Справа № 600/762/24-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2024-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

01 квітня 2024 р. м. Чернівці Справа № 600/762/24-а

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Лелюк О.П., розглянувши заяву представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відвід судді у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Першого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними та скасування постанов,

У С Т А Н О В И В:

В провадженні Чернівецького окружного адміністративного суду перебуває справа №600/762/24-а за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Першого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними та скасування постанов.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 19 березня 2024 року заяву представника позивачів задоволено частково; відкладено розгляд справи №600/762/24-а; призначено судове засідання у цій справі на 03 квітня 2024 року об 11 год. 00 хв.; в задоволенні інших вимог заяви представника позивачів відмовлено.

29 березня 2024 року представником позивачів подано до суду заяву про відвід судді Лелюка О.П. на підставі пункту 4 частини першої статті 36 Кодексу адміністративного судочинства України (за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді).

В обґрунтування указаної заяви зазначено, що відмовляючи в задоволенні клопотання про призначення судового засідання в режимі відеоконференції суд фактично зазначив, що це є його право, яке суд не має бажання реалізовувати, а отже, суд свідомо обмежив сторону позивача в реалізації його прав «бути почутим» в судовому процесі, що є складовою верховенства права. Відтак, на думку представника позивачів, беручи до уваги те, що суддя Лелюк О.П. свідомо нехтує конституційними правами позивачів, в порушення принципів процесуальної справедливості, позбавляючи права бути почутим, яке закріплене в Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи особисту неприязнь судді до адвокатури в цілому та позицію судді, що адвокати мають брати менше справ, за якими вони надають правову допомогу, щоб їздити в судові засідання до судді Лелюк О.П., наявні істотні сумніви в неупередженості та об`єктивності судді Лелюк О.П.

У зв`язку з цим варто зазначити таке.

Порядок вирішення заявленого відводу врегульовано статтею 40 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, згідно частини третьої та четвертої статті 40 Кодексу адміністративного судочинства України питання про відвід судді вирішується судом, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість.

Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 31 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід.

Якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу.

У відповідності до частини одинадцятої статті 40 Кодексу адміністративного судочинства України питання про відвід вирішується невідкладно. Вирішення питання про відвід суддею, який не входить до складу суду, здійснюється протягом двох робочих днів, але не пізніше призначеного засідання по справі. У разі розгляду заяви про відвід суддею іншого суду - не пізніше десяти днів з дня надходження заяви про відвід. Відвід, який надійшов поза межами судового засідання, розглядається судом у порядку письмового провадження.

Оскільки заява про відвід судді у цій справі надійшла до суду 29 березня 2024 року, тобто за три робочі дні до наступного засідання, враховуючи наведені норми Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що питання про відвід судді може бути вирішено судом в порядку письмового провадження.

Розглянувши заяву про відвід судді та перевіривши матеріали справи, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Частиною першою статті 36 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу):

1) якщо він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав правничу допомогу стороні чи іншим учасникам справи в цій чи іншій справі;

2) якщо він прямо чи опосередковано заінтересований в результаті розгляду справи;

3) якщо він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу;

4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді;

5) у разі порушення порядку визначення судді для розгляду справи, встановленого статтею 31 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 36 Кодексу адміністративного судочинства України суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу.

Зокрема, нормами статті 37 Кодексу адміністративного судочинства України передбачена недопустимість повторної участі судді в розгляді адміністративної справи.

Із системного аналізу вказаних норм вбачається, що процесуальним законодавством встановлений вичерпний перелік підстав, за наявності яких суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу. Окрім того, передбачено, що в разі заявлення відводу судді (колегії суддів) такий має бути належним чином вмотивований.

З поданої представником ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заяви про відвід судді вбачається, що такий, фактинчо, заявлено на підставі пункту 4 частини першої статті 36 Кодексу адміністративного судочинства України (за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді).

Так, згідно пункту 4 частини першої статті 36 Кодексу адміністративного судочинства України суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.

З огляду на нормативний зміст пункту 4 частини першої статті 36 Кодексу адміністративного судочинства України відвід судді може бути заявлений й з інших підстав, відмінних від перелічених у пунктах 1, 2, 3, 5 частини першої цієї ж статті. У будь-якому разі оцінюватися має саме те, чи викликають певні обставини розумний сумнів у неупередженості або об`єктивності судді у стороннього спостерігача.

Частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норми права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 17 липня 2020 року у справі №826/11409/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що стандарт безсторонності ґрунтується, насамперед, на тому, що судді мають розглядати справи на основі фактів та згідно з законом, без жодних обмежень, неналежного впливу, спонукання, тиску, погроз чи втручань, прямих чи непрямих, з будь-чийого боку або з будь-якої причини. Також неупередженість стосується способу мислення або ставлення суду до питань і сторін у конкретній справі. Тож слово "неупереджений" передбачає виключення (усунення) розумних та обґрунтованих сумнівів щодо упередженості судді, як реальної, так і суб`єктивної.

Варто зауважити, що жодна норма національного права не визначає зміст нормативної конструкції "неупередженість" ("безсторонність") судді", а тому під час з`ясування основних критеріїв неупередженості суд касаційної інстанції вважає за потрібне керуватися джерелами міжнародного права, зокрема принципами, сформульованими у практиці Європейського суду з прав людини.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини обґрунтованість підстав для надання висновку щодо безсторонності суду для мети пункту 1 статті 6 Конвенції має встановлюватися згідно з:

(і) "об`єктивним критерієм", який передбачає, що встановлення наявності упередженості суду (суддів) має бути визначено окремо від поведінки судді, тобто має бути з`ясовано, чи є очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. Своєю чергою вирішальне значення має саме наявність відповідних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які свідчать про обґрунтованість сумніву в неупередженості суду, а позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною;

(іі) "суб`єктивним критерієм", який вимагає оцінки реальних дій окремого судді під час розгляду конкретної справи і тільки після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можливо поставити під сумнів його безсторонність. Тому особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів іншого.

Отже, для підтвердження порушення (або можливого порушення) суддею принципу неупередженості, заявнику потрібно довести наявність відповідних зазначених вище суб`єктивних та/або об`єктивних елементів стандарту неупередженості (зокрема, але не винятково, йдеться про такі ознаки як особисте переконання та поведінка конкретного судді, що вказують на його безпосередню зацікавленість у результатах розв`язання справи, неналежне забезпечення конкретним судом та його складом, визначеним для розгляду справи, дотримання процесуальних прав і свобод сторін та осіб, які беруть участь у справі тощо).

Також Верховний Суд підкреслив, що не можуть бути підставою для відводу суддів заява, яка містить тільки припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними, достатніми, достовірними і допустимими доказами. Тому відвід має бути вмотивований, тобто в ньому неодмінно мають бути наведені аргументи, а до самої заяви долучені відповідні докази, які підтверджують наявність підстав для відводу.

На переконання суду, аргументи, якими представник ОСОБА_1. та ОСОБА_2 мотивує свою заяву про відвід судді Лелюку О.П., не викликають обґрунтованих сумнівів у неупередженості судді, оскільки немає жодних доказів, які містили б належні, достатні, допустимі та достовірні дані щодо порушення гарантій неупередженості цього судді як з погляду "суб`єктивного критерію", так і з погляду "об`єктивного критерію", якими керується у своїй процесуальній діяльності Європейський суд з прав людини.

Водночас, наведені у заяві про відвід судді обставини не можуть слугувати підставами для відведення судді як такі, що викликають сумнів у його неупередженості, оскільки згідно частини четвертої статті 36 Кодексу адміністративного судочинства України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Таким чином, незгода представника заявника з процесуальним рішеннями судді (в даному випадку з ухвалою суду від 19 березня 2024 року в частині відмови у задоволенні вимоги представника позивачів про його участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів) не може бути підставою для відводу.

Наявності інших підстав, передбачених статтями 36 та 37 Кодексу адміністративного судочинства України, для відводу судді Лелюку О.П. представником ОСОБА_1. та ОСОБА_2 не зазначено. Будь-яких доказів, які б підтверджували пряму чи опосередковану заінтересованість судді в результаті розгляду даної справи або наявність обставин, які викликають сумнів у його неупередженості при розгляді цієї справи, з доводів заяви про відвід не вбачається та не надано.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявленого відводу .

Згідно частини четвертої статті 40 Кодексу адміністративного судочинства України якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 31 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід.

Керуючись статтями 36, 39-41, 241-243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В АЛ И В:

1. Заяву представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відвід судді Лелюка Олександра Петровича визнати необґрунтованою.

2. Передати заяву про відвід суді до канцелярії суду для реєстрації в автоматизованій системі документообігу з метою визначення судді для розгляду заяви про відвід судді у справі №600/762/24-а.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя О.П. Лелюк