Справа № 300/8465/23
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2024-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"01" квітня 2024 р. справа № 300/8465/23
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
Адвокат Михайленко Д.П., в інтересах ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_2 , позивач), звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі відповідач) про:
визнання протиправними дій командира військової частини НОМЕР_1 з винесення п. 2.3 наказу №208 від 23.07.2023 молодшого сержанта ОСОБА_3 , що перебуває в розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , який самовільно залишив військову частину, з 22.07.2023 облікувати, як тимчасово відсутнього, призупинити молодшому сержанту ОСОБА_3 виплату грошового забезпечення та здійснення продовольчого, речового забезпечення з 22.07.2023;
визнання протиправною діяльність командира військової частини НОМЕР_1 з винесення п. 5 наказу №245 від 27.08.2023 молодшого сержанта ОСОБА_3 , що перебуває в розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , який самовільно залишив військову частину 21.07.2023, увільненого від займаної посади та якому призупинено військову службу наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 26.08.2023 №97-РС, призупинити строк військової служби, вислугу років для призначення та вислуги у військовому званні, виплату грошового та здійснення продовольчого, речового забезпечення, виключити зі всіх списків особового складу військової частини НОМЕР_1 . Облікові документи направити до ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
визнання протиправною діяльність командира військової частини НОМЕР_1 з винесення п. 1 наказу №97-РС від 26.08.2023 молодшому сержанту ОСОБА_1 , колишньому штаб-сержанту 3 категорії штабу військової частини НОМЕР_1 , який перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , призупинити військову службу з 21.08.2023;
скасування п. 2.3 наказу №208 від 23.07.2023, п. 5 наказу №245 від 27.08.2023, п. 1 наказу №97-РС від 26.08.2023 командира військової частини НОМЕР_1 , як необґрунтовані та незаконні;
зобов`язання військової частини НОМЕР_1 виплатити молодшому сержанту ОСОБА_1 недоотримане грошове забезпечення та здійснити недоотримане продовольче, речове та інші види забезпечення за весь час необґрунтованого призупинення військової служби;
зобов`язання військову частину НОМЕР_1 виплатити молодшому сержанту ОСОБА_2 недоотримане грошове забезпечення за період з 01.07.2023 по 21.08.2023 та недоотриману додаткову грошову винагороду за період з 01.07.2023 по 21.07.2023.
Суд зазначає, що в тексті прохальної частини позову представник позивача зазначмв, серед іншого найменування позивача « ОСОБА_3 » в той час, як позивачем є « ОСОБА_2 ». Проте, суд вказане розцінює як описку, яка суті позовних вимог не міняє.
військовою частиною НОМЕР_1 21.07.2033 оформлено документи про самовільне залишення військової частини ОСОБА_2 на підставі рапорту командира 2 стрілецької роти, в розпорядженні якого ОСОБА_2 не був, однак перебував при цьому у розташуванні військової частини;
військовою частиною НОМЕР_1 без проведення належного службового розслідування призупинено військову службу ОСОБА_2 на підставі факту відкриття кримінального провадження, ініційованого без участі військової частини;
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.12.2023 даний позов залишено без руху у зв`язку з невідповідністю вимогам статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України), а позивачу (його представнику) надано строк для усунення недоліків.
У зв`язку із усуненням недоліків позовної заяви, ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.01.2024 відкрито провадження у даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Щодо доводів позивача про неналежного заявника у кримінальному провадженні, розпочатого 21.08.2023 представник відповідача зазначив, що повідомлення від 16.08.2023 №2892 про вчинення кримінального правопорушення у відповідності до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України подано командиром військової частини НОМЕР_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місці Краматорську.
Щодо доводів позивача про порушення відповідачем положення ч. 2 cт. 24 Закону №2232-ХІІ та Порядку №260, зокрема, в частині прийняття спірного наказу, яким визнано, що позивач самовільно залишив військову частину, представник відповідача вказав на те, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 22.07.2023 №551-СР було призначено проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення місця несення служби в умовах воєнного стану військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 молодшого сержанта ОСОБА_2 . Тобто, молодшого сержанта ОСОБА_2 визнано таким, що самовільно залишив військову частину за наслідками проведення службового розслідування, а тому п. 2.3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині №208 від 23.07.2023, п. 1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №97-РС від 26.08.2023 та п. 5 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №245 від 27.08.2023 є законними і не підлягають скасуванню. З огляду на викладене, представник відповідача просив позовні вимоги ОСОБА_2 залишити без задоволення (а.с. 107-118).
24.01.2024 на адресу суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача, у якій, окрім мотивів, зазначених у позовній заяві, наголошено на помилковості посилань відповідача щодо можливості переміщення позивача на нижчу посаду, оскільки останній є діючим військовослужбовцем. При цьому, на думку представника позивача, комплектування/доукомплектування Збройних Сил України є процедурою, що передбачає залучення військовозобов`язаних, резервістів, осіб без громадянства та іноземців до Збройних Сил України. Процедура комплектування/доукомплектування Збройних Сил України не стосується діючих військовослужбовців. Також зазначено, що ініціатором та свідками «самовільного залишення частини» стало саме командування 2-ої стрілецької роти, якому начебто повинен був би підпорядковуватись молодший сержант ОСОБА_2 . Втім, молодший сержант ОСОБА_2 відмовився приймати посаду у складі 2-ої стрілецької роти з огляду на очевидну протиправність наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №83-РС від 18.07.2023, не давав своєї згоди на переміщення на відповідну посаду (а.с. 127-130).
У зв`язку із тим, що в матеріалах справи відсутні докази щодо зарахування чи проходження служби у Військовій частині НОМЕР_2 (наказів, розпоряджень тощо), а також докази здійснення/нездійснення будь-яких виплат позивачу ні відповідачем (Військовою частиною НОМЕР_1 ) у спірний період, ні Військовою частиною НОМЕР_2 , ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.02.2024 витребувано:
у Військової частини НОМЕР_1 відомості (грошовий атестат, розрахунковий лист, виписку щодо здійснених виплат тощо) щодо нарахованого та виплаченого ОСОБА_1 грошового забезпечення за період проходження служби з 11.06.2022 (день зарахування на всі види забезпечення у ВЧ НОМЕР_1 ) по 21.08.2023 (день виключення із списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 ) в розрізі місяців з розбивкою по кожному виду грошового забезпечення, утриманнях які проводилися;
у Військової частини НОМЕР_2 докази щодо проходження служби у Військовій частині НОМЕР_2 (накази, розпорядження щодо зарахування тощо), а також відомості (грошовий атестат, розрахунковий лист, виписку щодо здійснених виплат тощо) щодо нарахованого та виплаченого ОСОБА_1 грошового забезпечення за період проходження служби з 25.07.2023 по 21.08.2023 в розрізі місяців з розбивкою по кожному виду грошового забезпечення, утриманнях які проводилися.
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, дослідивши в сукупності письмові докази, наявні в матеріалах справи, встановив наступне.
Молодший сержант ОСОБА_2 є військовослужбовцем Збройних Сил України. Проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Як слідує із витягу з наказу про затвердження результатів службового розслідування від 14.08.2023 №584, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 11.06.2022 №18 позивач проходив службу у вказаній військовій частині з 11.06.2022 (а.с. 120, зв. ст.).
Листом від 04.07.2023 №2366 в.о. командира військової частини НОМЕР_1 старший лейтенант ОСОБА_4 (в доповнення до відповіді від 02.07.2023 №2343) повідомив Головнокомандувача Збройних Сил України генерала ОСОБА_8 та т.в.о. командувача ІНФОРМАЦІЯ_3 , що для того, щоб не порушувати нормальної діяльності військової частини НОМЕР_1 в зоні бойових дій, вбачає неможливим в цей момент відрядити лейтенанта юстиції ОСОБА_5 та молодшого сержанта ОСОБА_2 для виконання службових завдань до військової частини НОМЕР_2 (а.с. 62).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №83-PC від 18.07.2023 молодшого сержанта ОСОБА_2 штаб-сержанта 3 категорії штабу військової частини НОМЕР_1 звільнено від займаної посади і призначено стрільцем стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , ВOC-100915Л Призначено на нижчу посаду на підставі рішення посадової особи відповідно до номенклатури посад з шпк «старший сержант» на «солдат» (а.с. 64-66).
Позивач не погодився із вказаним наказом, вважаючи його незаконним і протиправним, про що він зазначив у аркуші-доповненні до особового складу наказу №83-PC від 18.07.2023 (а.с. 67), а також у рапорті від 20.07.2023, який зареєстрований військовою частиною НОМЕР_1 у цей же день (а.с. 68-70).
Так, у рапорті позивач зазначив, що згаданим наказом його без згоди переміщують з ініціативи командира на нижчу посаду, що, у відповідності до законодавства, не допускається, а тому такий наказ є незаконним. У зв`язку із тим, що наказ №83-PC від 18.07.2023 є завідомо незаконним, у позивача відсутні підстави його виконувати. Також у рапорті позивач поінформував, що посаду штаб-сержанта 3 категорії військової частини НОМЕР_1 не здавав та не приймав посаду стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 . Повідомив, що дислокацію військової частини НОМЕР_1 не покидав та не планує покидати, а також готовий виконувати функціональні обов`язки штаб-сержанта 3 категорії військової частини НОМЕР_1 та очікує подальших розпоряджень.
В подальшому, відповідно до рапорту командира 2-ї стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 наказом командира військової частини від 22.07.2023 №551-ср призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 молодшим сержантом ОСОБА_2 , виведеним у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 (а.с. 119).
23.07.2023 командиром військової частини НОМЕР_1 винесено наказ №208 (по стройовій частині), яким вирішено молодшого сержанта ОСОБА_2 з 22.07.2023 облікувати, як тимчасово відсутнього, а також призупинено виплату грошового забезпечення та здійснення продовольчого, речового забезпечення з 22.07.2023 (а.с. 43).
Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 14.08.2023 №584 затверджено результати службового розслідування, а саме зазначено, що у діях молодшого сержанта ОСОБА_2 вбачаються ознаки, серед іншого, злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, а саме самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем, понад 3 доби, вчинене в умовах воєнного стану. За результатами проведеного службового розслідування встановлено, що причиною та умовою, які сприяли вчиненню правопорушення, є особиста недисциплінованість та безвідповідальне відношення до обов`язків військової служби молодшого сержанта ОСОБА_2 (а.с. 120-124).
У зв`язку із цим, листом від 16.08.2023 №2892 в.о. командира військової частини НОМЕР_1 старший лейтенант ОСОБА_4 звернувся до правоохоронних органів, зокрема, до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місці Краматорську (а.с. 123-124).
21.08.2023 Першим слідчим відділом (з дислокацією у м. Краматорську) Територіального управління ДБР відносно позивача внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та зареєстровано кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого чистиною 5 ст. 407 КК України самовільне залишення розташування військової частини та перебування поза її межами (а.с. 75).
В подальшому, пунктом 5 наказу командира з військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27.08.2023 №245 молодшого сержанта ОСОБА_2 , колишнього штаб-сержанта 3 категорії штабу військової частини НОМЕР_1 , який перебуває в розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , який самовільно залишив військову частину 21.07.2023, увільненого від займаної посади та якому призупинено військову службу, призупинено строк військової служби вислуги років для призначення пенсії та вислуги у військовому званні, виплату грошового та здійснення продовольчого, речовою забезпечення, виключено зі всіх видів забезпечення з 21.08.2023 та виключено зі списків особовою складу військової частини НОМЕР_1 .
Окрім цього, пунктом 1 наказом командира з військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.08.2023 №97-РС молодшому сержанту ОСОБА_2 , колишньому штаб-сержанту 3 категорії штабу військової частини НОМЕР_1 , який перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , призупинено військову службу з 21.08.2023.
Вважаючи дії відповідача щодо винесення наказів №208 від 23.07.2023 (пункту 2.3), №245 від 27.08.2023 (пункту 5), №97-РС від 26.08.2023 (пункту 1) протиправними та, як наслідок накази такими, що підлягають скасуванню, представник позивача звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частинами 1-2 статті 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
За приписами частини першої статті 4 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 №1932-ХІІ (надалі Закон №1932-ХІІ), у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни.
Згідно із частинами першою третьою статті 17 Закону №1932-ХІІ, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством. Громадяни проходять військову службу, службу у військовому резерві та виконують військовий обов`язок у запасі відповідно до законодавства.
Згідно статті 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-ХІІ, відповідно до повноважень, визначених Конституцією України, Президент України: приймає рішення про введення воєнного чи надзвичайного стану в Україні або в окремих її місцевостях, про загальну або часткову мобілізацію та про демобілізацію із внесенням їх на затвердження Верховною Радою України.
Пунктами 1, 4 Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022 передбачено, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1,17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, Президентом України постановлено: оголосити та провести загальну мобілізацію (далі мобілізація); мобілізацію провести на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва; мобілізація проводиться протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом; призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 (затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ), у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався і наразі також триває.
Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин та на дату ухвалення рішення у цій справі на території України діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII.
У свою чергу, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, врегульовано положеннями Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (надалі Закон №2232-XII).
Частиною 1 статті 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями (частина друга статті 1 цього Закону).
Військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку (частина третя статті 1 Закону №2232-ХІІ).
Відповідно до частини другої статті 2 цього Закону проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина чотирнадцята статті 2 Закону №2232-ХІІ).
Відповідно до частини сьомої статті 6 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» порядок призначення на військові посади встановлюється Конституцією України, законами України, положеннями про проходження військової служби, про проходження громадянами України служби у військовому резерві.
Військовослужбовці у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби, можуть бути направлені для подальшого проходження військової служби з одного військового формування до іншого з виключенням із списків особового складу формування, з якого вибули, та включенням до списків особового складу формування, до якого прибули (частина тринадцята статті 6 Закону № 2232-XII).
За змістом статті 3 цього Закону правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами (частина четверта статті 2 Закону №2232-ХІІ).
Порядок проходження громадянами України (далі громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі Положення №1153 в редакції на час спірних відносин).
Пунктами 4, 5 розділу І Положення №1153 визначено, що громадяни, які вступили на військову службу за контрактом або за призовом, складають Військову присягу на вірність Українському народу в порядку, визначеному Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України. Громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України (далі військовослужбовці).
Згідно із пунктом 12 розділу І Положення №1153 встановлено, що зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Окрім цього, Статутом внутрішньої служби Збройних сил України, затвердженим Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (надалі Статут внутрішньої служби ЗСУ), передбачено, що єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в:
наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця;
наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази;
забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України (п. 28).
Пунктами 30 і 31 Статуту внутрішньої служби ЗСУ визначено, що начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою. Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.
Вибуття до нового місця служби військовослужбовця здійснюється після надходження витягу з наказу відповідного командира (начальника) військової частини про призначення, в тому числі доведеного технічними засобами передачі документованої інформації. Виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини має відбутися після здавання посади, але не пізніше ніж через місяць від дня одержання військовою частиною зазначеного витягу з наказу або іншого письмового повідомлення про переміщення по службі військовослужбовця (пункт 109 Положення №1153/2008).
Відповідно до підпункту 8 пункту 116 Положення №1153/2008 встановлено, що зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі скасування допуску до державної таємниці до вирішення питання дальшого проходження військової служби.
Судом встановлено, що згідно з витягом з Наказу військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22.07.2023 №207 молодшого сержанта ОСОБА_2 штаб-сержанта 3 категорії штабу військової частини НОМЕР_1 , якому припинено доступ то роботи з відомостями, що містить державну таємницю та скасовано доступ до форми №3 до секретної інформації, що містить ступінь секретності «Таємно», звільнено від займаної посади та зарахованого у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складі) від 22.07.2023 №85-РС, на час перебування у розпорядженні утримувати від всіх видах забезпечення та у списках військової частини НОМЕР_1 з 23.07.2023 (а.с. 42).
Аналіз вищенаведених приписів законодавства у сукупності із встановленими обставинами справи дає підстави для висновку, що прямим безпосереднім начальником молодшого сержанта ОСОБА_2 , який з 11.06.2022 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , є командир вказаної військової частини НОМЕР_1 . Відтак, позивач був підлеглим командира військової частини НОМЕР_1 та, як наслідок, саме командир військової частини НОМЕР_1 наділений повнотою розпорядчої влади щодо військовослужбовців частини, в тому числі і позивача, та мав право приймати рішення, віддавати накази позивачу.
А позивач, як підлеглий командира військової частини НОМЕР_1 , в свою чергу, зобов`язаний беззастережно виконувати накази командира (начальника).
Отже, саме безпосередній начальник ОСОБА_2 може видавати обов`язкові накази щодо переведення чи переміщення останнього по службі.
Тобто, в даному випадку, виходячи із логічного та телеологічного тлумачення змісту окремого доручення (використання поряд зі словом «вимагаю» слова «пропоную»), можна дійти висновку, що останнє є не обов`язковим до виконання, зокрема у випадку об`єктивних причин, а надає право відповідній уповноваженій особі діяти, з урахуванням відповідних обставин, на власний розсуд. Так, як уже встановлено, в.о. командира військової частини НОМЕР_1 старший лейтенант ОСОБА_4 листами від 02.07.2023 №2343 та від 04.07.2023 №2366 повідомив Головнокомандувача Збройних Сил України генерала ОСОБА_8 та т.в.о. командувача Сухопутних військ Збройних Сил України генерал-майора ОСОБА_10 про неможливість відрядити, зокрема, молодшого сержанта ОСОБА_2 для виконання службових завдань до військової частини НОМЕР_2 , при цьому надавши відповідне пояснення вказаному, пославшись на те, що військова частина в повному обсязі втратить всіх працівників штабу, що, в свою чергу, порушить нормальну діяльність бойового підрозділу в зоні бойових дій.
Тобто, позивач без відповідного на те наказу чи розпорядження безпосереднього начальника дійсно протиправно вибув із військової частини НОМЕР_1 .
Заслуговує на увагу з цього приводу повідомлення позивачем у рапорті від 20.07.2023 про те, що дислокацію військової частини НОМЕР_1 не покидав та не планує покидати, а також готовий виконувати функціональні обов`язки штаб-сержанта 3 категорії військової частини НОМЕР_1 та очікує подальших розпоряджень.
У зв`язку із цим, жодного правового значення не мають доводи представника позивача про те, що ОСОБА_2 саме 22.07.2023, а не 21.07.2023 вибув із військової частини НОМЕР_1 , оскільки це не міняє того факту, що позивач незаконно залишив місце несення служби.
Окремо суд звертає увагу на те, що в жодному нормативно-правовому акті, який регулює особливості несення військової служби, не міститься визначення поняття «окреме доручення». Натомість, законодавство, визначаючи розпорядчі документи у даній сфері суспільних відносин, оперує такими поняттями, як «наказ», «розпорядження». Тобто, такого поняття, як «окреме доручення», взагалі не передбачено.
Отже, з урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, про правомірність винесення відповідачем п. 2.3 наказу №208 від 23.07.2023, яким молодшого сержанта ОСОБА_2 , що перебуває в розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , який самовільно залишив військову частину, з 22.07.2023 вирішено облікувати, як тимчасово відсутнього, призупинено виплату грошового забезпечення та здійснення продовольчого, речового забезпечення з 22.07.2023.
Разом із цим, суд відхиляє доводи як позивача, так і відповідача стосовно правомірності/неправомірності переведення позивача на нижчу посаду «солдат» відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №83-PC від 18.07.2023, оскільки такий не оскаржується позивачем, був скасований та не входить до предмета доказування.
Суд звертає увагу, що представник позивача, посилаючись на протиправність спірного п. 1 наказу №97-РС від 26.08.2023, яким молодшому сержанту ОСОБА_1 , призупинено військову службу з 21.08.2023, зазначає про неналежного заявника у кримінальному провадженні, розпочатого 21.08.2023.
Як уже суд встановив, кримінальне провадження Першим слідчим відділом (з дислокацією у м. Краматорську) Територіального управління ДБР відносно позивача за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого чистиною 5 ст. 407 КК України самовільне залишення розташування військової частини та перебування поза її межами, внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань саме за повідомленням в.о. командира військової частини НОМЕР_1 від 16.08.2023 №2892 (а.с. 123-124).
Також суд погоджується із відповідачем на помилковості доводів представника позивача про те, що військову службу ОСОБА_2 призупинено без проведення належного службового розслідування. Так, як судом встановлено, відповідачем відповідно до рапорту командира 2-ї стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 наказом командира військової частини від 22.07.2023 №551-ср призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 молодшим сержантом ОСОБА_2 , виведеним у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 (а.с. 119).
В подальшому, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 14.08.2023 №584 затверджено результати службового розслідування, а саме зазначено, що у діях молодшого сержанта ОСОБА_2 вбачаються ознаки, серед іншого, злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, а саме самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем, понад 3 доби, вчинене в умовах воєнного стану (а.с. 120-124).
Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно з пунктами 32-41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10).
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
З огляду на викладене, з урахуванням наведених законодавчих норм та встановлених обставин, суд дійшов висновку, що оскаржувані накази по особовому складу є правомірними, що у свою чергу свідчить про відсутність підстав для їх скасування.
Позовні вимоги про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 виплатити молодшому сержанту ОСОБА_1 недоотримане грошове забезпечення та здійснити недоотримане продовольче, речове та інші види забезпечення за весь час необґрунтованого призупинення військової служби; зобов`язання виплатити молодшому сержанту ОСОБА_2 недоотримане грошове забезпечення за період з 01.07.2023 по 21.08.2023 та недоотриману додаткову грошову винагороду за період з 01.07.2023 по 21.07.2023 не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено.
За встановлених в ході розгляду справи обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.
Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 КАС України судом не вирішується.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
у задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_6 , АДРЕСА_2 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Представнику позивача рішення надіслати через підсистему «Електронний суд».

Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ «Мої справи».

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Кафарський В.В.