Справа № 500/680/23
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2024-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2024 рокуЛьвівСправа № 500/680/23 пров. № А/857/14474/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 липня 2023 року (прийняте у порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні у м. Тернопіль суддею Мартиць О. І.) у справі № 500/680/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Начальника управління стратегічних розслідувань в Тернопільській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України Василя Юращака, Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 , яка діє від власного імені і як законний представник малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2023 року через адвокатів Бочан І. П., Бочан М. І. звернувся ОСОБА_5 з позовною заявою до Управління стратегічних розслідувань в Тернопільській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_2 , яка діє від власного імені і як законний представник малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення про заборону в`їзду в Україну громадянину Арабської Сирійської Республіки ОСОБА_6 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 18.02.2023 ОСОБА_5 прибув зі своєю дружиною та двома малолітніми дітьми у пункт пропуску через державний кордон України "Шегині", однак отримав рішення про відмову в перетинанні державного кордону України іноземцю, оскільки в базі даних є відомості щодо заборони в`їзду в Україну, накладену Департаментом стратегічних розслідувань України від 16.02.2023.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 липня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржив ОСОБА_1 який вважає, що оскаржуване рішення прийняте з підстав неправильного застосуванням норм матеріального права і порушення норм процесуального права, а тому просить скасувати рішення суду та прийняти нове про задоволення позову. Стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати у справі, що складаються з судового збору у розмірі 1610 грн 40 коп. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000 грн.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що неодноразово звертався за захистом своїх прав до суду в Україні. Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2017 року по справі № 819/1729/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2018 року і постановою Верховного Суду від 31 березня 2020 року визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 21 липня 2017 № 333-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 . Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву Альюсуфа про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.12.2016 № 2.

Твердження суду першої інстанції, що позивач вважає себе особою, яка потребує додаткового захисту є хибним, оскільки ОСОБА_5 є особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, оскільки ця обставина визнана рішеннями українських судів, які набрали законної сили, є загальновідомою і не потребує доказування.

Копія постанови про заборону в`їзду в Україну датована 13.02.2023, тоді як у рішенні про відмову в перетинанні державного кордону ОСОБА_6 повідомлено, що в базі даних є відомості щодо заборони в`їзду в Україну уповноваженого державного органу Департаменту стратегічних розслідувань України від 16.02.2023. Різниця в датах, а також відмова відповідача в рамках відповіді на адвокатський запит надати копію такого рішення (постанови) про заборону в`їзду в Україну позивачу ставить під сумнів справжність такого рішення від 13 лютого 2023 року, його існування станом на 23.02.2023 - день відповіді-відмови на адвокатський запит про його надання. Мотиви вказаної постанови обмежилися загальними фразами про злочинні угрупування, які становлять пряму загрозу для нацбезпеки України. Вказано, що перевіркою отримання інформації у законному порядку встановлено, що з метою легалізації на територію країни прибув громадянин Сірійської Арабської Республіки ОСОБА_7 , який є суб`єктом підвищеного злочинного впливу, членом організованої злочинної групи, яка вчиняє тяжкі злочини. При цьому жодних додатків до постанови у формі довідок, інформації, пояснень, рапортів, інших матеріалів тощо не долучено. Витягів з ЄРДР, які є єдиними та належними доказами на підтвердження голослівних фраз постанови про якусь причетність позивача до злочинних угруповань, відповідачем також не долучено. У постанові не вказано, які положення законів чи нормативно-правових актів України порушив позивач. Його членство в злочинній організації не підтверджено жодними обставини, що слугували підставою для прийняття рішення про заборону в`їзду, як того вимагає затверджена форма заборони про заборону в`їзду до Інструкції № 209. Зазначає, що з оскаржуваного судового рішення вперше дізнався про себе, що він є членом організованої злочинної групи, яка вчиняє тяжкі злочини. Проживаючи на території України більше десяти років жодних підозр у вчиненні кримінальних правопорушень ОСОБА_6 висунуто не було.

У зв`язку з наведеним 19.07.2023 адвокат Бочан М. І. направив запит Офісу Генерального Прокурора як держателю ЄРДР про надання інформації про відкриття кримінального провадження стосовно громадянина Сирійської Арабської Республіки, ОСОБА_1 ( ОСОБА_8 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , станом на липень 2023 року, а також з проханням надати витяг із Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо громадянина Сирійської Арабської Республіки, ОСОБА_1 ( ОСОБА_8 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 . Із відповіді на адвокатський запит від Офісу Генпрокурора від 25.07.2023 № 25/3-1408 вих-23 видно, що за наслідками опрацювання масиву даних Реєстру станом на 20.07.2023 не встановлені кримінальні провадження, в яких проводиться досудове розслідування та в яких є відомості про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до кримінальної відповідальності як підозрюваного. Позивач не наділений статусом підозрюваного, обвинуваченого, а також не притягувався до кримінальної відповідальності в Україні. Доказів зворотного відповідачами суду не надано.

Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України подав відзив на апеляційну скаргу, в якому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Поряд з цим зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а судом першої інстанції повно та об`єктивно з`ясовано всі обставини справи.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження. Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Суд апеляційної інстанції відповідно до статті 308 КАС України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 18.02.2023 інспектором прикордонної служби 1 категорії 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_2 " майстер-сержантом ОСОБА_9 прийнято рішення про відмову у перетинанні державного кордону України громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_6 ( ОСОБА_8 ) на підставі частини першої статті 8 Закону України "Про прикордонний контроль" на підставі рішення Департаменту стратегічних розслідувань від 16.02.2023.

Зазначає, зокрема, що у 2010 році ОСОБА_5 приїхав до України на навчання з Сирії, в якій йде війна і перебував на території України на підставі документу про додатковий захист, який надалі був скасований.

03.07.2013 ОСОБА_5 зареєстрував шлюб з громадянкою України ОСОБА_10 , про що свідчить свідоцтво про шлюб.

У 2016 році ОСОБА_5 звернувся до управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області із заявою-анкетою про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту.

Наказом управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 29.12.2016 за № 33 Альюсуфу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 25.01.2017 у справі № 822/96/17, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 05.04.2017, визнано протиправним та скасовано наказ Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 29.12.2016 за № 33.

На підставі судових рішень, ОСОБА_5 знову звернувся до органів ДМС України про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з повідомленням від 08.08.2017 позивачу повторно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної служби України від 21.07.2017 № 333-17.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 26.12.2017 у справі №819/1729/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.04.2018 і постановою Верховного Суду від 31.03.2020, визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 21.07.2017 № 333-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 .

Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_11 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.12.2016 № 2.

17.07.2020 у позивача народилася дочка ОСОБА_3 , а 24.03.2022 - син ОСОБА_4 .

18.02.2023 ОСОБА_5 прибув зі своєю дружиною та двома малолітніми дітьми у пункт пропуску через державний кордон України "Шегині", однак отримав рішення про відмову в перетинанні державного кордону України іноземцю, оскільки в базі даних є відомості щодо заборони в`їзду в Україну, накладену Департаментом стратегічних розслідувань України від 16.02.2023.

Позивач вважає вказане рішення протиправним, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що за наявної оперативної інформації позивач ОСОБА_5 є суб`єктом підвищеного злочинного впливу, членом організованої злочинної групи, яка вчиняє тяжкі злочини. Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України прийняв постанову від 13.02.2023 № 1834/55/01-2023 про заборону громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_6 ( ОСОБА_8 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , стать чоловіча, місце народження: Сирійська Арабська Республіка, країна постійного проживання: не встановлено, дані паспортного документа іноземця (вид, серія, номер, орган, який видав, дата видачі): 012798523 в`їзд в Україну строком на 3 роки.

Вказану постанову Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України дорученням від 13.02.2023 № 1835/55/01-2023 "Про заборону в`їзду іноземцю" направив до Державної прикордонної служби України.

Пунктом 2 частини першої статті 8 Закону України "Про прикордонний контроль" встановлено, що уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України надають іноземцю, особі без громадянства дозвіл на перетинання державного кордону у разі в`їзду в Україну за умови відсутності щодо нього рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

У силу вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно вимог статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлення порядку їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України від 22.09.2011 № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частин першої, третьої статті 3 Закону № 3773- VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно- правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно з абзацами першим і другим частини першої статті 13 Закону № 3773- VI в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону № 3773- VI рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України.

Порядок прийняття міжрегіональним територіальним органом Національної поліції України, який забезпечує реалізацію повноважень Національної поліції України щодо участі в боротьбі з організованою злочинністю, рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства визначено Інструкцією про порядок прийняття уповноваженим підрозділом Національної поліції України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05.04.2022 № 209, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 11.04.2022 за № 404/37740 (далі - Інструкція № 209).

Пунктом 2 Інструкції № 209 встановлено, що рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю приймається уповноваженим підрозділом поліції відповідно до абзацу другого частини першої та частини третьої статті 13 Закону № 3773-УІ в інтересах боротьби з організованою злочинністю.

Не приймається рішення про заборону в`їзду стосовно іноземця, що має статус біженця в Україні, або особи, яка потребує додаткового чи тимчасового захисту.

Відповідно до пунктів 3, 4 Інструкції № 209 для прийняття уповноваженим підрозділом поліції рішення про заборону в`їзду відповідно центральним органом управління поліцією, територіальними (у тому числі міжрегіональними) органами поліції, їх відокремленими підрозділами (далі - органами (підрозділами) поліції) готується довідка, у якій зазначаються: дані про іноземця, якому передбачається заборонити в`їзд: прізвище, ім`я (імена) та по батькові (за наявності) іноземця в називному відмінку латинськими літерами, число, місяць, рік народження, стать, громадянство (підданство) або країна постійного проживання, а також за наявності - дані паспортного документа іноземця (вид, серія, номер, орган, який видав, дата видачі), місце народження, місце роботи, посада, місце проживання (перебування), номери засобів зв`язку; відомості, що обґрунтовують необхідність прийняття рішення про заборону в`їзду, зокрема, обставини, що є підставою для прийняття рішення про заборону в`їзду; результати перевірки іноземця за інформаційними системами й обліками, у тому числі функціональними підсистемами єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України, банками даних Міжнародної організації кримінальної поліції - Інтерпол; відомості про наявність майнових зобов`язань перед юридичними та фізичними особами в Україні; строк заборони в`їзду в Україну іноземцю.

Довідка готується окремо стосовно кожного іноземця, щодо якого приймається рішення про заборону в`їзду.

Підготовлена органами (підрозділами) поліції (крім уповноваженого підрозділу поліції) довідка разом з матеріалами, що підтверджують обставини і характер вчинення іноземцем діяння, яке суперечить інтересам боротьби з організованою злочинністю (далі - матеріали), надсилається до уповноваженого підрозділу поліції.

На підставі відомостей, викладених у довідці, уповноваженим підрозділом поліції не пізніше п`яти робочих днів готується рішення про заборону в`їзду у формі постанови про заборону в`їзду в Україну (додаток 1).

Якщо інформація, викладена в довідці та в матеріалах, є недостатньою для прийняття рішення про заборону в`їзду, довідка та матеріали надсилаються органу (підрозділу) поліції із зауваженнями та пропозиціями щодо усунення недоліків.

Судом встановлено, що підставою для направлення УСР в Тернопільській області матеріалів до Департаменту, яке ґрунтувалося на матеріалах проведення оперативних заходів, доступ до яких обмежений, послугувало те, що відповідно до наявної в УСР в Тернопільській області оперативної інформації, встановлено громадянина Сірійської Арабської Республіки ОСОБА_5 , ( ОСОБА_8 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , який знаходився на території України без дозвільних документів (посвідка на тимчасове чи постійне проживання) під час дії воєнного стану виїхав за межі України, одночасно будучи громадянином Сирійської Арабської Республіки, яка підтримує збройну агресію російської федерації відносно України. Перебування на території України громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_5 ( ОСОБА_8 ) може зашкодити національній безпеці, підриву державності, інтересам держави та суспільним інтересам України.

Враховуючи викладене та беручи до уваги те, що ОСОБА_5 є суб`єктом підвищеного злочинного впливу, членом організованої злочинної групи, яка вчиняє тяжкі злочини, Департаментом прийнято постанову від 13.02.2023 № 1834/55/01-2023 про заборону в`їзду в Україну громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_6 ( ОСОБА_8 ), строком на 3 роки (далі - Постанова № 1834), яку скеровано Державної прикордонної служби України.

Колегія суддів зазначає, що необхідність заборони в`їзду в Україну в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд в Україну.

Суд вважає, що право на обмеження доступу до території держави для осіб, які не є громадянами цієї держави, є суверенним правом Держави Україна, і, обґрунтовуючи застосування такого права певними припущеннями та посиланнями на інтереси держави, відповідач діяв в межах наданих повноважень.

Згідно правової позиції ЄСПЛ, що неодноразово відображалася у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі ABUHMAID v. UKRAINE (заява № 31183/13) від 12.01.17, необхідно наголосити, що держави користуються певною свободою розсуду, коли йде мова про встановлення умов потрапляння іноземців на її територію та їх проживання там (див. Osman v. Denmark, no. 38058/09, § 54, 14 червня 2011), і відсутні підстави для висновку про те, що відповідні умови в Україні очевидно необґрунтовані або свавільні. З цього приводу Суд зазначає, що Конвенція не гарантує право іноземців потрапити або мешкати у конкретній країні. Також нею не гарантуються право отримати певний вид дозволу на проживання (див. Aristimuno Mendizabal v. France, no 51431/99, §§ 65-66, 17 січня 2006 року, п. 121).

Україна як держава зобов`язана забезпечити взяті на себе зобов`язання щодо запровадження обмежень на в`їзд іноземців на її територію виключно з тих підстав і в тому порядку, які передбачені законодавством України.

Колегія суддів вважає, що Постанова № 1834 прийнята з метою виконання завдань Закону № 2469-VIII, в межах компетенції, визначеної Законом України «Про Національну поліцію» та у порядку, передбаченому Інструкцією № 209, а відтак є законною, обґрунтованою та прийнятою в межах повноважень Департаменту.

Відомості та інформація, які отримані або утворені Департаментом у процесі здійснення оперативно-розшукової діяльності є з обмеженим доступом та не підлягають передачі і розголошенню, відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Колегія суддів окремо обумовлює ту обставину, що інформація щодо позивача, яка стала підставою для прийняття Департаментом Постанови № 1834 отримана в результаті оперативно-розшукової діяльності.

Відповідно до частини шостої статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» іноземець або особа без громадянства визнаються біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, та вважаються такими, які постійно проживають в Україні з моменту прийняття рішення про визнання їх біженцями або які безстроково на законних підставах перебувають на території України. Інших підстав для набуття статусу біженця в Україні або особи, яка потребує додаткового захисту - законодавством не передбачено, а відтак твердження скаржника про те, що його довіритель має вказаний статус не підтверджено жодним належним чи допустимим доказом.

Щодо покликань скаржника на порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо розгляду справи без виклику сторін, то колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до приписів статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно з частинами першою, третьою статті 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі. Якщо суд за результатами розгляду клопотання позивача дійде висновку про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, він зазначає про це в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Згідно з частиною п`ятою статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до частини шостої вказаної статті суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін: 1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу; 2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Частиною сьомою наведеної статті встановлено, що клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Оскільки характер спірних правовідносин та предмет доказування у цій справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи та питання, які підлягають вирішенню при ухваленні рішення відповідно до статті 244 КАС України, вирішуються судом незалежно від порядку розгляду справи.

Колегія суддів вважає, що розгляд справи в письмовому провадженні не вплинув на правильність прийнятого судом першої інстанції рішення. Адвокат Бочан І. П., Бочан М. І. мали можливість знайомитися з матеріалами справи та бути обізнані про рух справи.

При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р. рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 липня 2023 року в адміністративній справі № 500/680/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, передбачених статтею 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин