Справа № 120/16924/23
Суддя: Крапівницька Н. Л.
Дата ухвалення: 2024-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Вінниця

01 квітня 2024 р. Справа № 120/16924/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Крапівницької Н.Л.,

розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної військової адміністрації Вінницької області

про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі- ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної військової адміністрації Вінницької області (далі- Управління, відповідач), в якому просить:

-визнати протиправним та скасувати рішення Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної військової адміністрації Вінницької області від 19.10.2023 щодо розгляду її заяви від 09.10.2023 про встановлення їй статусу «Члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни».

-зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної військової адміністрації Вінницької області надати ОСОБА_1 статус члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни відповідно до статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видати ОСОБА_1 , згідно з Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302, відповідне посвідчення «Посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни".

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що позивач звернулась до відповідача із заявою про надання їй статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни на підставі ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видачу відповідного посвідчення. Відповідач надав відповідь, в якій зазначив що правові підстави для встановлення позивачу статусу «Член сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни» відсутні, оскільки причина смерті чоловіка не пов`язана із захистом Батьківщини або виконанням інших обов`язків військової служби (службових обов`язків) та статусу учасника бойових дій ОСОБА_2 не мав.

Позивач, вважаючи надану відмову протиправною, звернулась до суду з даним позовом.

Ухвалою від 14.11.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження У справі. Вирішено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи. Також даною ухвалою встановлено відповідачу строк на подачу відзиву на позов.

У встановлений судом строк від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній заперечив щодо задоволення позову. Зазначив, що правові підстави для встановлення позивачу статусу «Член сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни» відсутні, оскільки причина смерті чоловіка не пов`язана із захистом Батьківщини або виконанням інших обов`язків військової служби (службових обов`язків) та статусу учасника бойових дій ОСОБА_2 не мав.

Інших заяв по суті спору не надходило.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що між позивачем та громадянином ОСОБА_2 (надалі по тексту ОСОБА_2 ) в 1982 році укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , яке видане 06.06.2022.

ОСОБА_2 видано посвідчення серії НОМЕР_2 , відповідно до якого, пред`явник цього посвідчення є інвалідом ІІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни, а також видано посвідчення серії НОМЕР_3 учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (Категорія 1).

Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК№ 010448 від 27.07.2009 ОСОБА_2 встановлено ІІІ групу інвалідності. Причиною інвалідності вказано: захворювання, так пов`язане з виконанням службових обов`язків з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Відповідно до довідки №13/19/89 від 07.08.2008, виданої Управлінням МВС України у Вінницькій області, ОСОБА_2 в період з 01.06.1988 по 01.09.1988 виконував службові обов`язки в населених пунктах Черевач, в зоні особливого контролю 30 днів. Підтвердження про перебування в зоні- наказ УВС №274 від 26.07.1991.

Відповідно до довідки №Л-148/12/02-2022 від 19.04.2022, виданої Управлінням МВС України у Вінницькій області, ОСОБА_2 дійсно в період з 01.06.1988 по 01.09.1988 виконував службові обов`язки з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в населених пунктах Черевач (01.06.1988-30.06.1988).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 виданого 22.03.2022 виконавчим комітетом Немирівської міської ради Вінницького району Вінницької області, ОСОБА_2 , у віці 61 рік, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 про що складено відповідний актовий запис №79.

Згідно з долученою до матеріалів справи Постановою ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Вінницькій області» Медичної (військово-лікарської) комісії №12 від 11.05.2022 захворювання колишнього майора міліції ОСОБА_2 : «центральний рак верхньої долі лівої легені, ракова інтоксикація», що призвело до смерті 22.03.2022, ТАК, пов`язане з виконанням службових обов`язків з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Підстава: протокол засідання медичної (військово-лікарської) комісії ДУ «ТМО МВС України по Вінницькій області» від 11.05.2022 №12.

09.10.2023 позивач звернулась до Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної військової адміністрації Вінницької області із заявою, в якій просила видати їй посвідчення члена сім`ї померлого ветерана війни, як вдові ліквідатора першої категорії зі статусом особи з інвалідністю внаслідок війни ІІІ групи, померлого через захворювання, яке пов`язане з виконанням службового обов`язку з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Листом від 19.10.2023 відповідач відмовив у видачі такого посвідчення, оскільки у поданих позивачем документах, а саме у постанові медичної ВЛК ДУ «ТМО МВС України по Вінницькій області» вказано, що захворювання, яке призвело до смерті ОСОБА_2 пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, у зв`язку з чим, правові підстави для встановлення позивачу статусу «Член сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни» відсутні, оскільки причина смерті чоловіка не пов`язана із захистом Батьківщини або виконанням інших обов`язків військової служби (службових обов`язків) та статусу учасника бойових дій ОСОБА_2 не мав.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Стаття 3 Конституції України гарантує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно зі ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Правовий статус ветеранів війни регламентується Законом України від 22.10.1993 № 3551-ХII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - Закон № 3551-ХII).

У преамбулі до Закону №3551-ХII зазначено, що цей Закон визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Згідно зі ст. 4 Закону № 3551-ХII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХIІ до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також інваліди з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.

Згідно з п. 6 Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 20-РП/04 ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи бойових діях на території інших держав. Розділ 11 Закону № 3551-ХIІ визначає поняття і зміст статусу ветеранів війни (учасників бойових дій, інваліди війни, учасники війни) та осіб, на яких поширюється дія його положень. Це колишні військовослужбовці, які безпосередньо як у воєнний, так і в мирний час виконували інші обов`язки військової служби та тилового забезпечення, пов`язані з необхідністю захисту Батьківщини, у тому числі з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій.

Такими чином, обов`язковими умовами, за яких ліквідатора наслідків аварії на ЧАЕС може бути віднесено до осіб з інвалідністю внаслідок війни є наявність факту інвалідності, доказів залучення особи до виконання обов`язків військової служби або до складу формувань Цивільної оборони та отримання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Судом встановлено, що згідно посвідчення серії НОМЕР_2 , померлий чоловік позивача був особою з інвалідністю ІІІ групи та мав право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни, а також видано посвідчення серії НОМЕР_3 учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (Категорія 1).

Крім того, відповідно до довідки №Л-148/12/02-2022 від 19.04.2022, виданої Управлінням МВС України у Вінницькій області, ОСОБА_2 дійсно в період з 01.06.1988 по 01.09.1988 виконував службові обов`язки з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в населених пунктах Черевач (01.06.1988-30.06.1988).

Отже, на нього поширювалась дія Закону № 3551-ХII.

Також судом встановлено, що відповідно до постанови ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Вінницькій області» Медичної (військово-лікарської) комісії №12 від 11.05.2022 захворювання колишнього майора міліції ОСОБА_2 : «центральний рак верхньої долі лівої легені, ракова інтоксикація», що призвело до смерті 22.03.2022, ТАК, пов`язане з виконанням службових обов`язків з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Підстава: протокол засідання медичної (військово-лікарської) комісії ДУ «ТМО МВС України по Вінницькій області» від 11.05.2022 №12.

Так, відповідно до Положення про діяльність медичної (військово-лікарської комісії) МВС , яке затверджене наказом МВС від 03.04.2017 № 285, це положення визначає порядок проведення лікарської, військово-лікарської та лікарсько-льотної експертиз медичними (військово-лікарськими) комісіями (далі - М(ВЛ)К), утвореними в закладах охорони здоров`я, що належать до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України (далі - ЗОЗ МВС).

Відповідно до ч.4 Положення, М(ВЛ)К у своїй роботі керуються законодавством України, цим Положенням, іншими нормативно-правовими актами з питань охорони здоров`я. Рішення М(ВЛ)К про причинний зв`язок захворювань, поранень (контузій, травм або каліцтв) поліцейських, колишніх поліцейських приймаються згідно з вимогами цього Положення. Рішення М(ВЛ)К про причинний зв`язок захворювань, поранень (контузій, травм або каліцтв) військовослужбовців НГУ, колишніх військовослужбовців НГУ приймаються згідно з вимогами Положення про ВЛЕ.

Порядок проведення військово-лікарської експертизи визначається Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, що затверджене наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 № 402 (далі - Положення № 402)

Так, відповідно до п. 1.1 розділу І цього Положення військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Відповідно до п. 2.4.5, 21.30 Положення № 402 військово-лікарська комісія може приймати постанову про причинний зв`язок захворювання, травми (поранення, контузії, каліцтва), яке призвело до смерті військовослужбовця, і причину смерті в одному з формулювань, вказаних у пунктах 21.5, 21.6 розділу II Положення.

Згідно з п. 21.6 Положення № 402 при встановленні причинного зв`язку захворювань військовослужбовців з аварією на Чорнобильській АЕС та інших ядерних об`єктах, учасників ядерних випробувань і випробувань ядерної зброї та тих, що брали участь у складанні ядерних боєприпасів і здійснювали на них регламентні роботи для проведення відповідних випробувань і військових навчань, постанови приймаються, зокрема, у таких формулюваннях (наявність посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії (постраждалого від наслідків аварії) на Чорнобильській АЕС відповідної категорії при встановленні причинного зв`язку обов`язкова):

а) "Захворювання, ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" якщо захворювання виникли у період ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, загострились або ускладнились, призвели до інвалідності чи смерті у строки, передбачені наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 травня 1997 року № 150 "Про затвердження нормативних актів щодо хвороб, при яких може бути встановлений причинний зв`язок з дією іонізуючого випромінення та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС", зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 вересня 1997 року за № 448/2252, і військовослужбовець, колишній військовослужбовець має посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Визначення причинного зв`язку захворювання (поранення, контузії, каліцтва, травми), що призвело до смерті військовослужбовця, колишнього військовослужбовця, проводиться штатними військово-лікарськими комісіями (п. 21.9 розділу ІІ Положення № 402).

Як було зазначено судом вище, згідно постанови ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Вінницькій області» Медичної (військово-лікарської) комісії №12 від 11.05.2022 захворювання колишнього майора міліції ОСОБА_2 : «центральний рак верхньої долі лівої легені, ракова інтоксикація», що призвело до смерті 22.03.2022, ТАК, пов`язане з виконанням службових обов`язків з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Підстава: протокол засідання медичної (військово-лікарської) комісії ДУ «ТМО МВС України по Вінницькій області» від 11.05.2022 №12.

Таким чином, уповноваженим органом державної влади (ВЛК) встановлено причинний зв`язок смерті чоловіка позивача внаслідок захворювань, набутих у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Відтак, за результатами розгляду справи судом встановлено, що на чоловіка позивача за життя поширювалась дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і він мав право на пільги, передбачені законодавством для ветеранів війни-інвалідів війни; до смерті чоловіка позивача призвело захворювання, пов`язане з виконанням ним обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Відтак, за результатами розгляду справи судом встановлено, що на чоловіка позивача за життя поширювалась дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і він мав право на пільги, передбачені законодавством для ветеранів війни-інвалідів війни; до смерті чоловіка позивача призвело захворювання, пов`язане з виконанням ним обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

У силу приписів п. 1 ст. 10 Закону № 3551-ХII чинність цього Закону поширюється на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у ст. 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісті) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

Змістовний аналіз наведеної норми у сукупності з положеннями ст. 4, п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХII дає змогу зробити висновок, що чинність цього Закону поширюється на членів сім`ї військовослужбовців та прирівняних до них осіб, які: 1) загинули (пропали безвісті); або 2) померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків); або 3) померли внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби.

При цьому відповідно до абзацу 19 пункту 1 статті 10 Закону № 3551-ХII до членів сімей загиблих військовослужбовців належить один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні.

Отже, позивач, будучи членом сім`ї померлого учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС зі статусом особи з інвалідністю внаслідок війни, смерть якого настала у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби, вважається особою, на яку поширюється чинність Закону № 3551-ХII.

Більше того, поширення чинності Закону № 3551-ХII на позивача є похідними від приналежності її померлого чоловіка до категорії ветеранів війни-інвалідів війни.

Суд критично оцінює доводи відповідача, що правовий статус членів сімей померлих громадян з числа осіб з інвалідністю внаслідок війни, смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, визначений лише Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки як вказано вище Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» також надає таке право позивачу.

Відтак дії відповідача щодо відмови позивачу у присвоєнні статусу члена сім`ї загиблого на підставі положень п. 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» є протиправними.

Згідно з п. 2 Порядку видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 року № 302, посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону №3551-ХII, на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.

Пунктами, 4, 7 вказаного Порядку передбачено, що особам, на яких поширюється чинність Закону № 3551-ХII, видаються посвідчення з написом "Посвідчення члена сім`ї загиблого". Посвідчення видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Таким чином, враховуючи протиправний характер наданої відповідачем відмови, задля ефективного захисту порушених прав позивача суд вважає можливим зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної військової адміністрації Вінницької області повторно розглянути заяву позивача та вирішити питання щодо визнання за ОСОБА_1 статусу члена сім`ї загиблого - вдови ветерана війни інваліда ІІІ групи, відповідно до Закону № 3551-ХII, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Такий спосіб захисту прав позивача матиме наслідком дотримання судом основних принципів здійснення судочинства, не буде втручанням у дискреційні повноваження відповідача, оскільки судом під час розгляду справи та відповідачем під час розгляду заяви позивача про надання статусу не встановлено інших підстав для відмови, аніж досліджені та спростовані судом у ході розгляду справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні) сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від 06.09.2005, п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від 18.07.2006, п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від 10.02.2010, п.58) принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) від 09.12.1994, п.29).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, у свою чергу, не доведено правомірність вчинених дій щодо відмови ОСОБА_1 у задоволенні її заяви.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд вважає, що наявні правові підстави для часткового задоволення позову.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за подання даного позову, то розподіл його не здійснюється.

Що стосується стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 грн., суд звертає увагу на таке.

Пункт 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою та другою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність договору про надання правової допомоги, ордеру, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 та від 22 грудня 2018 року у справі №826/856/18.

Отже, на підтвердження цих обставин, суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, акт приймання виконаних робіт, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Як вбачається із матеріалів справи, на підтвердження витрат на правничу допомогу позивач надав суду лише квитанцію до прибуткового касового ордера від 07.11.2023.

Суд врахував висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 відповідно до яких склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Слід зазначити, що додані до позовної заяви докази не підтверджують отримання позивачем професійної правничої допомоги, пов`язаної з розглядом цієї справи; позовна заява підписана особисто ОСОБА_1 , у справі відсутній договір про надання правової допомоги, ордер адвоката, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат.

Таким чином, суд відмовляє у стягненні на користь позивача витрат на правничу допомогу, посилання на понесення яких містяться в мотивувальній частині позовної заяви.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної (військової) адміністрації Вінницької області у видачі ОСОБА_1 «Посвідчення члена сім`ї загиблого» згідно п. 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної державної (військової) адміністрації Вінницької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та вирішити питання щодо визнання за ОСОБА_1 статусу члена сім`ї загиблого - вдови ліквідатора першої категорії із статусом інваліда війни ІІІ групи, відповідно до Закону № 3551-ХII, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В решті позовних відмовити.

Відмовити у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 )

Відповідач: Управління праці та соціального захисту населення Вінницької районної військової адміністрації (вул. Героя Нарбута, 10 А, м. Вінниця, )

Суддя Крапівницька Н. Л.

Згідно з оригіналом Суддя:

Секретар: