Справа № 140/3465/21
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2024-03-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2024 року ЛуцькСправа № 140/3465/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Смокович В. І., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся із позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 , відповідач) про визнання протиправними дії щодо непроведення своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки повного розрахунок при звільненні з військової служби за період з 26 червня 2020 року по 26 лютого 2021 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 проходив військову службу та займав посаду техніка командного пункту в/ч НОМЕР_1 та 26 червня 2020 року наказом командира в/ч НОМЕР_1 №123 від 26 червня 2020 року було звільнено у запас за пунктом 2 підпункту «б» за станом здоров`я та 26 червня 2020 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Вказує, що під час проходження військової служби за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року, не було нараховано та не виплачено індексацію грошового забезпечення, у зв`язку із чим звернувся з адміністративним позовом до Волинського окружного адміністративного суду, рішенням якого від 30 листопада 2020 року у справі №140/14253/20 визнано бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за спірний період та було зобов`язано виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року.

В подальшому, 26 лютого 2021 року було здійснено виплату заборгованості індексації грошового забезпечення, які мали б бути виплачені 26 червня 2020 року, тобто при звільненні.

Зазначає, що остаточний розрахунок відповідачем здійснено не у день звільнення/виключення із списків особового складу частини, а з порушенням строків, встановлених статтею 116 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) - 26 лютого 2021 року.

Таким чином, на думку позивача, присутні всі правові підстави для зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме з 26 червня 2020 року по 26 лютого 2021 року, враховуючи вимоги Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (в подальшому Порядок №100).

У зв`язку із наведеним просить адміністративний позов задовольнити повністю (арк. спр. 1-9).

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву від 26 квітня 2021 року позовні вимоги не визнав мотивуючи тим, що з ОСОБА_1 було проведено повний розрахунок, водночас невиплата індексації грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року, на виконання рішення суду, до повного розрахунку не відноситься.

Зазначає, що при звільненні ОСОБА_1 жодних заперечень, щодо розрахунку до в/ч НОМЕР_1 , не надходило. Позивач погодився з наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 26 червня 2020 року №123, згідно із яким останнього було розраховано та виключено зі списків особового складу частини і всіх видів забезпечення та вказаний наказ ним не оскаржувався.

Враховуючи викладене, на думку відповідача, відсутні підстави для виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині виплати індексації грошового забезпеченні на підставі статей 116-117 КЗпП України та просив у задоволенні позову відмовити (арк. спр. 31-33).

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (арк. спр. 24).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 08 червня 2021 року провадження в адміністративній справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням Волинського окружного адміністративного суду у справі №140/4515/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, стягнення коштів (арк. спр. 46).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 10 травня 2022 року провадження у даній справі було поновлено (арк. спр. 52).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 20 березня 2024 року поновлено провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, яке було зупинено ухвалою від 10 травня 2022 року (арк. спр. 57).

Інших заяв по суті справи, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України (далі КАС України) до суду не надходило.

Суд, перевіривши доводи позивача та відповідача у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, встановив такі обставини.

Позивач проходив військову службу та займав посаду техніка командного пункту в/ч НОМЕР_1 .

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 №123 від 26 червня 2020 року ОСОБА_1 було звільнено у запас за пунктом 2 підпункту «б» (за станом здоров`я) та 26 червня 2020 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (арк. спр. 13).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі №140/14253/20 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплаті індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року та зобов`язано виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року, з урахуванням виплачених сум, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено (арк. спр. 14-17).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 14 лютого 2021 року №47 про виплату індексації грошового забезпечення, з метою виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року по справі №140/14253/20 у добровільному порядку, забезпечено нарахування та виплату ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року (арк. спр. 35).

Відповідно до платіжного доручення №72 від 24 лютого 2021 року та виписки про зарахування коштів з карткового рахунку, відповідачем здійснено оплату наведеної вище індексації грошового забезпечення (арк. спр. 19, 21).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 16 червня 2021 року у справі №140/4515/21, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2021 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення позивачу перерахунку раніше виплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01 січень 2016 року по 01 березень 2018 року із застосуванням базового місяця - січень 2008 року та зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січень 2016 року по 01 березень 2018 року із застосуванням базового місяця - січень 2008 року (з урахуванням виплачених сум), в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 19 січня 2023 року у справі №140/16568/21, залишеним без змін Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2023 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 в/ч НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів, відмовлено повністю.

Вважаючи протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо не проведення своєчасного та повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільнені з військової служби, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі - Закон №2011-XII).

Відповідно до статті 1-2 Закон №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (Пункти 2-3 статті 9 Закону №2011-ХІІ).

Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-XII Про військовий обов`язок і військову службу закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Приписами пункту 242 розділу XII Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

З наведеного слідує, що при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу військової частини з військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок.

Законом №2011-XII та іншими нормативно-правовими актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не встановлено відповідальність за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті.

Суд зауважує, що водночас такі питання врегульовані КЗпП України.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Згідно з висновками, наведеними у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі №640/9375/20, за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником, а частина друга цієї статті - тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Так якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). У цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Отже, закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Верховний Суд України в постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а/15 зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Така правова позиція неодноразово підтримана Верховним Судом.

За змістом висловленої у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №807/3664/14, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18, від 28 жовтня 2020 року у справі №240/222/20, від 04 вересня 2020 року у справі №120/2005/19-а, від 09 жовтня 2020 року у справі №580/3988/19, від 03 серпня 2021 року у справі №580/278/19 правової позиції питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, не врегульовані положеннями спеціального законодавства, тому щодо них слід застосувати положення КЗпП України, а саме статті 116, 117 цього Кодексу як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

З урахуванням наведеного суд вважає, що нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП України стосується лише врегулювання оплати праці (грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, як-от щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 у якій зазначено, що Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Як зазначалось судом вище, рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 19 січня 2023 року у справі №140/16568/21, залишеним без змін Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2023 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 в/ч НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів, відмовлено повністю.

Даним судовим рішенням встановлено, що «відповідачем перераховано позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018 в сумі 43086,94 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 17.11.2021 №601, розрахунково-платіжною відомістю №298 та довідкою-розрахунком суми індексації за період з 01.01.2016 по 01.03.2018». Суд зазначає, що така сплата відбулась на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 16 червня 2021 року у справі №140/4515/21.

Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній, або адміністративній справ, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд повідомляє, що позивач не скористався своїм правом, передбаченим частиною першою статті 47 КАС України, щодо зміни предмету або підстав позову, збільшення розміру позовних вимог. Також ОСОБА_1 не звертався до суду щодо нарахування та виплатити середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з наступного дня після звільнення і до дати фактичної виплати (з 27 червня 2020 року по 17 листопада 2021 року включно).

Отже, враховуючи позицію Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, суд зазначає про відсутність спору про розмір належних ОСОБА_1 сум, та, виходячи з позовних вимог, зокрема, щодо зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 26 червня 2020 року по 26 лютого 2021 року відповідно до Порядку №100, зазначає наступне.

Позивач виключений зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 26 червня 2020 року. Індексацію грошового забезпечення йому перераховано на рахунок та остання сума виплачена 26 лютого 2021 року (арк. спр. 19, 21). Всього ОСОБА_1 на виконання рішення суду було виплачено відповідачем 39 930,20 грн.

Належність позивачу індексації грошового забезпечення, невиплаченої під час проходження військової служби та при звільненні, встановлено рішенням суду у справі №140/14253/20. Цим судовим рішенням одночасно встановлено протиправність поведінки в/ч НОМЕР_1 щодо виплати позивачу індексації грошового забезпечення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 02 лютого 2023 року у справі №460/10582/21, індексація грошового забезпечення як складова цього забезпечення мала бути виплачена при звільненні, так само як і інші його складові, які належало виплатити військовослужбовцю до виключення його зі списків особового складу військової частини.

Звідси слідує, індексація грошового забезпечення належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України, а відповідач не дотримався обов`язку виплатити позивачу при звільненні всі належні йому суми.

За встановлених обставин у справі до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини першої статті 117 КЗпП України, згідно з якою на відповідача покладається відповідальність у вигляді обов`язку виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

З огляду на наведенні приписи законодавства, суд відхиляє доводи відповідача, що у позивача на час звільнення не було жодних заперечень щодо розрахунку при звільненні, зокрема спору щодо розміру належних до виплати сум.

Суд зазначає, що чинним законодавством України саме на відповідача покладено обов`язок здійснити розрахунок з особою, звільненою з військової служби, на день виключення із списків особового складу за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.

Водночас, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Суд враховує постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 в якій зазначено, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Оскільки ухвалення судових рішень про стягнення з роботодавця виплат, які мали бути виплачені при звільненні, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 вказаного Кодексу.

Так як непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, суд приходить до висновку, що позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку виплати спірної індексації.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

В свою чергу, відповідно до пункту 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 260 від 07 червня 2018 року, за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується. Розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Таким чином, суд зазначає, що при визначенні середньоденного заробітку позивача слід використовувати календарні дні, а не робочі дні.

Верховний Суд у своїй постанові від 14 березня 2024 року у справі №560/6960/23 зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Наведений у вказаній постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

У разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій статті 117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом № 2352-ІХ та і після їх внесення, то за такого правового врегулювання спірний період варто умовно поділяти на 2 частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 і після цього.

Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 29 лютого 2024 року у справі №460/42448/22, від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23, від 15 лютого 2024 року у справі №420/11416/23, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22 та від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22.

Судом встановлено, що грошове забезпечення позивача за два останні місяці перед звільненням (серпень-вересень 2016 року, 61 календарні дні) становить 30123,60 грн, тобто середньоденний розмір грошового забезпечення позивача становить 493,83 грн. (30123,60 грн/61).

Оскільки позивача звільнено з військової служби 26 червня 2020 року, а виплата спірної суми здійснена лише 26 лютого 2021 року, період затримки розрахунку складає 244 календарних дні , який обраховується з наступного дня після звільнення і до дати фактичної виплати (з 27 червня 2020 року по 25 лютого 2021 року включно).

Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 120 494,52 грн (493,83 грн. х 244 календарних дні).

У пункті 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц викладено правову позицію, відповідно до якої з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

З врахуванням принципу справедливості та співмірності середній заробіток за час затримки розрахунку має бути розрахований з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.

Такий висновок узгоджується також з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 24 липня 2019 року у справі №805/3167/18-а, від 03 квітня 2019 року у справі №662/1626/17 та від 30 жовтня 2019 року у справі №806/2473/18.

У даному випадку, суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до рішення Волинського окружного адміністративного суду у справі №140/14253/20 ОСОБА_1 нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення в сумі 39 930,20 грн.

Тобто, з врахуванням принципу співмірності та порядку визначення істотності частки заборгованості при звільненні, який викладений в постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 806/2473/18, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені складає: 39 930,20 грн (індексація грошового забезпечення) / 120 494,52 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні) х100% = 33,14%.

Отже, сума яка підлягає відшкодуванню з врахуванням істотності частки заборгованості становить: 493,83 грн. (середня заробітна плата за один день) * 33,14% * 244 (дні затримки розрахунку)) = 40 012,75 грн.

А тому, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що заявлена позивачем сума стягнення у розмірі 40 012,75 грн відносно загальної суми заборгованості при звільненні (120 494,52 грн) буде достатнім та справедливим з урахуванням усіх обставин справи та істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі № 806/345/16, від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16, від 04 квітня 2018 року у справі №524/1714/16-а, у постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року у справі №6-39цс11.

Крім того, суд зауважує, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачає, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, у даному випадку, належним способом захисту прав позивача, який забезпечить їх ефективне поновлення, є саме стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні сум.

Також суд зауважує, що стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Аналогічна правова позиція зазначена в пунктах 39-41 постанови Верховного Суду від 08 листопада 2018 року у справі №805/1008/16-а.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 висловилася, зокрема, щодо того, чи можна вважати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні заробітною платою, та зазначила, що стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин у цій адміністративній справі та правових позицій Верховного Суду щодо співмірності, суд уважає, що на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 40 012,75 грн.

Отож, з урахуванням встановлених у справі фактичних обставин, наведених вище норм законодавства, виходячи з наданих суду статтею 245 КАС України повноважень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову шляхом визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення з відповідача користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 40 012,75 грн з подальшим утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Зважаючи на відсутність документально підтверджених судових витрат пов`язаних із розглядом справи, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статями 243-246, 255, 257, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Кодексу законів про працю України, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_3 ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення своєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 40 012,75 грн (сорок тисяч дванадцять гривень сімдесят п`ять копійок) з утриманням із цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.І. Смокович