Справа № 420/1943/24
Суддя: Самойлюк Г.П.
Дата ухвалення: 2024-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1943/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Самойлюк Г.П., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України №2 від 11.06.2023 «Про результати службового розслідування».

Позивач вважає наказ таким, що винесений без відповідних на те правових підстав та таким, що не відповідає фактичним обставинам та вимогам чинного законодавства.

Ухвалою від 22.01.2024 відкрито провадження у справі та визначено, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (ст. 262 КАС України); встановлено, що справа буде розглянута судом на підставі ст.262 КАС України у межах строків, визначених ст.258 КАС України та з урахуванням встановлених сторонам строків для подання заяв по суті.

До суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому в обґрунтування правової позиції зазначено, що позивач, грубо порушуючи встановлений у Збройних Силах України порядок проходження військової служби, 18.12.2022 в порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, п. п. 1,2 ст. 1, п. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, достовірно знаючи, що він є військовослужбовцем і повинен проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , діючи з прямим умислом, з особистих мотивів, з метою тимчасового ухилення від військової служби в умовах воєнного стану, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України та без поважних причин не з`явився вчасно на службу до військової частини НОМЕР_1 .

На телефонні дзвінки Позивач не завжди відповідав. А при відповіді пояснював, що перебуває на лікуванні.

Пошуки на території постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 результатів не дали, місцезнаходження військовослужбовця не відоме. Свідками цієї події були безпосередній керівник та інші військовослужбовці.

10.05.2023 року позивачу через його безпосереднього командира - начальника медичної служби військової частини було надано направлення №1/2/423 від 10.05.2023 року на медичний огляд військово-лікарською комісією.

Згідно виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого позивач перебував на стаціонарному лікуванні у ДНП «Національний інститут раку» з 18.05.2023 року по 19.05.2023 року. На противагу до інформації, яка надається позивачем у позовній заяві, зазначено, що строк його безперервного лікування у ДНП «Національний інститут раку» з 09.03.2023 року по 01.06.2023 року. Інших підтверджуючих документів про періоди лікування позивач за період своєї служби до військової частини НОМЕР_1 не подавав.

Відповідно до виписного епікризу із медичної картки стаціонарного хворого №1012 встановлено, що Позивач прибув на лікування 25.05.2023 року та виписаний 01.06.2023, хоча повинен бути прибути не пізніше наступного дня після отримання направлення від 10.05.2023 №1/2/423 на медичний огляд військово-лікарською комісією, яке було передано йому 10.05.2023 року.

Таким чином, Позивач був відсутній без поважних причин на військовій службі з 10.05.2023 року по 18.05.2023 року та з 20.05.2023 року по 25.05.2023 року.

Матеріали службового розслідування за фактом самовільного залишення частини ОСОБА_1 були направлені до ТУ ДБР у м. Мелітополь.

07.09.2023 р. до військової частини НОМЕР_1 надійшло повідомлення про початок досудового розслідування, з інформацією про те, що 05.09.2023 року слідчим другого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Мелітополь внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000003, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 ККУ, відносно фельдшера медичного пункту військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Про початок службового розслідування та про його завершення військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 засобами телефонного зв`язку було повідомлено безпосереднім командиром та особою, яка була призначена з метою проведення службового розслідування.

Відповідач зазначив, що ознайомити з наказом про результати службового розслідування не вбачалося можливим у зв`язку з тим, що військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 в супереч вимогам чинного законодавства був відсутній на території військової частини НОМЕР_1 з березня 2023 року та відмовлявся прибути до розташування.

Виходячи з вищезазначеного в діях солдата ОСОБА_1 вбачаються ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 ККУ, а висновки службового розслідування є обґрунтованими та не суперечать вимогам чинного законодавства.

09.02.2024 року від позивача надійшла відповідь на відзив.

За приписами ч.5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до п.10 ч.1 ст.4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відтак, справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд,

ВСТАНОВИВ:

25.02.2022 року ОСОБА_1 був призваний ІНФОРМАЦІЯ_2 за мобілізацією та проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

15.06.2023 року ОСОБА_1 , фельдшера медичного пункту, звільнено наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 15 червня 2023 року №57-РС у відставку за пунктом «б» за станом здоров`я.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №176 від 19.06.2023 року ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , всіх видів забезпечення, а з котлового забезпечення з 20 червня 2023 року.

Наказом військової частини НОМЕР_1 №176 ОСОБА_1 позбавлено виплати щомісячної премії за особистий внесок у загальні результати служби за червень 2023 року у повному розмірі. Вирішено не виплачувати додаткову винагороду за період ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на глибину виконання бойових (спеціальних) завдань першого ешелону оборони в розрахунку за червень місяць відповідно до абзацу 1 пункту 14 наказу Міністерства оборони України від 25.01.2023 №44 (повернення із самовільного залишення частини або місця служби).

З грошового атестату в/ч НОМЕР_1 від 19.06.2023 позивачу стало відомо, що грошове забезпечення за червень 2023 року виплачене не у повному обсязі, а лише за період з 05.06.по 19.06.2023 у зв`язку з самовільним залишенням військової частини з 12 травня по 04 червня 2023 року.

11.05.2023 року командиром військової частини НОМЕР_1 надано доповідь командиру військової частини НОМЕР_2 про самовільне залишення військової частини (без зброї) НОМЕР_1 , яка підпорядкована військовій частині НОМЕР_2 .

Відповідно до вказаної доповіді 11.05.2023 року військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_1 . фельдшер медичного пункту, повинен був прибути до місця постійної дислокації, після лікування.

Солдат ОСОБА_1 відбув на лікування у ОКЛ (Херсон) 08.02.2023 р., наказ №41 від 08.02.2023, після тривалих лікувань виписаний з НІР на амбулаторне лікування 15.03.2023р. Після закінчення лікування військовослужбовцем не було надано документальних підтверджень захворювання. Прибути до медичної служби батальйону для надання документів, які є підставою для направлення на ВЛК, відмовляється. На телефонні дзвінки реагує агресивно з погрозами, фактичне місце перебування встановити не вдається. ОСОБА_1 постійно називає різні медичні заклади у яких нібито перебуває.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №91 від 11.05.2023 року «Про результати службового розслідування» відповідно до вимог статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608 (зі змінами), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 грудня 2017 року за № 1503/31371 на підставі доповіді про самовільне залишення військової частини НОМЕР_1 від 11.05.2022 №1/3/2269 по факту відсутності на військовій службі солдата ОСОБА_1 . фельдшера медичного пункту військової частини НОМЕР_1 , з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення та ступеню вини солдата ОСОБА_2 наказано провести службове розслідування з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини військовослужбовця солдата ОСОБА_2 .

Відповідно до вимог статі 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Порядку проведений службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608 (зі змінами), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України і 3.12.2017 року за № 1503/31371, наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №91 від 11.05.2023 року заступником начальника штабу військової частини НОМЕР_1 капітаном ОСОБА_3 з метою встановлення ступеня вини винних осіб та для уточнення причин і умов, що сприяли правопорушенню, проведено службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_4 . фельдшером медичного пункту військової частини НОМЕР_1 .

Актом службового розслідування військової частини НОМЕР_1 №25/1 від 08.06.2023 року встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 №185 від 12.10.2022 року солдата ОСОБА_5 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду фельдшера медичного пункту військової частини НОМЕР_1 при військовій частіні НОМЕР_2 .

Під час проходження військової служби солдат ОСОБА_6 , відповідно до положень Військової присяги та вимог ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст., ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, повинен свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

В свою чергу, військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації солдат ОСОБА_6 , грубо порушуючи встановлений у Збройних Силах України порядок проходження військової служби», 18.12.2022 року в порушення вимог ст. ст. 17,65 Конституції України, п. п. 1.2 ст. І, в. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст., 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 3. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, достовірно знаючи, що він с військовослужбовцем і повинен проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , діючи з прямим умислом, з особистих мотивів, з метою тимчасового ухилення від військової служби в умовах воєнного стану, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України та без поважних причин не з`явився вчасно на службу до військової частини НОМЕР_1 .

Пошук на території постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 результатів не дав, місцезнаходження військовослужбовця невідоме.

10.05.2023 року солдату ОСОБА_1 через його безпосереднього командира начальника медичної служби військової частини було надано направлення від 10.05.2023 року №1/2/423 на медичний огляд військово-лікарською комісією.

Згідно виписки із медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_1 , останній перебував на стаціонарному лікуванні з 18.05.2023 року по 19.05.2023 року.

Відповідно до виписного епікризу із медичної картки стаціонарного хворого №1012 встановлено, що ОСОБА_1 прибув на лікування 25.05.2023 року та виписаний 01.06.2023 року.

Крім того, відповідно у п. 8 вищевказаного епікризу зазначено та під особистий підпис ОСОБА_1 ознайомлено, що пацієнт виписується з поліпшенням, скарг не висловлює. Про своєчасне прибуття до військової частини НОМЕР_1 та заборону вживання спиртних напоїв або сильнодіючих засобів попереджений.

Таким чином, солдат ОСОБА_1 був відсутній без поважних причин на військовій службі з 10.05.2023 по 18.05.2023 та з 20.05.2023 по 25.05.2023.

Вказаним актом також встановлено, що в своїх поясненнях, лейтенант ОСОБА_7 начальник медичної служби - начальник медичного пункту військової частини НОМЕР_1 , зазначив, що 10.05.2023 року солдат ОСОБА_8 фельдшер медичного пункту військової частини НОМЕР_1 отримав направлення на проходження військово-лікарської комісії.

11.05.2023 року солдат ОСОБА_6 повинен був прибути до медичного закладу для проходження ВЛК, однак у зазначену дату до лікувального закладу в метою проходження ВЛК не з`явився. Пізніше пояснив, що 15.05.2023 року мав пройти обстеження у Київському інституті раку, а з 18.05.2023 року по 19.05.2023 року призначено курс хіміотерапії. Фотокопію про проходження хіміотерапії надіслав меседжером "Сигнал".

02.06.2023 року за допомогою месенджеру сигнал надіслав фото виписного епікризу, згідно якого на ВЛК він поступив 25.05.2023 року. З 08.02.2023 по 10.06.2023 року, солдат ОСОБА_1 в районні виконання бойових завдань, де розміщується військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) був відсутній та жодного разу не приїздив. Спілкувався іноді у месенджері «СИГНАЛ», місце перебування ОСОБА_2 з 19.05.2023 року по 25.05.2023 року йому не відоме.

Санітарний інструктор ОСОБА_9 пояснив, що починаючи з 04.03.2023 року місце знаходження солдата ОСОБА_2 йому достовірно не відоме. У районі розміщенням військової частини НОМЕР_1 його також не бачив.

З урахуванням вищевикладеного, на підставі зібраних доказів, відповідач встановив, що в діях солдата ОСОБА_1 , фельдшера медичного пункту військової частини НОМЕР_1 , вбачаються ознаки кримінального правопорушення за ч, 5 статті 407 ККУ - самовільне залишення військової частини, або місця служби в умовах воєнного стану.

За не виконання сумлінно і чесно військового обов`язку, не виконання службових обов`язків, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, не виконання спеціальних обов`язків, які буди покладені на нього під час виконання завдань, за те що не був зразком високої культури, скромності й витримки, не беріг військову честь, за те що не захищав свою й не поважав гідність інших людей, за те що не підгримував на високому рівні особисту бойову готовність, за те, що не був хоробрим та ініціативним, не стримував від негідних вчинків себе та інших військовослужбовців, під час перебування поза розташуванням військової частини не поводився з гідністю і честю, допускав порушення громадського порядку та негідні вчинки, не сприяв командирові у відновлені та постійному підтриманні порядку й дисципліни, порушення вимог абзацу 2 статті 11 , статті 16, статті, статті 17, ст. 49, абзацу 8, 15 статті 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил Украйні та абзацу 5 статті 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сій України, солдата ОСОБА_2 , фельдшера медичного пункту військової частини НОМЕР_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення Сувора догана.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) №2 від 11.06.2023 року «Про результати службового розслідування», (п.2 наказу) за не виконання сумлінно і чесно військового обов`язку, не виконання службових обов`язків, що визначають обсяг виконання завдань, доручені йому за посадою, не виконання спеціальних обов`язків, які буди покладені на нього під час виконання завдань, за те що не був зразком високої культури, скромності й витримки, не беріг військову честь, за те що не захищав свою й не поважав гідність інших людей, за те що не підгримував на високому рівні особисту бойову готовність, за те, що не був хоробрим та ініціативним, не стримував від негідних вчинків себе та інших військовослужбовців, під час перебування поза розташуванням військової частини не поводився з гідністю і честю, допускав порушення громадського порядку та негідні вчинки, не сприяв командирові у відновлені та постійному підтриманні порядку й дисципліни, порушення вимог абзацу 2 статті 11 , статті 16, статті, статті 17, ст. 49, абзацу 8, 15 статті 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил Украйні та , абзацу 5 статті 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сій України, солдата ОСОБА_2 , фельдшера медичного пункту військової частини НОМЕР_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення Сувора догана.

Матеріали службового розслідування за фактом самовільного залишення частини ОСОБА_1 направлені до ТУ ДБР у м. Мелітополь.

07.09.2023 року до військової частини НОМЕР_1 надійшло повідомлення про початок досудового розслідування, відповідно до якого 05.09.2023 року слідчим другого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Мелітополь внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000003 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 ККУ, відносно фельдшера медичного пункту військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дослідивши заяви по суті та надані учасниками справи докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі також - Закон № 2232 в редакції, чинній станом на існування спірних правовідносин).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Частина 3 статті 1 Закону № 2232-XII визначає, що військовий обов`язок включає прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби.

Згідно з ч. 4 ст. 2 Закону № 2232 порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 14 Закону № 2232, виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі Дисциплінарний статут).

Сутність військової дисципліни визначено статтями 1, 2 Дисциплінарного статуту, а саме, військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Згідно з статтею 3 Дисциплінарного статуту військова дисципліна досягається, зокрема, шляхом: виховання високих бойових і морально-психологічних якостей військовослужбовців на національно-історичних традиціях українського народу та традиціях Збройних Сил України, патріотизму, свідомого ставлення до виконання військового обов`язку, вірності Військовій присязі; особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог статутів Збройних Сил України; зразкового виконання командирами військового обов`язку, їх справедливого ставлення до підлеглих.

Статтею 4 Дисциплінарного статуту встановлено, що військова дисципліна, зокрема, зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів.

Приписами статті 45 Дисциплінарного статуту визначено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення. За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" (частина 3 статті 5 Дисциплінарного статуту).

Процедура проведення службового розслідування відносно військовослужбовців передбачена ст. ст. 84 - 88 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України і нормами Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 21.11.2017 № 608 (далі - Порядок № 608).

Згідно з статтею 84 Дисциплінарного статуту прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Відповідно до статті 85 Дисциплінарного статуту службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу. Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України.

Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі визначає Порядок № 608.

Відповідно до пункту 2 розділу І Порядку № 608 службове розслідування - комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.

Згідно з пунктом 1 розділу ІІІ Порядку № 608 рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення. Інші посадові (службові) особи у разі необхідності звертаються за підпорядкованістю з клопотанням про призначення службового розслідування.

Приписами пункту 3 розділу ІІІ Порядку № 608 встановлено, що службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).

Особи, які проводять службове розслідування, відповідають за всебічність, повноту, своєчасність та об`єктивність його проведення, додержання законодавства України, а також за нерозголошення інформації, яка стосується службового розслідування (пункт 8 розділу ІІІ Порядку № 608).

Відповідно до пункту 2 розділу IV Порядку № 608 особи, які проводять службове розслідування, зокрема, мають право: запрошувати до місця проведення службового розслідування військовослужбовців, стосовно яких проводиться службове розслідування, інших військовослужбовців, цивільних осіб (за їх згодою), які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення (далі - учасники службового розслідування); отримувати письмові пояснення (заповнені від руки або надруковані); за погодженням з особами, які опитуються, фіксувати їх пояснення технічними засобами з подальшим оформленням їх у письмовому вигляді.

Згідно з пунктом 3 розділу IV Порядку № 608 військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.

Як вбачається з матеріалів справи і як зазначає представник позивача у позовній заяві, наказом командира військової частини НОМЕР_1 11.05.2023 року призначено службове розслідування за фактом відсутності ОСОБА_1 без поважних причин на військовій службі з 10.05.2023 року по 18.05.2023 року та з 20.05.2023 року по 25.05.2023 року.

Підставою призначення службового розслідування зазначено доповідь про самовільне залишення військової частини НОМЕР_1 №1/2/423 від 11.05.2023 року по факту відсутності на військовій службі солдата ОСОБА_1 . фельдшера медичного пункту військової частини НОМЕР_1 .

Отже, суд не приймає доводи позивача про відсутність підстав для проведення службового розслідування.

Крім того, суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що відповідач, не повідомивши ОСОБА_1 про підстави та початок службового розслідування, позбавив останнього можливості надавати свої пояснення та заперечення, докази на доведення своєї невинуватості тощо.

Позивач зазначає, що згідно ч 2. розділу 6 Порядку №608 Наказ (витяг з наказу) про притягнення до відповідальності доводиться до військовослужбовця у частині, що його стосується, під підпис із зазначенням дати доведення. Доведення здійснює безпосередній командир (начальник) військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення, або старший (за підпорядкуванням) командир (начальник). У разі відмови військовослужбовця поставити свій підпис про ознайомлення з наказом (витягом з наказу) про притягнення його до відповідальності складається акт про відмову. Зміст акта про відмову засвідчується підписами не менше двох свідків цього факту. Якщо військовослужбовець вважає, що не вчинив правопорушення, він має право протягом місяця з дня накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командиру (начальнику) або звернутися до суду у визначений законом строк. Вищенаведені норми відповідачем не були виконані, позивача також і з наказом за результатами службового розслідування №2 від 11.06.2023 ознайомлено не було.

Суд зазначає, що представник позивача наголошує на тому, що до відома військовослужбовця не доведено наказ командира військової частини про призначення службового розслідування, але не пояснює яким чином довести даний наказ до особи, яка незаконно перебуває за межами військової частини і місце знаходження якої невідомо.

Суд зауважує, що дійсно позивач має право на ознайомлення із спірним наказом, надання пояснень, однак в матеріалах справи відсутні докази того, що позивачу відмовлено відповідачем при реалізації даного права, у наданні наказу за результатами службового розслідування.

Отже суд не приймає до уваги доводи позивача про позбавлення його права під час проведення службового розслідування надавати докази та пояснення.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Суд наголошує, що у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків і, на противагу йому, принцип формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення.

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що відповідачем при проведенні службового розслідування було дотримано порядок проведення такого розслідування, визначеного Порядком № 608.

Щодо доводів позивача про неповноту проведення службового розслідування, суд зазначає наступне.

Згідно з приписами статті 48 Дисциплінарного статуту, Збройних Сил України на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що підставою притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є неналежне виконання ним службових обов`язків, порушення військової дисципліни. При цьому, з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення та визначення ступеня вини, прийняттю рішення про накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення передує проведення службового розслідування.

Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України, а також військовозобов`язаних та резервістів, які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі визначає Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженийНаказом Міністерства оборони України №608від 21.11.2017 р. та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 р. за №1503/31371 (далі- Порядок №608).

Вимогами п.1 розділу ІІ Порядку №608 передбачено випадки, коли може призначатися службове розслідування. Визначено також, що службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.

Пунктом 3 розділу ІІ Порядку №608 визначено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; у разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди - причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.

Згідно з вимогами п.1 розділу ІV Порядку №608, особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані: дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення; виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника; розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення.

Таким чином, саме акт службового розслідування є носієм доказової інформації про обставини, які встановлені під час його проведення.

Так, за змістом акту про результати службового розслідування вбачається, що позивач був відсутній без поважних причин в умовах воєнного стану, не з`явився вчасно на службу до військової частини НОМЕР_1 .

Пошук на території постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 результатів не дали, місцезнаходження військовослужбовця невідоме.

В рамках другого службового розслідування було встановлено, зокрема, що 10.05.2023 року солдату ОСОБА_1 через його безпосереднього командира начальника медичної служби військової частини було надано направлення №1/2/423 від 10.05.2023 року на медичний огляд військово-лікарською комісією.

Згідно виписки із медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 18.05.2023 року по 19.05.2023 року.

Відповідно до виписного епікризу із медичної картки стаціонарного хворого №1012 встановлено, що ОСОБА_1 прибув на лікування 25.05.2023 року та виписаний 01.06.2023 року.

Крім того, відповідно у п. 8 вищевказаного епікризу зазначено та під особистий підпис ОСОБА_1 ознайомлено, що пацієнт виписується з поліпшенням, скарг не висловлює. Про своєчасне прибуття до військової частини НОМЕР_1 та заборону вживання спиртних напоїв або сильнодіючих засобів попереджений.

Таким чином, солдат ОСОБА_1 був відсутній без поважних причин на військовій службі з 10.05.2023 по 18.05.2023 та з 20.05.2023 по 25.05.2023 року.

Вказаним актом також встановлено, що відповідно до пояснень лейтенанта Вячеслав РИБАКА начальника медичної служби - начальник медичного пункту військової частини НОМЕР_1 , 10.05.2023 року солдат ОСОБА_8 фельдшер медичного пункту військової частини НОМЕР_1 отримав направлення на проходження військово-лікарської комісії.

11.05.2023 року солдат ОСОБА_6 повинен був прибути до медичного закладу для проходження ВЛК.

Однак у зазначену дату до лікувального закладу в метою проходження ВЛК не з`явився. Пізніше пояснив, що 15.05.2023 року в нього повинно бути обстеження у Київському інституті раку, а з 18.05.2023 року по 19.05.2023 року призначено курс хіміотерапії. Фотокопію про проходження хіміотерапії надіслав меседжером сигнал. 02.06.2023 року за допомогою месенджеру сигнал надіслав фото виписного епікризу згідно якого на ВЛК він поступив 25.05.2023 року. Солдат ОСОБА_1 в районі виконання бойових завдань, де розміщується військова частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) був відсутній та жодного разу не приїздив. Спілкувався іноді у месенджері «СИГНАЛ», місце перебування ОСОБА_2 з 19.05.2023 по 25.05.2023 йому не відоме.

Санітарний інструктор ОСОБА_9 пояснив, що починаючи з 04.03.2023 місце знаходження солдата ОСОБА_2 йому достовірно не відоме. У районі розміщення військової частини НОМЕР_1 його також не бачив.

Крім того, з наданих позивачем довідок, епікрізів, не вбачається та позивачем не підтверджено знаходження позивача в будь-яких медичних закладах на лікуванні з 10.05.2023 по 18.05.2023 та з 20.05.2023 по 25.05.2023 року.

Суд дослідив матеріали службового розслідування та вважає, що службове розслідування ґрунтується на самостійному дослідженні обставин та наявності в діях ОСОБА_1 дисциплінарного проступку за порушення військовослужбовцем військової дисципліни під час проходження служби.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідальність за самовільне залишення військової частини або дезертирство передбачена ст.ст. 407-408 Кримінального кодексу України (далі КК України).

Самовільним є таке залишення частини або місця служби, що вчинене без дозволу (наказу) начальника (командира). Не вважається самовільним: залишення за наявності дозволу командира, залишення для виконання наказу командира, відрядження, прямування до нового розташування в/ч, лікування, переміщення/ротація, відпустка, навчання тощо. Вищезазначені підстави мають бути підтверджені належним чином оформленими документами або підтверджені командиром.

Разом з тим, статтею 2 КК України визначає, що підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (ч. 1 ст. 1 КК України).

Таким чином, єдиним належним та допустимим доказом вчинення особою адміністративного чи кримінального правопорушення може бути постанова/вирок суду про визнання цієї особи винною у вчиненні такого правопорушення, яка/який набрала/в законної сили.

Гарантована пунктом 2 статті 6 Конвенції презумпція невинуватості застосовується до процедури, яка за своєю суттю є кримінальною, і в межах якої суд робить висновок про вину особи саме у кримінально-правовому сенсі (рішення Європейського суду з прав людини від 11.02.2003 року у справі «Ringvold v. Norway», заява № 34964/97). Відтак, зазначена гарантія не може бути поширена на дисциплінарні й інші провадження, які, згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції, охоплюються поняттям спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

Отже, рішення про притягнення позивача прийнято на підставі відомостей, наявних в матеріалах службового розслідування, розпочатого відносно військовослужбовця за скоєння кримінального правопорушення, повинно ґрунтуватися на самостійних правових підставах. У такому висновку відповідача не вирішується питання про обґрунтованість обвинувачення позивача, яке здійснюється в межах досудового розслідування, а лише встановлюються порушення службової дисципліни.

У той же час, факт самовільного залишення військової частини ОСОБА_10 належним чином зафіксовано в службовому розслідуванні та наказі командира. Матеріалами службового розслідування в повній мірі встановлені протиправні дії військовослужбовця, стосовно якого проведено це службове розслідування, відображено неправомірні дії, та причинний зв`язок між діями військовослужбовця та подією, що трапилась.

Отже, суд дійшов висновку, що службове розслідування проведено у межах компетенції відповідача та з врахуванням всіх обставин. Вина позивача у порушенні службової дисципліни доведена належними та допустимими доказами, тому суд погоджується з доводами відповідача про те, що спірний наказ є правомірним та обґрунтованим, а застосоване дисциплінарне стягнення у вигляді суворої догани є співмірним до вчиненого проступку.

Враховуючи встановлені у справі обставини та вищевикладене, суд дійшов висновку про відповідність оскаржуваного наказу вимогам чинного законодавства та відсутність підстав для його скасування.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Враховуючи висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимог судові витрати зі сплати судового збору стягненню з відповідача не підлягають.

Рішення виготовлено та підписано одразу після виходу судді з відпустки.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 8, 9, 10, 77, 90, 139, 242-246, 250, 251, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Самойлюк Г.П.

.