Справа № 520/4507/24
Суддя: Григоров Д.В.
Дата ухвалення: 2024-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

01 квітня 2024 року справа № 520/4507/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Григоров Д.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, під. 3, пов. 2, м. Харків, 61022, ) про визнання дій протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати Рішення від 01.11.2023 року Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про розгляд подання Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, передбаченої Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 на підставі наданих Управлінню пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області документів ОСОБА_1 від 30.10.2023 року про призначення пенсії за вислугу років у календарному обчисленні, що з 01 жовтня 2020 року або після цієї дати і на день звільнення склала 25 календарних років і більше згідно зі статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» зарахувавши період проходження служби на посадах начальницького складу у Державному бюро розслідувань з 28.07.2020 року по 14.04.2022 року до стажу для перерахунку пенсії ОСОБА_1 за вислугу років згідно зі статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області протиправно відмовило йому у призначенні пенсії, що порушує право позивача на вільне володіння своїм майном у вигляді пенсії.

Ухвалою суду від 26.02.2024р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі.

ГУ ПФУ в Харківській області подало до суду відзив на позовну заяву, згідно якого зазначило, що у спірних правовідносинах діяло згідно чинного законодавства, просило в задоволенні позовних вимог відмовити.

З урахуванням викладеного суд вважає можливим розгляд та вирішення справи на підставі наявних у ній доказів, які є достатніми та належними.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, судом встановлено наступне.

Позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Харківській області як отримувач пенсії за вислугу років, призначеної на умовах Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 09.04.1992р. з 24.07.2020р. у розмірі 70% після звільнення зі служби в Національній поліції України.

В період з 28 липня 2020 року по 14 квітня 2022 року ОСОБА_1 проходив службу на посадах начальницького складу в Державному бюро розслідувань.

Загальний стаж служби ОСОБА_1 у правоохоронних органах станом на 14 квітня 2022 року складав 27 років 07 місяців 23 дні.

Відповідно до пункту 1 наказу директора ДБР та начальника відділу кадрової роботи та державної служби № 53-о/дск від 12.04.2022 року "Про звільнення ОСОБА_1 " відповідно до пунктів 2,5 частини 3 статті 13 "Про Державне бюро розслідувань", пункту 92, абзацу другого пункту 95, абзацу другого пункту 105, підпункту 10 пункту 107, пункту 112 Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2020 року № 743 звільнено зі служби у Державному бюро розслідувань у запас майора Державного бюро розслідувань ОСОБА_1 , оперуповноваженого третього оперативного відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава, 14 квітня 2022 року за угодою сторін з достроковим припиненням (розірванням) контракту.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.03.2023р. по справі №520/10920/22, зокрема, зобов`язано Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві підготувати, оформити (здійснити розрахунок вислуги років) відповідне подання, документи для призначення пенсії за вислугою років у календарному обчисленні, що з 01 жовтня 2020 року або після цієї дати і на день звільнення склала 25 календарних років і більше згідно зі статтею 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" ОСОБА_1 ; ознайомити з ними ОСОБА_1 і направити їх до органу, що призначає пенсію, за місцем його проживання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2023р. рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.03.2023р. по справі № 520/10920/22 - змінено з підстав та мотивів задоволення позовних вимог. В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.03.2023р. залишено без змін.

Згідно ч.4 ст.78 КАС України - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На виконання вищевказаного рішення суду ТУ ДБР у місті Полтаві направлено пакет документів до Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області №315 дск/15-08 від 26.10.2023р.

Розглянувши надані документи про призначення пенсії ОСОБА_1 за вислугу років, ГУ ПФУ в Харківській області відмовило в призначенні пенсії ОСОБА_1 за вислугу років, про що було ухвалено рішення від 01.11.2023р.

В обґрунтування такого рішення відповідач зазначив, що оскільки законом не передбачено призначення пенсії після звільнення зі служби в органах Державного бюро розслідувань та до видів і періодів служби не враховується служба в Державному бюро розслідувань, призначити пенсію ОСОБА_1 за поданими документами немає законних підстав.

Позивач, не погодившись із вищевказаним, звернувся до суду з позовом в цій справі.

Надаючи оцінку заявленим позовним вимогам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормами ч.1 ст.46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань визначені положеннями Закону України «Про Державне бюро розслідувань» від 12 листопада 2015 року № 794-VIII ( далі Закон № 794-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону № 794-VIII (в редакції № 720-IX від 17.06.2020) Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.

Відповідно до частин 1-3статті 14 Закону № 794-VIII до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.

Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державному бюро розслідувань зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

На службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки.

Прийняття громадян України на службу до Державного бюро розслідувань без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.

Кваліфікаційні вимоги та критерії професійної придатності для зайняття посад у підрозділах Державного бюро розслідувань затверджуються Директором Державного бюро розслідувань.

Призначення на посади у Державному бюро розслідувань, крім посад Директора Державного бюро розслідувань, керівника підрозділу внутрішнього контролю центрального апарату Державного бюро розслідувань та керівників підрозділів внутрішнього контролю територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, здійснюється за результатами відкритих конкурсів, що проводяться конкурсними комісіями з проведення конкурсів на зайняття посад працівників Державного бюро розслідувань. Типове положення про конкурсну комісію та порядок проведення відкритого конкурсу затверджує Директор Державного бюро розслідувань.

Положеннями ст. 19 Закону № 794-VIII визначено основні засади регулювання соціального захисту та пенсійного забезпечення працівників Державного бюро розслідувань.

Так, відповідно до вказаної норми, держава забезпечує соціальний захист працівників Державного бюро розслідувань відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства.

Особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом (частина 2 статті 19 Закону № 794-VIII).

Пенсійне забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (частина 3 статті 19 Закону № 794-VIII).

Пенсійне забезпечення працівників Державного бюро розслідувань, які є державними службовцями, здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу". Пенсійне забезпечення інших працівників Державного бюро розслідувань здійснюється на підставах та в порядку, встановлених законодавством (частина 4 статті 19 Закону № 794-VIII).

З аналізу наведених норм слідує, що Законом № 794-VIII виділено дві категорії працівників Державного бюро розслідувань: особи рядового і начальницького складу, на яких поширюється дія частини 3 статті 19 Закону; державні службовці, на яких поширюється дія частини 4 статті 19 Закону.

Судом встановлено, що позивач у період з 28.07.2020р. по 14.04.2022р. проходив службу на посадах начальницького складу у Державному бюро розслідувань.

Згідно з частиною 2 статті 14-3 Закону № 794-VIII особи рядового і начальницького складу можуть бути переведені у системі Державного бюро розслідувань, у тому числі з територіального управління до центрального апарату Державного бюро розслідувань, за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади.

Згідно рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.03.2023р. по справі №520/10920/22 було встановлено, що наказом ТУ ДБР у м. Полтаві від 30.03.2021 № 37-о/дск, на підставі п. 2 ч. 3 ст. 13, ч. 2 ст. 14-3 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», п. 60 Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженого ПКМУ від 05.08.2020 №743, постанови в КМУ від 21.08.2019 №747 «Деякі питання оплати праці працівників Державного бюро розслідувань», майора Державного бюро розслідувань ОСОБА_1 було призначено на посаду старшого оперуповноваженого ТУ ДБР у м. Полтаві в порядку переведення з Державного бюро розслідувань.

Наказом ТУ ДБР у м. Полтаві від 12.04.2022 № 53-о/дск майора Державного бюро розслідувань ОСОБА_1 на підставі його рапорту звільнено зі служби у Державному бюро розслідувань у запас 14.04.2022 за угодою сторін з достроковим припиненням (розірванням) контракту.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не заперечується відповідачем, що позивач проходив службу в Державному бюро розслідувань, як особа начальницького складу, а відтак на нього поширюються положення частини 3 статті 19 Закону № 794-VIII.

За встановлених у справі обставин, доходить висновку, що пенсійне забезпечення ОСОБА_1 має здійснюватись в порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Відповідно до преамбули Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 р. № 2262-ХІІ (далі- Закон № 2262-ХІІ), вказаним Законом визначено умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Перелік осіб, які мають право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону визначений статтею 1-2 Закону № 2262-ХІІ.

Варто вказати, що особи начальницького і рядового складу Державного бюро розслідувань звільненні зі служби не зазначені у вказаному переліку осіб, що мають право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону.

Відповідно до п. «а», п. «б» ст. 12 Закону № 2262-ХІІ пенсія за вислугу років призначається:

а) особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "ж", "з" статті 1-2цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби:

по 30 вересня 2011 року і на день звільнення мають вислугу 20 років і більше;

з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року і на день звільнення мають вислугу 20 календарних років та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року і на день звільнення мають вислугу 21 календарний рік і більше;

з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року і на день звільнення мають вислугу 21 календарний рік та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки і більше;

з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки і більше;

з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки і більше;

з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2020 року або після цієї дати і на день звільнення мають вислугу 25 календарних років і більше.

До календарної вислуги років зараховується також період, зазначений у частині другій статті 17 цього Закону;

б) особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "з" статті 1-2 цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, Національній поліції, на посадах начальницького складу в Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

Варто вказати, що ст. 17 Закону № 2262-ХІІ визначено види служби та періоди часу, які зараховуються до вислуги років для призначення пенсії, однак служба в Державному бюро розслідувань до вказаного переліку законодавцем не віднесена.

Суд зазначає, що з аналізу норм Закону № 2262-ХІІ безпосередньо не випливає, що особи, які проходили службу в органах Державного бюро розслідувань на посадах рядового і начальницького складу мають право на пенсійне забезпечення відповідно до цього закону.

Разом з цим, таке право визначено спеціальним законом, який регулює діяльність, соціальні гарантії та пенсійне забезпечення працівників ДБР, а саме Законом № 794-VIII, який прийнято значно пізніше ніж Закон № 2262-ХІІ, а відтак до спірних правовідносин в частині визначення права позивача на отримання пенсійного забезпечення відповідно до Закону № 2262-ХІІ підлягає нормативно-правовий акт, який прийнято пізніше.

Суд зазначає, що наявність неузгодженостей між вказаними двома законами, зокрема не внесення законодавцем відповідних змін до Закону № 2262-ХІІ, фактично ставить під сумнів реалізацію частини 3 статті 19 Закону № 794-VIII, якою безпосередньо передбачено право осіб рядового та начальницького складу на отримання пенсійного забезпечення в порядку та на умовах Закону № 2262-ХІІ.

Крім того, варто вказати, що пряма норма закону, а саме частина 2 та частина 3 статті 19 Закону № 794-VIII чітко вказує на те, що особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" (в тому числі і питань пенсійного забезпечення) та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.

Отже, зміни до Закону № 2262-ХІІ, а також прогалини пенсійного законодавства з цього питання не можуть бути перепоною для реалізації права позивача на призначення (перерахунок) пенсії, відповідно до Закону № 2262-ХІІ та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, що затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 року № 3-1.

Суд наголошує, що недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб.

З матеріалів справи вбачається, що загальний стаж служби позивача склав 27 років 07 місяців 23 дні, що відповідає умовам для призначення пенсії за частиною 1 статті 12 Закону № 2262-ХІІ.

При цьому, правові основи діяльності Державного бюро розслідувань, його незалежності від інших систем та правоохоронних органів визначені спеціальним Законом № 794-VIII, згідно з яким Державне бюро розслідувань є правоохоронним органом (стаття 1), із власною системою (стаття 9), до складу якої входять центральний апарат, територіальні управління, спеціальні підрозділи, навчальні заклади та науково-дослідні установи.

Відповідно до статті 23 Закону № 794-VIII, контроль за діяльністю Державного бюро розслідувань здійснюється відповідним комітетом Верховної Ради України, а до 15 лютого щороку, Директор Державного бюро розслідувань подає Президенту України та Верховній Раді України письмовий звіт про діяльність Державного бюро розслідувань за попередній рік.

Враховуючи, що за статтею 4 Закону № 794-VIII, Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом із спеціальним статусом, особливим порядком, фінансування та організаційного забезпечення діяльності, що, зокрема, забезпечує його незалежність від незаконного втручання у його діяльність, суд зазначає, що останній не входить до системи органів внутрішніх справ України.

Відповідно до п. 2 Порядку № 3-1 (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), заяви про призначення пенсії за вислугу років та по інвалідності особам, звільненим зі служби, які мають право на пенсію згідно із Законом, та особам, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до міжнародних договорів у галузі пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, подаються цими особами до головних управлінь Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - органи, що призначають пенсії) через уповноважені структурні підрозділи Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства надзвичайних ситуацій України, Міністерства інфраструктури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної прикордонної служби України, Державної податкової служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державної інспекції техногенної безпеки України (далі - міністерства та інші органи).

Згідно з п. 7 Порядку № 3-1 для призначення пенсії за вислугу років уповноважені структурні підрозділами міністерств та інших державних органів, в яких особи проходили службу, подають до органів Пенсійного фонду України такі документи, як, зокрема: заява, грошовий атестат, або довідка про розмір грошового забезпечення, і довідка про додаткові види грошового забезпечення, які заявник отримував протягом останніх 24 місяців підряд перед місяцем звільнення з військової служби, документи про страховий стаж, тощо.

Відповідно до п. 12 Порядку № 3-1 уповноважений структурний підрозділ у 10-денний термін з дня одержання заяви про призначення пенсії оформляє всі необхідні документи і своє подання про призначення пенсії (додаток 2), ознайомлює з ним особу, якій оформлюється пенсія, і направляє до органу, що призначає пенсії за місцем проживання особи.

В поданні про призначення пенсії (форма якого яке є додатком №2 до п. 12 Порядку) зазначається, зокрема, розрахунок вислуги років на пенсію, який складається за матеріалами особової справи.

Таким чином, органи Пенсійного фонду України здійснюють призначення, перерахунок та виплату пенсій на підставі документів, що наданні уповноваженими структурними підрозділами відповідних органів, де особа проходила службу та була звільнена з посади.

Враховуючи вищевикладену позицію стосовно неможливості обмеження права особи на пенсійне забезпечення, визначеного ч. 3 ст. 19 Закону № 794, через наявність прогалин у пенсійному законодавстві, суд доходить висновку, що відповідач протиправно відмовив позивачу у призначенні пенсії за вислугу років, передбаченої Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Вирішуючи спірне питання на користь позивача, суд, досліджуючи поняття «якість закону» як складову принципу верховенства права та гарантію застосування судом найбільш сприятливого для особи тлумачення закону, передусім зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 3 Конституції України головним обов`язком держави є утвердження та забезпечення прав і свобод людини; забезпечення прав і свобод, крім усього іншого, потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (Рішення Конституційного Суду України від 24.12.2004р. № 22-рп/2004).

Статтею 17 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06, п. 50.56) зазначив, зокрема, що верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції; відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

Крім того, у справі «Новік проти України» (заява № 48068/06, п.19) ЄСПЛ зробив висновок, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для убезпечення від будь-якого ризику свавілля.

У постанові від 29.08.2018р. у справі № 492/446/15-а (провадження № 11-611апп18) Велика Палата Верховного Суду, обґрунтовуючи необхідність відступу від позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 17.09.2013р. у справі № 21-241а13, також врахувала правовий висновок ЄСПЛ, сформований у рішенні у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06, п.50-56), де Суд визначив концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні; відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону»; у разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018р. у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.

У постанові від 13.02.2019р., що винесена Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18 (провадження № 11-555заі18), із посиланням на положення ст.ст.1, 8, 92 Конституції України, а також на ст.9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. Руїз Торіха проти Іспанії (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 30.04.2013 у справі «Тимошенко проти України» (заява № 49872/11) вказав на необхідності дотримання принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Таким чином, враховуючи вищевикладене, ураховуючи принцип юридичної визначеності, позовні вимоги є обґрунтованими.

Що стосується позовних вимог про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії позивача, зарахувавши період проходження служби на посадах начальницького складу у Державному бюро розслідувань з 28.07.2020р. по 14.04.2022р. до стажу для перерахунку пенсії позивача за вислугу років згідно зі статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», суд зазначає наступне.

Керуючись принципом верховенства права, гарантованим ст. 8 Конституції України та ст. 6 КАС України, суд на підставі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так суд враховує судову практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Враховуючи встановлені у справі обставини, суд доходить висновку про необхідність зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії позивача, зарахувавши період проходження служби на посадах начальницького складу у Державному бюро розслідувань з 28.07.2020р. по 14.04.2022р. до стажу для перерахунку пенсії позивача за вислугу років згідно зі статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про задоволення адміністративного позову.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст. 139 КАС України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 242-243, 245-246, 258 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати Рішення від 01.11.2023 року Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про розгляд подання Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, передбаченої Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 на підставі наданих Управлінню пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області документів ОСОБА_1 від 30.10.2023 року про призначення пенсії за вислугу років у календарному обчисленні, що з 01 жовтня 2020 року або після цієї дати і на день звільнення склала 25 календарних років і більше згідно зі статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» зарахувавши період проходження служби на посадах начальницького складу у Державному бюро розслідувань з 28.07.2020 року по 14.04.2022 року до стажу для перерахунку пенсії ОСОБА_1 за вислугу років згідно зі статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області () за рахунок бюджетних його асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір в сумі 1938,00 грн. (одна тисяча дев`ятсот тридцять вісім гривень) 00 коп.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Суддя Д.В. Григоров