Справа № 640/25678/21
Суддя: Лапій С.М.
Дата ухвалення: 2024-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2024 року № 640/25678/21

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лапій С.М., розглянувши в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середньої заробітної плати за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні,

в с т а н о в и в:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин ОСОБА_1 з позовом, в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо невиплати ОСОБА_1 середньої заробітної плати за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні за період з 24.12.2019 по 08.07.2021;

зобов`язати Офіс Генерального прокурора виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні по день фактичного розрахунку за період з 24.12.2019 по 08.07.2021 відповідно до правил розрахунку середнього заробітку, встановленого Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.09.2022, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2023, позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо ненарахування та невиплати позивачу середньої заробітної плати за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні за період з 25.12.2019 до 08.07.2021. Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні за період з 25 грудня 2019 року до 08 липня 2021 рік, в сумі 28 615, 80 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 31.08.2023 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.09.2022 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2023 у справі № 640/25678/21 в частині стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні за період з 25 грудня 2019 року до 08 липня 2021 рік в сумі 28 615, 80 грн скасовано; справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2023 року у справі № 640/25678/21 залишено без змін.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.11.2023 справу прийнято до провадження та призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження.

Позовні вимоги мотивовані протиправною бездіяльністю відповідача щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні за період з 24.12.2019 по 08.07.2021 включно.

Судом встановлено, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.04.2021 у справі №640/5320/20, залишеною без змін ухвалою Верховного Суду від 09.06.2021, позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора задоволено та стягнуто вихідну допомогу у зв`язку із звільненням у розмірі 28 914,71грн.

Присуджені постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.04.2021 у справі №640/5320/20 кошти у розмірі 28 914,71грн. стягнуті з Офісу Генерального прокурора в примусовому порядку 09.07.2021.

На думку позивача, вказане свідчить про те, що у нього виникло право відповідно до статті 117 КЗпП України на виплату середнього заробітку за час неправомірної затримки виплати вихідної допомоги при звільненні.

Адвокат в інтересах ОСОБА_1 09.08.2021 звернувся до Офісу Генерального прокурора з адвокатським запитом, в якому в тому числі просив нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги при звільнені, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Офіс Генерального прокурора листом від 17.08.2021 №21-2238 вих-20 відмовив у такому нарахуванні.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача та у зв`язку із цим про зобов`язання вчинити дії позивач звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися між сторонами, а також враховуючи висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 31.08.2023, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У силу вимог статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно з положеннями частини першої статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 зазначила, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Суд зазначає, що закріплені у статтях 116, 117 КЗпП норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці працівників органів прокуратури, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП як таких, що є загальними та поширюються на спірні правовідносини.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі №823/1023/16, від 30.01.2019 у справі №807/3664/14, від 26.06.2019 у справі №826/15235/16, від 30.04.2020 у справі №140/2006/19.

Як зазначалося вище, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Отже, обов`язок з виплати середнього заробітку відповідно до статті 117 виникає у роботодавця у разі не проведення зі звільненим працівником розрахунку у день звільнення. Важливо відмітити, що при вирішенні питання можливості застосування статті 117 КЗпП обов`язково має досліджуватися вина роботодавця.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, при звільненні позивача з посади з 24.12.2019 йому не нараховано та не виплачено вихідну допомогу при звільненні у розмірі 28 914,71грн., яка була виплачена лише 09.07.2021 на підставі постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.04.2021 у справі №640/5320/20.

З огляду на це, а також враховуючи висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 11.08.2021 у справі №640/9375/20, відповідач має виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільнені.

Правила обчислення середнього заробітку для визначення оплати вимушеного прогулу визначені Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № (далі - Порядок №100).

Згідно з пунктом 5 цього Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

У відповідності до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно Довідки Генеральної прокуратури України від 28.12.2019 №18-1467зп: заробітна плата позивача за останні 2 місяці перед звільненням складає: 48415,17грн. (19410,68грн. за жовтень 2019 року (15 відпрацьованих дні)) та (29004,49грн. за листопад 2019 року (21 відпрацьованих днів)). Сума середньої заробітної плати складає 28914,71грн. Сума середньоденної заробітної плати складає 1344,87грн.

У період з 24.12.2019 по день проведення розрахунку з позивачем 08.07.2021 кількість робочих днів складає 383.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 515 085,21грн. (1344,87грн. (середньоденна заробітна плата згідно довідки) х 383 робочих днів (кількість робочих днів за час затримки розрахунку при звільненні)).

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

У постанові від 11.08.2021 у справі № 821/2093/16 Верховний Суд вказав, що критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

У зв`язку з тим, що відповідачем порушено строки виплати вихідної допомоги у розмірі 28 914,71грн. з 25.12.2019 по 08.07.2021, що становить 383 робочих днів, а розрахований розмір середнього заробітку складає 515 085,21грн., що є непропорційним до розміру невиплаченої суми, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При обранні способу зменшення заробітку, суд враховує, що при звільненні позивачу було нараховано та вплачено 133 231,59грн, що підтверджується матеріалами справи, проте з урахуванням виплати вихідної допомоги у розмірі 28 914,71грн. до виплати належало 162 146,30грн (133 231,59грн. + 28 914,71грн.). Тому, частка протиправно невиплачених позивачу коштів становить 17,8% (28 914,71/ 162 146,30 * 100).

Відтак, враховуючи вказані вище Великою Палатою Верховного Суду критерії розміру простроченої заборгованості, періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, суд дійшов висновку, що до стягнення позивачу належить 91 685,16грн. (17,8% від 515 085,21грн).

Отже, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У зв`язку із тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, Київський окружний адміністративний суд, -

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 25.12.2019 по 08.07.2021 у розмірі 91 685 (дев`яносто одна тисяча шістсот вісімдесят п`ять) грн 16 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лапій С.М.