Справа № 420/26694/23
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2024-03-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/26694/23
Головуючий в 1 інстанції: Тарасишина О.М.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 січня 2024 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльність щодо не нарахування та не виплати у повному обсязі грошової компенсації та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2023 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просила визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення своєчасного та повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби, а саме не нарахуванні та невиплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної додаткової соціальної відпустки, передбаченої статтею 19 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» та статтею 182-1 Кодексу законів про працю України;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної додаткової соціальної відпустки, передбаченої статтею 19 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» та статтею 182-1 Кодексу законів про працю України, за період проходження військової служби при військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України у 2015-2022 роках.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 23.02.2022р. №5-РС позивача звільнено з військової служби у запас, а наказом від 23.02.2022р. №5-РС виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Під час звільнення з військової служби військовою частиною НОМЕР_1 не було нараховано та виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як матері, яка має двох дітей віком до 15 років за 2015, 2016,2017,2018, 2019, 2020, 2021, 2022 роки, а заяву позивача щодо виплати відповідної грошової компенсації відповідачем не розглянуто. ОСОБА_1 вважає таку бездіяльність військової частини НОМЕР_1 протиправною, у зв`язку з чим звернулась до суду з позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 січня 2024 року позовну заяву задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення своєчасного та повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби, а саме ненарахуванні та невиплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної додаткової соціальної відпустки, передбаченої статтею 19 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» та статтею 182-1 Кодексу законів про працю України. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної додаткової соціальної відпустки, передбаченої статтею 19 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» та статтею 182-1 Кодексу законів про працю України, за період проходження військової служби при військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України у 2015-2022 роках.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить повністю скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги зазначено, що з огляду на вимоги ч. 1 ст. 19 Закону України Про відпустки додаткова відпустка надається лише одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років. Разом з тим, протягом періоду проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 позивач із заявами про надання додаткової відпустки з цих підстав не звертався та не надавав жодних документів щодо неотримання даної відпустки батьком дитини. Доказів про неотримання даної відпустки батьком до суду першої інстанції також надано не було. Рішення суду про розірвання шлюбу жодним чином не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків. Крім того, рішення суду про розірвання шлюбу позивача ухвалено лише у 2021 році, тоді як предметом позову є компенсація невідбутої відпустки за період з 2015 року по 2022 рік. Апелянт вказує, що у позивача у період з 2015 року по 2022 рік не виникло і не могло виникнути право на додаткову відпустку у зв`язку із наявністю двох дітей віком до 15 років, а відповідно, і не виникло право на грошову компенсацію за невикористані дні цієї відпустки, оскільки не можна компенсувати людині щось, на що вона не мала права, і факт звільнення позивача з військової служби жодним чином не може вплинути на дані обставини. Таким чином, на думку апелянта, позивачем не доведено порушення її права.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначає, що відповідач у даному випадку свідомо намагається ввести суд в оману, оскільки приховав той факт, що при цьому колишній чоловік позивачки - військовослужбовець ОСОБА_2 , який разом із позивачкою, починаючи з вересня 2008 року проходив військову службу саме у ВЧ НОМЕР_1 . Наразі, штаб-сержант ОСОБА_2 також проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_1 . При зверненні до суду із адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльність щодо не нарахування та не виплати у повному обсязі грошової компенсації та зобов`язання вчинити певні дії, разом із позовом було надано клопотання про витребування доказів (оскільки відповіді на звернення позивачки із заявою про надання інформації (до звернення до суду із відповідним позовом), відповідач не надав), зокрема: відомості у формі довідки, що підтверджує відсутність використання військовослужбовцем ОСОБА_2 , який проходив військову службу при військовій частині НОМЕР_1 у період з 2015 року по 2022 рік, права на отримання щорічної додаткової соціальної відпустки (або отримання грошової компенсації за невикористанні дні щорічної додаткової соціальної відпустки) тривалістю 10 календарних днів, як військовослужбовець - батько двох неповнолітніх дітей (спільних з позивачкою) віком до 15 років, за період проходження військової служби при ВЧ НОМЕР_1 у 2015-2022 роках. З огляду на зазначене, представник позивача просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у період з 10.09.2008 року по 23.02.2022 року ОСОБА_1 проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по особовому складу) від 23.02.2022 року №5-РС позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом «г» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом командира вч НОМЕР_1 від 23.02.2022 року № 42 (по стройовій частині) позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, вислуга років у Збройних Силах станом на 23 лютого 2022 року становить: календарна 18 років 01 місяць, 03 дні, пільгова немає.

Після звільненні з військової служби ОСОБА_1 звернулася до в/ч НОМЕР_1 із заявою про виплату грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як матері, яка має двох дітей віком до 15 років за період з 2015 по 2022 роки. Відповіді на вказану заяву на адресу позивача не надходило.

Вважаючи протиправною бездіяльність в/ НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як матері, яка має двох дітей віком до 15 років за період з 2015 по 2022 роки ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачка у 2015-2022 роках була матір`ю, яка має двох дітей віком до 15 років, що підтверджується матеріалами справи, то вона, окрім основної щорічної відпустки, мала право на додаткову відпустку якмати, яка має двох дітей віком до 15 років за період з 2015 по 2022 роки на підставі ст. 19 Закону України "Про відпустки" (тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів). Також чинне соціальне законодавство прав військовослужбовців передбачає зокрема гарантії грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної та додаткової відпустки при звільненні з військової служби. При цьому, така компенсація виплачується військовослужбовцю за умови наявності у нього такого права на відпустку та у випадку невикористанням військовослужбовцем належних днів відпустки. З викладеного слідує, що право військовослужбовця на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації, не може бути обмеженим.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Законом України "Про відпустки" №504/96-ВР від 05.11.1996 (Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до п.8 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-ХІІ (Закон №2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Згідно з частиною 1 статті 19 Закону №504/96-ВР жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.

Абзацом 3 п.14 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до п.17 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з п. 18 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до п.19 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

На час проходження позивачкою військової служби з 2014 р. в Україні діє особливий період. Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 №303/2014, затвердженого Законом України від 17.03.2014 №1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Крім того, Указом Президента України від 24.02.2022 р. № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24.02.2022 р. № 2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", введено в Україні воєнний стан, який існує по сьогоднішній день.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-XII (Закон №3543-XII) особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону України "Про оборону України" №1932-XII від 06.12.1991 (Закон №1932-XII) визначено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Отже, в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток.

Однак, Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набула за період проходження військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Таким чином, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п.12 ст.12 Закону №3551-XII, п.8 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ, ст.16-2 Закону №504/96-ВР.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 року за №745/32197 (Наказ №260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону №504/96-ВР та п.12 ч.1 ст.12 Закону №3551-ХІІ.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі №620/4218/18.

Судами встановлено, що позивачем не використана додаткова відпустка як матері двох дітей віком до 15 років за 2015-2022 роки.

Отже, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу частини, відповідач протиправно не провів з позивачкою усіх необхідних розрахунків, зокрема щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпуски, за час військової служби у 2015-2022 роках.

З урахуванням наведеного апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2022 роки.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик