Справа № 580/11989/23
Суддя: Петро ПАЛАМАР
Дата ухвалення: 2024-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2024 року справа № 580/11989/23

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Паламаря П.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) в якому просить:

-визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення ОСОБА_1 з військової служби, відповідно до п.п. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

-зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 , з військової служби на підставі п.п. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Ухвалою суду від 05.02.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що проходить військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 . 22.10.2023 подано рапорт про звільнення з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з постійним доглядом за особою, яка має 2 групу інвалідності. Проте, відповідачем відмовлено у звільненні з військової служби оскільки, відповідно до положень Постанови Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 №413, звільнення з військової служби на такій підставі має відбуватись лише при наявності висновку МСЕК.

Відповідач у наданому відзиві зазначив, що за результатами розгляду рапорту та документів позивача про звільнення з військової служби, відмовлено у його задоволенні в частині невідповідності підстав для звільнення, оскільки не додано документів про підтвердження родинних зв`язків (договір на утримання наданий не був) та те, що гр. ОСОБА_2 за висновком медико-соціальної експертної комісії не потребує постійного стороннього догляду та підтвердження щодо відсутності інших сторонніх осіб, які можуть здійснювати такий догляд. Зазначено, що відповідачем не приймалось рішення щодо відмови в звільненні позивача, а лише надано роз`яснення про підстави звільнення. Наголошено, що матеріали справи не містять виконання п. 2.2, 2.3 договору (матеріального забезпечення та забезпечення щоденним триразовим харчуванням), оскільки позивач постійно перебуває на військовій службі, як це зазначено в акті обстеження. За таких обставин відповідач вважає, що він правомірно дійшов висновку про відсутність підстав для його звільнення з військової служби та необхідності повернення рапорту без реалізації.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, повно, всебічно, об`єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов такого висновку.

ОСОБА_1 , згідно військового квитка серії НОМЕР_2 з 25.02.2022 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

22.10.2023 позивач, як військовослужбовець, звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом у якому просив клопотати перед вищим командуванням звільнити його з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами, а саме: необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю ІІ групи, за відсутністю інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Листом №1352/3461 від 04.11.2023 повідомлено, що до рапорту не надано в повній мірі документів щодо здійснення догляду позивачем над особою з інвалідністю ОСОБА_2 , а також те, що в довідці МСЕК не міститься відомостей потреби в постійному сторонньому догляді. Рапорт залишено без реалізації.

Вважаючи вказані дії протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

ОСОБА_2 у відповідності до довідки МСЕК серії 1-4К №004134*, є особою з інвалідністю II групи з 01.01.1998 безстроково, причина інвалід дитинства. В умовах та характеру праці зазначено: непрацездатність в звичайних умовах.

Судом встановлено, що 03.04.2023 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Костенко Н.В. за №265.

Згідно п. 2.2, 2.3 договору передбачено, що позивач повинен надавати ОСОБА_2 щомісячно грошове забезпечення в розмірі 2093 грн., яке фіксується у письмовому вигляді. Утримувати у вигляді, зокрема забезпечувати щоденним триразовим харчуванням, забезпечувати належними лікувальними засобами на підставі виданих рецептів лікарів, надання необхідних побутових умов.

Суд звернув увагу, що довідка МСЕК не містить відомостей про необхідність стороннього догляду, висновок ЛКК не надано.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд зазначає таке.

Відповідно до положень ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Закон України Про військовий обов`язок і військову службу від 29.03.1992 №2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Пунктом 6 ст. 2 Закону №2232-XII передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні (затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ), введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.

На момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Позивач звернувся із рапортом про звільнення із Збройних сил України за п.п. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ у зв`язку у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Підстави звільнення з військової служби визначені ст. 26 Закону №2232-XII.

Відповідно до пп. г п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ (із змінами, внесеними Законом України Про внесення зміни до статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу щодо додаткової підстави звільнення з військової служби під час воєнного стану від 20.09.2022 2599-ІХ) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Суд зауважує, що дана норма передбачає три окремі підстави для звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації під час дії воєнного стану, які передбачені підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ, а саме :

1) у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

2) у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

3) у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 у відповідності до довідки МСЕК серії 1-4К №004134*, є особою з інвалідністю II групи, в умовах та характеру праці зазначено: непрацездатність в звичайних умовах, а 03.04.2023 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 укладено договір довічного утримання (догляду).

Таким чином, наявність у ОСОБА_2 інвалідності II групи не є самостійною підставою для звільнення з військової служби позивача, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану з урахуванням додаткової умови - необхідністю здійснення постійного догляду у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Так, позивачем додано акт обстеження житлово - побутових умов виконавчого комітету Чигиринської міської ради №450-02-33/7 від 04.10.2023 року про те, що ОСОБА_2 одиноко проживаюча, не заміжня, дітей та близьких родичів не має та визнає потребу в постійному догляді за нею.

Однак, з даного приводу суд зазначає таке.

Згідно преамбули Закону України «Про соціальні послуги» від 17.01.2019 року № 2671-VIII, цей Закон визначає основні організаційні та правові засади надання соціальних послуг, спрямованих на профілактику складних життєвих обставин, подолання або мінімізацію їх негативних наслідків, особам/сім`ям, які перебувають у складних життєвих обставинах.

Згідно п. 1 ч. 1 Закону №2671-VIII, базові соціальні послуги - соціальні послуги, надання яких отримувачам соціальних послуг відповідно до цього Закону забезпечується Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, районними, районними у містах Києві та Севастополі державними адміністраціями, виконавчими органами міських рад міст обласного значення, а також виконавчими органами сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад, створених згідно із законом та перспективним планом формування територій громад і визнаних Кабінетом Міністрів України спроможними в порядку, встановленому законом (далі - ради об`єднаних територіальних громад).

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону №2671-VIII, фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, можуть надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг отримувачам соціальних послуг з числа членів своєї сім`ї, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки та є: 1) особами з інвалідністю I групи; 2) дітьми з інвалідністю; 3) громадянами похилого віку з когнітивними порушеннями; 4) невиліковно хворими, які через порушення функцій організму не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися; 5)дітьми, яким не встановлено інвалідність, але які є хворими на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежні), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дітьми, які отримали тяжку травму, потребують трансплантації органа, потребують паліативної допомоги. Перелік зазначених тяжких захворювань, розладів, травм, станів дітей, яким не встановлено інвалідність, затверджує Кабінет Міністрів України.

Як вже встановлено, з 25.02.2022 позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та постійно перебуває у визначених місцях дислокації, а тому не може здійснювати такий догляд за ОСОБА_2 , як це зазначено в акті обстеження житлово-побутових умов №450-02-33/7 від 04.10.2023 року.

Крім того, матеріали справи та рапорту не містять відомостей про включення ОСОБА_2 до осіб з числа отримувачів соціальних послуг, а тому за відсутності висновків МСЕК та ЛКК про необхідність постійного догляду за нею, посилання позивача на дану обставину є недоречні.

Суд також погоджується з твердженнями відповідача, що з урахуванням постійного перебування позивача на місці служби, виконання ним п. 2 договору утримання (догляду) за ОСОБА_2 є неможливим, як мінімум уже протягом року, а тому суд критично відноситься до посилань на вказаний договір.

Крім того, ні матеріали справи ні матеріали рапорту не містять відомостей довідки з Центру надання адміністративних послуг (ЦНАП) щодо складу сім`ї ОСОБА_2 на підтвердження відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, оскільки поданий акт не є таким документом, що регулює дані правовіднисини.

Отже позивачем не було долучено до рапорту про звільнення з військової служби документів, які б підтверджували перебування на його утриманні ОСОБА_2 з необхідністю здійснення постійного догляду та доказів відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, тому суд дійшов висновку, що підстави для звільнення з військової служби відсутні, а відмова Військової частини у звільненні з військової служби за сімейними обставинами, оформлена листом є правомірною.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, а тому у задоволенні позову належить відмовити повністю.

Керуючись ст. ст. 2, 90, 139-143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Копію рішення направити сторонам по справі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня підписання рішення.

Суддя Петро ПАЛАМАР