Справа № 420/9681/23
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2024-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/9681/23

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Коваля М.П. та Осіпова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Цандура М.Р.,

позивачки/апелянтки Вахобової О.А. за допомогою перекладача ОСОБА_1 ,

представників: апелянтки/позивачки Казнєвського В.О., відповідача Білоконь Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року (суддя Хом`якова В.В., м. Одеса, повний текст рішення складений 22.01.2024) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

2 травня 2023 року ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , звернулася до адміністративного суду з позовом до ДМС України, у якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача вiд 04.04.2023 року №40-23, яким ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати відповідача прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_2 та неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням позивачка подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи та порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у даній категорії справ є особливості щодо стандартів доказування, які певною мірою відрізняються від загального законодавства України. Проте суд керувався стандартом доказування "заявник не довів...". Адже для визначення статусу біженця не має необхідності встановлювати причинно-наслідковий зв`язок між насиллям та порушеннями прав людини і особистою загрозою для життя шукача притулку. Заявник (позивач) не повинен доводити, що останній точно зазнає фізичних або душевних страждань на території країни походження. ДМС України мала лише перевірити обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань і правдивість тверджень заявника, а суд першої інстанції - правильність дій ДМС України відповідно до конкретної особи.

На думку апелянта, позивачка надала усі відомості, які вона мала у своєму розпорядженні, але суд неправомірно поклав обов`язок доказування повністю на заявницю, стверджуючи, що вона, крім особистих пояснень, не надала суду інших доказів. Позивачка була вимушена покинути країну своєї громадянської належності через ряд причин, оскільки вона сповідувала іслам, влада країни чинила перешкоди у здійсненні нею своїх громадянських прав, таких як свободу віросповідання, свободу вираження думки, свободу пересування, право на працю, право на освіту. Оцінка побоювань позивачки повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації по країні походження щодо ситуації на момент звернення із заявою за захистом. Проте, судом першої інстанції не було всебічно досліджено інформацію по країні походження.

Відповідач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами загального позовного провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянка Таджикистану, проживала у м. Худжанд, за національністю узбечка, за віросповіданням мусульманин-суніт.

До України прибула 01.07.2019, перетин державного кордону України відбувся, використовуючи автобусний рейс Москва - Одеса. Місце перетину - КПП "Бачівськ". Позивачка перебувала на території РФ (м. Москва) протягом 3 місяців, з заявою про надання міжнародного захисту не зверталась.

З 01.10.2019 позивачка знаходилась на території України нелегально, без документів на право проживання, через що 19.09.2022 на неї було складено протокол та постанову за ст. 203 КУпАП.

19.09.2022 ГУ ДМС в Одеській області прийнято рішення №635 про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства, яким повернуто громадянку Таджикистану ОСОБА_2 та зобов`язано її покинути територію України до 18.10.2022.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням ОСОБА_2 оскаржила його в судовому порядку.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.02.2023 по справі №522/14094/22 адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №635 від 19.09.2022 про примусове повернення в країну походження громадянки Таджикистану ОСОБА_2 .

24.10.2022 позивачка звернулася до Управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Причина звернення - виїзд за межі країни громадянської належності, обумовлений дискримінацією в релігійній сфері, що пов`язано з носінням хіджабу, особа не бажає повертатись через побоювання зазнати переслідувань з боку органів державної влади.

Посадовим особами ДМС України проведено опитування заявниці та встановлено надання неправдивих відомостей. А саме:

- заявниця відносить себе до мусульман-сунітів, які становлять релігійну більшість населення на території Таджикистану, іслам сунітського напрямку не є офіційно заборонений на території Таджикистану,

- обставина дотримання канонів ісламської релігії не чинила негативного впливу на повсякденне життя заявниці,

- заявниця підтверджує обставину функціонування на території Таджикистану культових для мусульман закладів поклоніння - мечетей, а також стверджує, що ісламська релігія є поширеною на території країни громадянської належності,

- Конституція Таджикистану передбачає право громадян індивідуально чи спільно з іншими дотримуватися будь-якої релігії або не сповідувати жодної, а також брати участь у релігійних звичаях і церемоніях. Закон про свободу совісті визнає особливий статус ханафітської школи юриспруденції сунітського Ісламу щодо культури та духовного життя країни, ним регламентується поширення та порядок функціонування мечетей на території Таджикистану, розповсюдження релігійної літератури тощо. Країна громадянської належності заявниці є учасником Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (МПГПП),

- з актуальної інформації за країною походження не спостерігається законодавче закріплення заборони на носіння хіджабу на території Таджикистану, Кодекс про адміністративні правопорушення (Кодекс) також не відносить до порушень носіння хіджабу чи іншого релігійного одягу,

- під час проживання на території країни громадянської належності особа мала доступ до освіти, базових комунікацій та послуг, державних, комерційних та медичних установ, також зазначена можливість є у її близьких родичів, які залишились в Таджикистані,

- зі слів шукача захисту, близькі родичі позивача здійснювали виїзд з Таджикистану до України у 2021 році та добровільно повернулись на Батьківщину та продовжують після повернення дотримуватися канонів релігії, не зазнають жодних погроз або переслідувань, вони не притягувались до кримінальної та адміністративної відповідальності,

- заявниця вказує на можливість прийняття особистого вибору щодо носіння релігійного одягу (хустки) на території Таджикистану,

- щодо елементу дискримінації по відношенню до неї з боку органів державної влади та навчального закладу, особа повідомляє про заборону носіння релігійного одягу - хустки (хіджабу), разом з тим особа добровільно припинила навчання в школі, не змогла пояснити причини недопущення до складання іспитів по закінченню 6-го класу навчання,

- заявниця вказує на відмову у наданні державних послуг на узбецькій мові, проте підтверджує фактичне їх отримання, особа також зауважує, що 70 відсотків населення регіону її постійного проживання є носіями узбецької мови, шукач захисту не приймала спроб щодо вивчення державної мови Таджикистану, маючи при цьому таку можливість у школі,

- стосовно потенційної загрози переслідувань заявниці у випадку повернення на територію країни громадянської належності, у відповідності до тематичного звіту Державного департаменту США (S) від 02.06.2022 щодо свободи віросповідання на території Таджикистану, відзначаються окремі елементи переслідувань з боку органів державної влади осіб, підозрюваних у членстві або підтримці груп, заборонених урядом, включаючи групи, що виступали за політичні цілі ісламу та представляли себе політичними опонентами уряду. Водночас заявниця не належить до таких категорій, стосовно яких існує ризик протиправного ставлення та неналежного поводження у випадку повернення до Таджикистану,

- заявниця не публікує дописи на релігійну тематику в соціальних мережах, не займалась та не займається поширенням або розповсюдженням ісламської літератури,

- заявниця не займалась активістською або громадською діяльністю на території Таджикистану. Зокрема, шукач захисту не проводила та не проводить активну політичну діяльність проти чинної влади країни громадянської належності;

- не обіймала вищі релігійні чини на території Таджикистану;

- заявниця ніколи не перебувала у складі спеціалізованих ісламських релігійних груп, що, зокрема б, перебували в опозиційному відношенню до органів державної влади країни громадянської належності,

- не приймала спроб до зміни адреси проживання на території Таджикистану, що вказує на фактичну відсутність потреби у переховуванні;

- заявниця наразі не перебуває у державному розшуку та проти неї не порушено кримінальних справ;

- не була учасницею міжрелігійних або міжетнічних конфліктів на території Таджикистану;

- ані заявниця, ані її близькі родичі не були причетні до насильницьких зникнень або викрадень на території країни громадянської належності;

- на території країни громадянської належності позивача не звинувачували у порушенні соціальних або моральних норм.

02.02.2019 позивачка отримала паспорт гр. Таджикистану серії 402496359, виданий строком дії до 01.02.2029, не зазнаючи при цьому жодних труднощів.

Відповідачем також проаналізовані твердження заявниці у контексті міжнародного права. Прийнято до уваги, що позивачка порушила правила перебування іноземців в Україні, а саме, нею здійснено ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, за що на особу складено протокол та постанову про адміністративне правопорушення серії ПР МОД 008947. Водночас, елемент звернення за міжнародним захистом із суттєвими зволіканнями, тривале нелегальне перебування на території України вказує на фактичний елемент зловживання процедурою та відсутність реальної потреби у міжнародному захисті. Вахобова Ойшахон потрапила до України 01.07.2019, нелегально перебувала протягом 2019 - 2022рр. Відповідачем зазначено про відсутність жодних елементів переслідувань, утисків або дискримінації по відношенню до неї за конвенційними ознаками визначення статусу біженця на період її проживання на території країни громадянської належності, заявниця має та продовжує мати можливість належного та безперешкодного проживання на Батьківщині. Зокрема, за результатами аналізу та співставлення тверджень заявниці з актуальною та релевантною інформацією за країною походження спостерігається можливість безперешкодного дотримання нею канонів ісламського віросповідання, елементів фактичних утисків або переслідувань за релігійною ознакою не виявлено, належність особи до груп ризику не відзначається.

За матеріалами особової справи також встановлено відсутність ознак щодо можливості застосування до неї серйозної шкоди у вигляді смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання чи ситуації загальнопоширеного насильства у разі повернення до Таджикистану.

Щодо можливості застосування серйозної шкоди, пов`язаної з ймовірним позбавленням волі у разі видачі або добровільного повернення до Таджикистану, слід зазначити, що серйозна шкода включає в себе: смертну кару або приведення її у виконання; - тортури, нелюдське або принизливе поводження чи покарання для особи в країні громадянської належності; серйозну та індивідуальну загрозу життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів. В матеріалах особової справи позивачки відсутні факти або обставини, які надають підстави вважати, що після повернення до країни громадянської належності їй може бути завдано серйозної шкоди. Також, на території регіону постійного проживання позивачки наразі не проводяться активні військові зіткнення. За матеріалами особової справи не спостерігається загроза застосування по відношенню до особи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження або покарання, враховуючи також відсутність повідомлення про елементи подібного характеру по відношенню до неї після звільнення з місць позбавлення волі.

Рішенням Державної міграційної служби України від 04.04.2023 року №40-23 позивачці було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи згадане рішення протиправним, ОСОБА_2 звернулася до суду з даним адміністративним позовом про його скасування.

При розгляді справи позивачка повідомила суд, що в 2020 році уклала релігійний шлюб з ОСОБА_5 , у позивачки народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На території України з 2017 року перебувають батьки її цивільного чоловіка ОСОБА_5 (батько: ОСОБА_6 , мати: ОСОБА_7 ). Позивачка проживає за однією адресою з батьками її цивільного чоловіка та його 2 сестрами та братом. Цивільний чоловік та його батьки також звернулись до ДМС з заявами про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Позивачка не працює. Займається вихованням дітей. Також позивачка повідомила, що її мати, бабуся та сестри перебували в Україні, але в 2021-2022 році повернулись до Таджикистану.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачці додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року, статті 14 Директиви №2011/95/ЄС та п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які ї потребують додаткового або тимчасового захисту", через відсутність доведених фактів її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування позивачки в Україні подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, в силу приписів частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (надалі також - "Закон") біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частинами першою і другою статті 5 Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною п`ятою статті 5 Закону передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до частини шостої статті 5 Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Так, за змістом частини першої статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин", а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з частиною шостою статті 8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначають Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 5 жовтня 2011 року за №1146/19884 (надалі також - "Правила №649").

Відповідно до пункту 2.1 Правил №649 уповноважена посадова особа органу міграційної служби, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом:

а) встановлює особу заявника;

б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб);

в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;

г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку;

ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);

е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;

є) проводить дактилоскопію заявника;

ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи;

з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Правил №649 у разі наявності передбачених Законом підстав орган міграційної служби ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом. Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Згідно з пунктами 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" (1998 року) факти на підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Відтак, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Згідно пунктів 45, 66, 195 "Керівництво з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців", особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно пункту 5 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 10, 11 Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" (1998 року), неспроможність надати документальне свідчення на підкріплення усного твердження не повинно заважати прийняттю позитивного рішення, якщо таке твердження відповідає відомим фактам і загальний рівень правдоподібності заявника високий. Правдоподібність вважається встановленою, якщо заявник представив у своїй заяві історію, що є логічно послідовною та вірогідною, не суперечить загальновідомим фактам, і таким чином, на основі балансування ймовірностей їй можна вірити (пункти 10,11).

Отже, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 стверджує, що не може повернутися до країни громадянської належності через ризик переслідувань у зв`язку з цькуванням з боку пересічних громадян та адміністративних затримань, погроз співробітників поліції через публічне носіння хеджабу. У позовній заяві позивачка також заявила, що існує ризик переслідувань у зв`язку з ознаками належності до певної соціальної групи: самотня жінка без супроводу та дискримінаційними діями на вищезазначених підставах.

ДМС України встановлено, що історія переслідування ОСОБА_2 є необґрунтованою, а її заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, оскільки носить загальний характер, та не містить належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні.

ОСОБА_2 не заперечує, що є мусульманкою сунітського напрямку ісламу, яка є найбільш поширеною та офіційно визнаною в Таджикистані. Згідно з інформації по країні походження населення Таджикистан в переважній відсотковій кількості сповідує іслам, мусульмани-суніти становлять 85 % віруючих. Іслам сунітського напрямку не є офіційно заборонений на території Таджикистану.

Апеляційним судом, як і судом першої інстанції, не встановлено обставин переслідування ОСОБА_2 , психологічного або фізичного насильства з боку уряду за власні релігійні переконання. Позивачка не публікувала дописи на релігійну тематику в соціальних мережах; не займалась та не займається поширенням або розповсюдженням ісламської літератури; не займалась активістською або громадською діяльністю на території Таджикистану; не проводила та не проводить активну політичну діяльність проти чинної влади; не обіймала вищі релігійні чини на території Таджикистану; ніколи не перебувала у складі спеціалізованих ісламських релігійних груп, що, зокрема б, перебували в опозиційному відношенню до органів державної влади країни громадянської належності; наразі не перебуває у державному розшуку та проти неї не порушено кримінальних справ; не була учасницею міжрелігійних або міжетнічних конфліктів на території Таджикистану. Позивачка та її близькі родичі не були причетні до насильницьких зникнень або викрадень на території країни громадянської належності на території країни громадянської належності позивача не звинувачували у порушенні соціальних або моральних норм. Обмежень або дискримінації у реалізації загальних прав позивачка також не зазначала.

Щодо дискримінації мусульман на території Таджикистану в контексті заборони традиційного жіночого одягу (хіджабу), то позивачкою не наведено конкретних фактів утисків або переслідування через хіджаб.

Міграційною службою досліджена інформація по країні походження та враховано, що в країні відкриті мечеті та функціонує державний ісламський університет для бажаючих здобути релігійну освіту. Наведена інформація з відкритих джерел щодо країни походження доводить відсутність можливості утисків до жінок через носіння традиційного жіночого одягу. Законодавче закріплення заборони на носіння хіджабу на території Таджикистану немає, Кодекс про адміністративні правопорушення також не відносить до порушень носіння хіджабу чи іншого релігійного одягу.

До позивачки або її батьків в період її неповноліття не було застосовано жодних заходів адміністративного впливу в період проживання в Таджикистані за носіння хіджабу.

Позивачкою не було надано документальне підтвердження обставин і викликів, які пов`язані з можливістю переслідування на території Таджикистану її та близьких родичів, які на сьогодні там залишись проживати.

При цьому слід врахувати, що ОСОБА_2 до України прибула 01.07.2019 рейсом Москва - Одеса. На території РФ (м. Москва) перебувала протягом 3 місяців, з заявою про надання міжнародного захисту не зверталась. З 01.10.2019 ОСОБА_2 знаходилась на території України нелегально, без документів на право проживання, із заявою про набуття міжнародного захисту звернулася лише 24.10.2022 - лише після затриманням поліцією.

Незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті позивачка не зверталась із заявою про визнання біженцем на території України, в якій проживала після закінчення легального терміну перебування нелегально.

Між тим, факт тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивачки і вказує на те, що дане звернення до міграційного органу обумовлене іншою метою, наприклад, потребою у легалізації на території України.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 була вимушена покинути країну своєї громадянської належності, оскільки влада країни чинила перешкоди у здійсненні нею своїх громадянських прав, таких як свободу віросповідання, свободу вираження думки, свобода пересування, право на працю, право на освіту під час апеляційного перегляду справи не знайшли свого підтвердження.

Доводи апелянта про не врахування інформації по країні походження є хибними, оскільки ситуація у країні походження позивачки не відноситься до конвенційних ознак, тобто не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Слід додати, що за час перебування позивачки на території України не виявлено подій в країни її походження для обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачці додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року, статті 14 Директиви №2011/95/ЄС та п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які ї потребують додаткового або тимчасового захисту", через відсутність доведених фактів її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Отож, спірне рішення ГУДМС вiд 04.04.2023 року №40-23 прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачених Конституцією і законами України. Згадане рішення відповідає критеріям правомірності, встановленим частиною третьою статті 2 КАС України, та підстав для його скасування не встановлено.

Апеляційна скарга позивачки не містить належних, вагомих і обґрунтованих міркувань, переконливих доводів та аргументів, які б спростовували висновки суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог чи давали підстави вважати інакше. Суд першої інстанції правильно та повно з`ясував усі обставини справи та надав їм юридичну оцінку, відповідно до норм матеріального та процесуального права.

У контексті оцінки доводів позивачки, наведених у апеляційній скарзі, колегія суддів керувалася висновками Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема у справах ''Салов проти України'' (заява №65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), ''Проніна проти України'' (Заява №63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та ''Серявін та інші проти України'' (заява №4909/04; від 10.02.2010; пункт 58), відповідно до яких принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційна скарга позивачки задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя М.П.Коваль

Суддя Ю.В.Осіпов

Повне судове рішення складено 28 березня 2024 року.