Справа № 340/375/24
Суддя: Г.П. КАЗАНЧУК
Дата ухвалення: 2024-03-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2024 року м. Кропивницький Справа № 340/375/24

Кіровоградський окружний адміністративний суду у складі судді Казанчук Г.П., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним та скасування наказу, а також зобов`язання вчинити певні дії,

ВИКЛАД ОБСТАВИН:

ОСОБА_1 звернувся до суду через адвоката Охрименка А.І. з позовною заявою, якій просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №366 від 26.12.2023 про визнання молодшого сержанта ОСОБА_1 таким, що самовільно залишив розташування військової частини.

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 надати ОСОБА_1 медичну допомогу, а саме: надати направлення на лікування до відповідного закладу охорони здоров`я поза розташуванням військової частини НОМЕР_1 .

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що ОСОБА_1 проходить військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 . За результатом обстеження лікарями військово-медичного клінічного центру Східного регіону ( АДРЕСА_1 ) військова частина НОМЕР_2 рекомендовано амбулаторне лікування. Після повернення до військової частини позивач звернувся до командування з метою отримання медичної допомоги, так як це було рекомендовано лікарем, однак його не було направлено на лікування. У зв`язку із погіршенням стану свого здоров`я та відмовою командування від направлення його на лікування, позивач з метою лікування вирушив до місця свого проживання. На звернення адвоката ОСОБА_2 військова частина НОМЕР_1 надала відповідь із змісту якої вбачається про обізнаність про рапорт від 25.12.2023 року, водночас відповіді по суті рапорту отримано не було. У вказаній відповіді вказано про наявність наказу в/ч НОМЕР_1 про визнання ОСОБА_1 про самовільно залишення розташування військової частини НОМЕР_1 . Пізніше, 05.01.2024 року ОСОБА_1 направив рапорт про надання йому направлення для отримання медичної допомоги, однак на день звернення до суду відповіді не має.

Ухвалою судді від 29.01.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, сторонам встановлено строк на подання процесуальних заяв.

Військовою частиною НОМЕР_1 (надалі відповідач) надано відзив на позов, у якій заперечувала проти позову, оскільки наказ від 26.12.2023 року №366 прийнято у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 . Із рапортом ОСОБА_1 від 25.12.2023 року мав можливість звернутись безпосередньо до свого командира, а до адвокатського запиту стосовно результату розгляду рапорту ОСОБА_1 від 25.12.2023 року була надана його копія. В подальшому 11.01.2024 року від представника позивача адвоката Охременка А.В. надійшов запит з проханням розглянути рапорт ОСОБА_1 від 05.01.2024 року, на який була надана відповідь.

Крім того, відповідач вказує про безпідставність доводів представника позивача про те, що йому було невідоме місцезнаходження військової частини і така обставина спричинила складнощі з подачею рапорту, оскільки 25.12.2023 року (дата підписання першого рапорту) ОСОБА_1 ще перебував у місці розташування військової частини НОМЕР_1 та мав змогу подати рапорт особисто належним чином.

Представник позивача подав відповідь на відзив зазначив, що ОСОБА_1 звертався із усним рапортом про надання направлення на лікування, що підтверджується медичним висновком від 19.12.2023 року.

Дослідивши письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, надані докази, суд, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.03.2022 року №103 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 (а.с.63).

Наказом військової частини від 17.12.2023 року №357 на підставі медичного направлення №8532 від 17.12.2023 ОСОБА_1 направлено до військово-медичного клінічного центру Східного регіону м. Дніпро та з 18.12.2023 року знято з продовольчого забезпечення (а.с.64).

Наказом військової частини від 20.12.2023 року №360 ОСОБА_1 прибув з в/ч НОМЕР_2 АДРЕСА_1 та з 20.12.2023 зарахований на продовольче забезпечення з 21.12.2023 року (а.с.65).

Командиром військової частини НОМЕР_1 подана доповідь про самовільне залишення (без зброї) військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 у якій вказано, що під час проведення вечірньої перевірки особового складу виявлена відсутність заступника командира бойової машини навідника оператора 3 механізованого відділення 3 механізованого взводу механізованої роти військової частини НОМЕР_1 молодшого сержанта ОСОБА_1 (а.с.68-69).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №1473 від 26.12.2023 року ''Про призначення службового розслідування'' за фактом відсутності у місці тимчасового розташування механізованої роти військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 призначено службове розслідування (а.с.66-67).

Пунктом 11.4 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.12.2023 року №366 молодшого сержанта ОСОБА_1 , заступника командира бойової машини-навідника-оператора 3 механізованого відділення 3 механізованого взводу механізованої роти військової частини НОМЕР_1 вважати таким, що 26.12.2023 року самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 та з 26.12.2023 року знято з усіх видів забезпечення та продовольчого з 27.12.2023 року (надалі спірний наказ, а.с.62).

Отже правомірність та законність спірного наказу є предметом спору, переданого на вирішення адміністративного суду.

Дисциплінарний Статут Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV (надалі Дисциплінарний Статут ЗСУ) визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

Згідно частини 1 статті 1 Дисциплінарного Статуту ЗСУ військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Відповідно до частини 6 статті 5 Дисциплінарного Статуту ЗСУ право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.

У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України

від 24 березня 1999 року № 548-XIV (надалі Статут ВС ЗСУ) визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (далі - військові частини).

Обов`язки посадових осіб, не зазначені в цьому Статуті, визначаються відповідними порадниками та положеннями.

Приписами пункту 14 Статуту ВС ЗСУ передбачено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника (загальний обов`язок військовослужбовця).

Відповідно до статті 233 Статуту ВС ЗСУ збереження і зміцнення здоров`я, фізичний розвиток військовослужбовців важлива і невід`ємна частина їх підготовки до виконання військового обов`язку. Піклування командира (начальника) про здоров`я підлеглих є одним з основних його обов`язків у діяльності щодо забезпечення постійної бойової готовності військової частини (підрозділу).

Згідно статті 234 Статуту ВС ЗСУ збереження і зміцнення здоров`я військовослужбовців досягається шляхом: проведення командирами (начальниками) заходів, спрямованих на створення здорових умов служби і побуту; систематичного загартовування і фізичного розвитку; виконання санітарно-гігієнічних, протиепідемічних і лікувально- профілактичних заходів.

Статтею 246 Статуту ВС ЗСУ визначено, що основними лікувально-профілактичними заходами є диспансеризація, амбулаторне, стаціонарне і санаторно-курортне лікування військовослужбовців.

Відповідно до статті 254 Статуту ВС ЗСУ військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.

Відповідно до статті 260 Статуту ВС ЗСУ на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. До лікувальних закладів хворі доставляються у супроводі фельдшера (санітарного інструктора).

Крім того, аналіз Статуту ВС ЗСУ дає підстави дійти висновку про те, що будь яке переміщення поза межами розташування військової частини має супроводжуватись відповідним дозволом/наказом/направленням командира військової частини.

У позові представник позивача зазначає про те, що '' ОСОБА_1 вирушив до місця свого проживання'', при цьому, жодного наказу/дозволу/направлення тощо від командира військової частини НОМЕР_1 отримано не було. Саме ці обставини відображено і у доповідній командира військової частини НОМЕР_1 , яка стала підставою за фактом самовільного залишення розташування військової частини призначення службового розслідування.

Спірним наказом позивача знятому з усіх видів забезпечення та продовольства з 27.12.2023 року у зв`язку із самовільним залишенням розташування військової частини. При цьому, представник позивача у позові не вказує на наявність дозвільного документи на залишення військової частині, отже не спростовує формулювання у спірному наказі про ''самовільне залишення розташування військової частини НОМЕР_1 '', я відтак суд не вбачає підстав для визнання протиправним спірного наказу. А відтак у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Не зрозумілим є позиція представника щодо у чому полягає протиправність спірного наказу в частині зняття позивача з усіх видів забезпечення, з огляду на те, що у позовній заяві взагалі відсутнє обґрунтування протиправності спірного наказу, не вказано, яку норму Статуту ВС ЗСУ чи іншого нормативного акту порушено відповідачем під час винесення спірного наказу, з урахуванням відсутності дозвільного акту на залишення розташування військової частини.

Відповідно до статті 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав та свобод і можливість оскаржити до суду рішення, дії та бездіяльність органів державної влади, місцевого самоврядування, громадських об`єднань і посадових осіб.

Згідно з частинами 1 і 2 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист; захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також у будь-який спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до правових позицій Великої Палати Верховного Суду, зокрема, у постановах від 28 листопада 2018 року у справі №607/6092/18, від 05 червня 2019 року у справі №607/6865/18, від 11 червня 2019 року у справі №917/1338/18, визначення предмета, підстав позову та відповідача у спорі - це право, яке належить позивачу; натомість установлення обґрунтованості позову - це обов`язок суду, який здійснюється під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

При цьому, суд не має право втручатись і визнавати за позивача способу наявності порушеного права.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (висновок, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі №800/301/16).

Наразі відсутня інформація про хід службового розслідування та наявність чи відсутність наказів про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, оскільки лише наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності може бути тим актом, який безпосередньо впливає на права та обов`язки позивача.

Позовна вимога про зобов`язання надати медичну допомогу, а саме: надати направлення на лікування до відповідного закладу охорони здоров`я поза розташуванням військової частини НОМЕР_1 не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2024 року у справі № 990/150/23, зазначила, що, звертаючись до суду, позивач самостійно визначає в позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Своєю чергою, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Відповідно до пункту 4 частини 5 статті 160 КАС України в позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів. Зміст позовних вимог - це максимально чітко і зрозуміло сформовані визначення способу захисту порушеного права, свободи чи інтересу у прохальній частині позову.

Принагідно суд зазначає, що до суду в інтересах позивача звернувся саме адвокат Охременко А.В., який є фахівцем у галузі права.

Позовній вимозі про зобов`язання вчинити певні дії має передувати позовна вимога про визнання протиправним дії/бездіяльність чи рішення.

Натомість, позовна вимога у цій справі про зобов`язання вчинити певні дії не є похідною від позовної вимоги про визнання протиправним спірного наказу, з огляду на те, що ці вимоги не є поєднаними. Так, спірний наказ переглянутий на предмет законності, натомість зобов`язанню надати медичну допомогу має бути рішення щодо розгляду рапорту позивача. При цьому, у даному позові відсутня позовна вимога стосовно правомірності процедури розгляду рапортів позивача.

Вимагати направлення на лікування за місцем мешкання або до конкретного закладу неможливо. Військовослужбовець звертається до мед.закладу, до якого його було направлено, а у разі критичного стану здоров`я військовослужбовець має право самостійно звернутись до медичного закладу або викликати "швидку". В іншому випадку направлення на лікування надається саме з огляду на стан здоров`я особи через медичну служби військової частини або безпосередньо командира цієї військової частини.

У позові представник позивача вказує на те, що були подані два рапорти про надання направлення на лікування від 25.12.2023 року та від 05.01.2024 року.

Стосовно направлення рапорту від 25.12.2023 року представник позивача вказує, що у зв`язку з неможливістю самостійно звернутись до командування військової частини НОМЕР_1 за станом здоров`я, позивач доручив адвокату направити його рапорт до командування.

Вказані доводи є сумнівними, оскільки 25.12.2023 року позивач іще знаходився у розташуванні військової частини НОМЕР_1 і безпосередньо міг подати рапорт командиру. Такі ж доводи наведені відповідачем у відзиві.

Крім того, незрозумілим також є подання рапорту від 25.12.2023 року ІНФОРМАЦІЯ_1 , а не безпосередньо до командира військової частини НОМЕР_1 . При цьому, доказів направлення відповідачу рапорту від 25.12.2023 року поштою матеріали справи не містять.

У відповіді на адвокатський запит відповідачем надана відповідь від 08.01.2024 року №119 у якій вказано що до запиту адвоката Охременка А.В. долучена копія рапорту від 25.12.2023 року. Відповідач вказав на те, що рапорт від 25.12.2023 року не був поданий позивачем належним чином (а.с.70).

Крім того, відповідачем надана копія відповіді від 12.01.2024 року, адресована на ім`я позивача №252, у якій вказано про розгляд рапорту щодо направлення на стаціонарне лікування, проте, з огляду на те, що згідно наказу ОСОБА_1 самовільно залишив розташування військової частини, а тому видати направлення на лікування за відсутності військовослужбовця є неможливим (а.с.22).

Проте, законність та правомірність вказаної відповіді не є предметом спору, а тому не досліджується на предмет законності.

Згідно інформації Діловодства спеціалізованого суду, у провадженні Кіровоградського окружного адміністративного суд перебуває адміністративна справа №340/859/24 у якій ОСОБА_1 , через адвоката Охременка А.В., звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просить (а.с.86-92):

- визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 у наданні йому медичної допомоги, а саме відмову надати направлення на стаціонарне лікування до закладу охорони здоров`я поза розташуванням військової частини;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 надати йому медичну допомогу, а саме: надати направлення на стаціонарне лікування до закладу охорони здоров`я поза розташуванням військової частини.

Ухвалою судді Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19.02.2024 року відкрито провадження за вказаними позовними вимогами.

За змістом позовної заяви у справі №340/589/24 суд приходить висновку, що мова йде про розгляд рапорту ОСОБА_1 від 05.01.2024 року та відповідно відповідь на цей рапорт.

Представник позивача у позовній заяві не виклав жодної правової норми за якої суд, підміняючи відповідне рішення командира військової частини, має право втрутитись у дискреційні повноваження командира військової частини і самостійно вирішити вимогу про зобов`язання надати медичну допомогу.

Враховуючи вищезазначене, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Судові витрати не розподіляються.

Керуючись статтями 9, 90, 139, 143, 242-246, 250, 251, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання незаконним та скасування наказу, а також зобов`язання вчинити певні дії.

Копію рішення суду надіслати учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Кіровоградський окружний адміністративний суд, у 30-денний строк, установлений статтею 295 КАС України.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Г.П. КАЗАНЧУК