , оскільки він за цей період не проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 та з попереднього місця служби інформація не надходила. Кошти для виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань в розмірі військового звання не виділялись та накази командира Військової частини НОМЕР_1 для виплати такої матеріальної допомоги за 2022 рік не видавались; на день звільнення у Військовій частині НОМЕР_1 розпорядчих документів стосовно виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2023 році не надходило.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ за період з 2014-2016 роки є протиправною, оскільки позивач має право на грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за 2014-2016 роки, своїм правом на її отримання не скористався у зв`язку з введенням в 2014 році особливого періоду; така в силу вимог пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ не могла бути виплачена Військовою частиною НОМЕР_2 та у Військовою частиною НОМЕР_3 , а тому з метою захисту прав позивача необхідно зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу вказану грошову компенсацію за період 2014-2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. При цьому, ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_3 , зокрема з 28 березня 2016 року по 31 грудня 2016 року (тобто неповний рік), тому визначення загальної тривалості щорічної додаткової відпустки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ та відповідно грошової компенсації за невикористані дні такої відпустки, належить до повноважень відповідача. Крім того, відповідачем протиправно не виплачено позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік у розмірі одного окладу за військовим званням, при цьому підстави, перелічені в абзацах третьому-восьмому пункту 6 Наказу №30 до нього не застосовуються, а тому з метою захисту прав позивача необхідно зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік у розмірі одного окладу за військовим званням. Разом з тим, у рапорті від 06 лютого 2023 року про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік позивачем не було зазначено жодної підстави, передбаченої у пункті 6 окремого доручення Міністра оборони України від 01 лютого 2023 року №2683/з, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Також наведених позивачем доводів за обставин цієї справи недостатньо для стягнення на його користь моральної шкоди, оскільки ним не подано жодних доказів на підтвердження заподіяння моральної шкоди, також з позовної заяви не вбачається, чому саме позивач обрахував моральну шкоду у розмірі 40000,00 грн, а не в іншому розмірі.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Колегія суддів зазначає, що апелянт оскаржує рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, тому з врахуванням ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За змістом ч.1 ст.2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання, а саме: межі реалізації військовослужбовцями своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, а також відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.

Ст.1 Закону №2011-XII передбачає, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Право військовослужбовців на відпустки, порядок їх надання та відкликання з них визначено статтею 10-1 Закону №2011-XII.

Відповідно до п.8 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України Про відпустки. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України Про відпустки або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Згідно з п.4 ст.10-1 Закону №2011-XII військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Перелік місцевостей з особливими природними географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, військових посад, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також порядок надання та тривалість щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах визначаються Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.

Крім того, Постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року №702 затверджено, зокрема, переліки військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що дають право на щорічну додаткову відпустку: Збройних Сил, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту - згідно з додатками 2 - 5.

За змістом п.17 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені пунктами першим, шостим та дванадцятим цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин.

Пункт 18 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ передбачає, що в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися частина щорічної основної відпустки, а також відпустка за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення. Кожна із зазначених відпусток може бути надана тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до п.19 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток припиняється, крім відпустки військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та в разі якщо дитина потребує домашнього догляду - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку (якщо обоє батьків є військовослужбовцями, - одному з них за їх рішенням); відпустки у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії.

Спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.

За приписами ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої п.4 ст.10-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», припиняється.

Згідно з абз.3 п.14 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, зі змісту зазначеної норми вбачається, що військовослужбовець, який під час проходження військової служби не використав додаткову відпустку, право на яку він мав відповідно до закону, при звільненні його з військової служби має право на виплату грошової компенсації за всі невикористані дні такої відпустки. Тобто, у разі невикористання додаткової відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

При цьому, норми Закону №2011-XII не обмежують та не припиняють право військовослужбовця на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

За змістом п.3 розділу XXXI Порядку №260 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

При цьому грошове забезпечення за період наданої відпустки або розмір грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у рік звільнення обчислюється з такого розрахунку: тим, які мають вислугу до 10 календарних років, - 2,5 календарних дня; тим, які мають вислугу від 10 до 15 календарних років, - 2,9 календарних дня; тим, які мають вислугу від 15 до 20 календарних років, - 3,3 календарних дня; тим, які мають вислугу 20 і більше календарних років, - 3,8 календарних дня. Одержана в результаті обчислення тривалість відпустки округлюється в бік збільшення до повного дня.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону №2011-XII.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 у період з 23 червня 2010 по 09 березня 2016 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 на посаді старшого авіаційного техніка інженерно-авіаційної служби авіаційної ескадрильї, а у період з 28 березня 2016 року по 23 жовтня 2021 року проходив військову у Військовій частині НОМЕР_3 на посаді бортового авіаційного техніка вертолітної ланки вертолітної ескадрильї та спірним періодом у цій справі в частині позовних вимог є виплата грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку у період з 2014 по 2016 роки.

Відповідно до затвердженого Додатком №2 до Постанови Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року №702 Переліку військових посад Збройних Сил, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що дають право на щорічну додаткову відпустку (далі Перелік військових посад Збройних Сил) у розділі Посади військовослужбовців льотного складу, які беруть участь у підготовці та проведенні польотів під номером 158 передбачена посада бортовий інженер, бортовий механік, бортовий технік усіх найменувань та спеціальностей, максимальна тривалість щорічної додаткової відпустки 10 календарних днів, а у розділі Посади військовослужбовців наземного інженерно-технічного складу авіації, які беруть участь у підготовці та проведенні польотів під номером 185 передбачена посада авіаційний технік, авіаційний технік літака, корабля, старший авіаційний технік вертольота, корабля, максимальна тривалість щорічної додаткової відпустки 3 календарних дні.

Матеріалами справи стверджується, що ОСОБА_1 як військовослужбовець, який в період з 2014 по 2016 роки проходив військову службу на посадах, передбачених у Переліку військових посад Збройних Сил, затвердженому Додатком №2 до Постанови Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року №702, мав право на отримання у вказаний період додаткової відпустки із збереженням грошового та матеріального забезпечення відповідно до пункту 4 статті 10-1 Закону №2011-XII, при цьому у 2014-2016 роках своїм правом на отримання вищевказаної додаткової відпустки не скористався у зв`язку з введенням у 2014 році особливого періоду.

Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Зі змісту листа відповідача № 350/301/1186/ж від 10 квітня 2023 року вбачається, що підставою для відмови позивачу у виплаті грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за 2014-2016 роки стало те, що у Військовій частині НОМЕР_1 відсутні дані щодо виплати грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2014-2016 роки ОСОБА_1 , оскільки він за цей період не проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 та з попереднього місця служби інформація не надходила.

У наказі командира Військової частини НОМЕР_1 від 09 лютого 2023 року №40 жодних даних про виплату позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2014-2016 роки, передбаченої абзацом першим пункту 4 статті 10-1 Закону №2011-XII не вказано.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач, маючи право на щорічну додаткову відпустку за 2014-2016 роки, передбачену п.4 ст.10-1 Закону №2011-XII, своїм правом на її отримання не скористався у зв`язку з введенням в 2014 році особливого періоду; така в силу вимог пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ не могла бути виплачена Військовою частиною НОМЕР_2 та Військовою частиною НОМЕР_3 , тому враховуючи те, що позивача було звільнено зі служби у 2023 року він має право на грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за вищевказаний період.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_3 , зокрема з 28 березня 2016 року по 31 грудня 2016 року (тобто не повний рік) на посаді бортового авіаційного техніка вертолітної ланки вертолітної ескадрильї, яка передбачена у Переліку військових посад Збройних Сил та максимальна тривалість щорічної додаткової відпустки становить 10 календарних днів, разом з тим, визначення загальної тривалості щорічної додаткової відпустки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ та відповідно грошової компенсації за невикористані дні такої відпустки, належить до повноважень відповідача, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення цієї позовної вимоги частково.

Даючи правову оцінку висновку суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання нарахувати та виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових потреб за 2022 рік у розмірі одного окладу за військовим званням, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1-4 ст.9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Згідно з п.5 Постанови КМУ Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30 серпня 2017 року № 704 (далі Постанова №704) керівникам державних органів надано право у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання: надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначає Порядок №260.

За змістом п.1 розділу ХХІV Порядку №260 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Пункт 7 розділу ХХІV Порядку №260 передбачає, що розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Відповідно до п.9 розділу XXIV Порядку №260 виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Таким чином, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців і входить до його складу. Цей вид грошового забезпечення надається військовослужбовцям у межах асигнувань, за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника).

Як правильно зауважив суд першої інстанції, Законом №2011-ХІІ не визначено порядку та розміру виплати військовослужбовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, при цьому, згідно з частиною четвертою статті 9 Закону №2011-ХІІ делеговано Міністру оборони України повноваження щодо визначення порядку виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, які обмежені лише граничним розміром такої виплати та розміром виділених асигнувань на утримання військовослужбовців.

Міністерством оборони України 31 січня 2022 року прийнято наказ №30 Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2022 рік (далі Наказ № 30).

Згідно з п.5 Наказу №30 витрати на грошове забезпечення військовослужбовців у 2022 році здійснювати за нормами, установленими нормативно-правовими актами та рішеннями Міністра оборони України, у межах виділених асигнувань на грошове забезпечення та дотримуватися такої послідовності щодо здійснення виплат: розрахунки зі звільненими, переведеними до нового місця служби військовослужбовцями та виплати за рішеннями судів, які набрали законної сили; щомісячне грошове забезпечення військовослужбовцям; індексація грошового забезпечення; додаткова винагорода на період дії воєнного стану згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану; грошова допомога для оздоровлення; інші одноразові обов`язкові додаткові види грошового забезпечення; матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

За змістом п.6 Наказу №30 Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2022 рік матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань виплачувати військовослужбовцям, які отримують грошове забезпечення, в розмірі одного окладу за їх військовими званнями.

Виплату матеріальної допомоги військовослужбовцям для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення здійснювати виключно за наявності таких підстав: смерть військовослужбовця та/або його дружини (чоловіка), дітей, батьків; поранення військовослужбовця, отриманого при виконанні завдань під час воєнного стану; у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, отриманої внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини; порушення стану здоров`я військовослужбовця, перебування його на лікуванні, реабілітації, що підтверджено відповідними медичними документами (виписний епікриз, довідка про захворювання, постанова військово-лікарської комісії), а саме: онкологічне захворювання (хірургічне лікування, променева та (або) хіміотерапія); захворювання на туберкульоз, ВІЛ/СНІД, вірусний гепатит B, C; безперервне перебування на лікуванні, реабілітації або у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (сумарно більше 30 днів поспіль) внаслідок травм, захворювань нервової, серцево-судинної систем, опорно-рухового апарату та інших захворювань органів і систем з тяжким перебігом або наслідками, що потребують проведення багатоетапного хірургічного лікування, протезування втраченої кінцівки (кінцівок), ендопротезування, трансплантації органів, індивідуального догляду, протирецидивного лікування з довготривалим застосуванням дорогих лікарських засобів, які пов`язані з захистом Батьківщини; сім`ям військовослужбовців, які захоплені в полон (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно) чи заручниками, а також інтерновані в нейтральних державах або визнані безвісно відсутніми.

У межах залишку коштів за фондом грошового забезпечення у грудні 2022 року виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовцям здійснювати в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, після здійснення військовослужбовцям всіх виплат, передбачених пунктом 5 та абзацом другим цього пункту наказу, на підставі рапорту військовослужбовця. При цьому розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань не може бути меншим розміру одного окладу за військовим званням.

З системного аналізу наведених вище правових норм суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що Наказом №30 передбачено різні розміри виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а саме: 1) у розмірі одного окладу за військовим званням (абзац перший пункту 6); 2) у розмірі місячного грошового забезпечення, при цьому, у такому розмірі виплачується допомога виключно за наявності підстав, передбачених абзацами третім-восьмим пункту 6 Наказу №30; 3) в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, але за таких умов: у межах залишку коштів за фондом грошового забезпечення у грудні 2022 року, після здійснення військовослужбовцям всіх виплат, передбачених пунктом 5 та абзацом другим цього пункту наказу, та на підставі рапорту військовослужбовця (абзац восьмий пункту 6).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 21 серпня 2022 року подав командиру Військової частини НОМЕР_1 рапорт про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових потреб за 2022 рік у розмірі окладу за військовим званням.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач має право на виплату такої матеріальної допомоги у розмірі окладу за військовим званням, при цьому підстави, перелічені в абзацах третьому-восьмому пункту 6 Наказу №30 не застосовується, тому достатньо лише рапорту військовослужбовця для нарахування і виплати такої допомоги.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ за період з 2014-2016 роки є протиправною, оскільки позивач має право на грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за 2014-2016 роки, своїм правом на її отримання не скористався у зв`язку з введенням в 2014 році особливого періоду; така в силу вимог пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ не могла бути виплачена Військовою частиною НОМЕР_2 та у Військовою частиною НОМЕР_3 , а тому з метою захисту прав позивача правильно зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу вказану грошову компенсацію за період 2014-2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Крім того, відповідачем протиправно не виплачено позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік у розмірі одного окладу за військовим званням, при цьому підстави, перелічені в абзацах третьому-восьмому пункту 6 Наказу №30 до нього не застосовуються, а тому з метою захисту прав позивача правильно зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік у розмірі одного окладу за військовим званням.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Крім того, колегія суддів зазначає, що, оскільки рішення Волинського окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року у справі №140/8262/23 в частині відмовлених позовних вимог не оскаржується в апеляційному порядку, та в процесі апеляційного провадження не було виявлено порушень, допущених судом першої інстанції, які б призвели до неправильного вирішення справи в цій частині, тому колегія суддів вважає недоцільним виходити за межі апеляційної скарги та переглядати оскаржуване рішення в цій частині.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог у частині їх задоволення, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року у справі №140/8262/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді О. М. Гінда
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 01 квітня 2024 року.