Справа № 580/1885/24
Суддя: Олексій РІДЗЕЛЬ
Дата ухвалення: 2024-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2024 року справа № 580/1885/24

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Рідзеля О.А., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Уманського комунального підприємства "Уманьтеплокомуненерго" про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

08.02.2024 у Черкаський окружний адміністративний суд надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Уманського комунального підприємства "Уманьтеплокомуненерго" України (далі - відповідач), в якому позивач просить:

визнати протиправними дії Уманського комунального підприємства "Уманьтеплокомуненерго" щодо нерозгляду по суті інформаційного запиту ОСОБА_1 від 19.02.2024, що міститься у листі від 21.02.2024;

визнати протиправними дії Уманського комунального підприємства "Уманьтеплокомуненерго" щодо надання неточної, неповної та недостовірної інформації на запит ОСОБА_1 від 19.02.2024, що міститься у листі від 21.02.2024;

зобов`язати Уманське комунальне підприємство "Уманьтеплокомуненерго" розглянути по суті інформаційний запит ОСОБА_1 від 19.02.2024;

зобов`язати Уманське комунальне підприємство "Уманьтеплокомуненерго" надати точну, повну та достовірну інформацію на інформаційний запит ОСОБА_1 від 19.02.2024;

стягнути з Уманського комунального підприємства "Уманьтеплокомуненерго" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 5000 (п`ять тисяч гривень).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 19 лютого 2024 року звернулась з інформаційним запитом до відповідача з приводу надання точної, повної та достовірної інформації щодо підстав відключення від централізованого теплопостачання квартири АДРЕСА_1 , надання повного переліку дозвільних документів та їх копій. Однак, відповідач відповіддю від 21.02.2024 повідомив про знищення запитуваної інформації та не надав жодних доказів своїх тверджень.

Позивач стверджує, що Держпродспоживслужба 13.01.2022 надала відповідь, що у відповідача наявні усі дозвільні документи на відключення квартир у будинку по АДРЕСА_2 . Тому позивач вважає, що відповідач надав неточну, неповну та недостовірну інформацію на інформаційний запит від 19.02.2024. Крім того, позивач вважає, що відповідач ухилився від розгляду запиту по суті, що є протиправною відмовою у доступі до запитуваної інформації.

Крім того позивач зазначає, що має статус особи з інвалідністю та належить до категорії осіб похилого віку, а дії відповідача негативно впливають на здоров`я відносно створеної стресової ситуації. Отже, на переконання позивача, вина відповідача, як заподіювача моральної шкоди є очевидною.

Ухвалою судді Черкаського окружного адміністративного суду Трофімової Л.В. від 27.02.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

06.03.2024 суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у її задоволенні. Зазначив, що позивач звертається до УКП «Уманьтеплокомуненерго» з подібним інформаційним запитом не вперше. Так, на запит від 24.01.2022 позивач отримала повну та вчасну відповідь з зазначенням номерів квартир, підстав відключення вказаних квартир від централізованого опалення.

Крім того, позивач у позовній заяві посилається акт Держспоживслужби від 12.01.2022 з зазначенням, що у відповідача наявні усі дозвільні документи на відключення квартир у будинку по АДРЕСА_1. Але даний факт не підтверджується актом, оскільки підставою для перевірки слугував зовсім інший предмет, а саме, опалювальна площа будинку по АДРЕСА_1, про що зазначається в рішенні Черкаського окружного адміністративного суду у справі №580/3643/22 від 10.07.2023. З даним інформаційним запитом (предмет якого оскаржується) з того ж самого питання (номери квартир та дозволи на відключення) позивач звернулась, будучи обізнаною про всі квартири та наявні дозвільні документи що необхідні для відключення від централізованого теплопостачання помешкань. Також, обізнаність позивача про відключення від теплопостачання квартир в будинку за зазначеною адресою підтверджується пп.13-14 мотивувальної частини постанови Шостого адміністративного апеляційного суду у справі №580/3643/22.

Також відповідач вказує, що більш детальної, повної та ще достовірнішої інформації про питання, які ставить позивач не існує і не було у відповідача. УКП «Уманьтеплокомуненерго» відповідно до змісту положень Закону №2939, як розпорядник публічної інформації має обов`язком надати тільки ту публічну інформацію, яку він, з огляду на свій правовий статус, створив, яка певним чином задокументована/відображена на матеріальних носіях інформації і якою він (розпорядник) володіє. В своєму ж інформаційному запиті, позивач просить надати повний перелік дозвільних документів та їх копії. Отже, відповідач у відповіді на запит позивача вказував на відсутність будь якої іншої інформації не передбаченої законодавством та на неможливість створення/збирання/ зберігання будь яких не передбачених документів, а не знищення документів, про яке заявляє позивач.

Стосовно відшкодування моральної шкоди, відповідач зазначає, що саме твердження позивача про те, що моральна шкода була спричинена внаслідок незаконних дій відповідача щодо ненадання достовірної та повної інформації на інформаційний запит не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди. Враховуючи те, що матеріали адміністративної справи не містять доказів заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань, завдання шкоди ділової репутації або втрат немайнового характеру, а також підтвердження причинного зв`язку між протиправними діями відповідача і завданням позивачеві від цього моральної шкоди, вимога позивача щодо стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню.

15.03.2024 (вх.№13599/24) надійшла заява ОСОБА_1 про відвід судді Л.В. Трофімової.

Ухвалою судді Черкаського окружного адміністративного суду Трофімової Л.В. від 18.03.2024 задоволено заяву судді Л.В. Трофімової про самовідвід від розгляду адміністративної справи №580/1885/24. Матеріали адміністративної справи №580/1885/24 передано до канцелярії Черкаського окружного адміністративного суду для визначення судді для розгляду справи в порядку, встановленому частиною 1 статті 31 КАС України.

Розпорядженням керівника апарату Черкаського окружного адміністративного суду від 18.03.2024 №28 призначено повторний автоматизований розподіл адміністративної справи №580/1855/24, за результатами якого справа передана для розгляду судді Рідзелю О.А.

Ухвалою суду від 21.03.2024 прийнято адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Уманського комунального підприємства "Уманьтеплокомуненерго" про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії до свого провадження та продовжено її розгляд.

Оцінивши заявлені доводи та аргументи сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд встановив таке.

19.02.2024 ОСОБА_1 звернулась до Уманського комунального підприємства «Уманьтеплокомуненерго» з інформаційним запитом, в якому просила: надати точну, повну та достовірну інформацію щодо підстав відключення від централізованого теплопостачання квартири АДРЕСА_1 , надати повний перелік дозвільних документів та їх копії. Відповідь просила надати протягом 5 днів на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 та надіслати на поштову адресу АДРЕСА_3 .

На вказаний запит, відповідач листом від 21.02.2024 №203 повідомив позивача, що оскільки запит стосується відключення від централізованого теплопостачання квартири АДРЕСА_1 , що відбулось у 2013 році, більш детальна інформація щодо відключення приміщення від мереж теплопостачання на підприємстві відсутня у зв`язку із закінченням строку зберігання інформації.

Також у листі з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 20.01.2012 №2-рп/2012 зазначено, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Вважаючи, що відповідач надав неточну, неповну та недостовірну інформацію на запит, позивач звернулась у суд з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд врахував, що відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації, здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації врегульовані Законом України від 2 жовтня 1992 року №2657-XІІ «Про інформацію» (далі - Закон №2657-XІІ), Законом України від 13 січня 2011 року №2939-VІ «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон №2939-VІ) та іншими нормативно-правовими актами.

Частина 1 ст.3 Закону №2657-XІІ встановлює право кожного на вільне одержання, використання, поширення, зберігання та захист інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Відповідно до ст.1 Закону №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Право на доступ до публічної інформації гарантується: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом. Доступ до інформації забезпечується шляхом: надання інформації за запитами на інформацію (п.1 ч.1 ст.3, п.2 ч.1 ст.5 Закону №2939-VІ).

Суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації згідно з ч.1 ст.12 Закону №2939-VІ є:

1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень;

2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону;

3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону №2939-VІ розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;

4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них;

5) юридичні особи публічного права, державні/комунальні підприємства або державні/комунальні організації, що мають на меті одержання прибутку, господарські товариства, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, - щодо інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага їх керівника, заступника керівника, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради.

За змістом наведених норм, можна виділити такі ознаки публічної інформації: 1) готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством; 2) заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація; 3) така інформація знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації; 4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб`єктом владних повноважень не під час виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків; 5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб`єктом владних повноважень.

Отже, визначальним для публічної інформації є те, щоб вона була заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків.

Одним із способів доступу до інформації відповідно до п.2 ч.2 ст.5 Закону №2939-VI є надання її за запитами на інформацію.

Згідно з ч.1 ст.19 Закону №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

На підставі ч.2 ст.19 Закону №2939-VI запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

П.6 ч.1 ст.14 Закону №2939-VI встановлено, що розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Ч.1 ст.3 Закону №2939-VI визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

При цьому, відповідно до абз.2 ч.1 ст.5 Закону №2657-XII реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту, а у разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Закон №2939-VI передбачає, що публічна інформація є відкритою, крім випадків, установлених законом. Водночас, вказаним Законом визначено випадки обмеження доступу до інформації.

Так, статтею 6 Закону №2939-VІ передбачено, що інформацією з обмеженим доступом є: конфіденційна інформація; таємна інформація; службова інформація.

Ч.1 ст.7 Закону №2939-VІ визначено, що конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону.

Водночас відмінне за обсягом визначення конфіденційної інформації закріплено у ч.2 ст.21 Закону № 2657-XII, за якою конфіденційною є інформація про фізичну особу незалежно від відповідного її волевиявлення.

Виходячи з положень ч.1 ст.7 Закону № 2939-VI, ч.2 ст.21 Закону №2657-XII та ст.32 Конституції України конфіденційна інформація може поширюватись у таких випадках:

особа самостійно встановила випадки (порядок, умови), коли ця інформація може поширюватись (наприклад, у договорі про використання прав на комерційну таємницю);

коли особа у відповідь на прохання/пропозицію дає згоду на використання своїх конфіденційних даних. При цьому використання таких даних третьою особою здійснюється відповідно до умов наданої особою згоди;

коли закон дозволяє певним суб`єктам отримувати та використовувати конфіденційну інформацію без згоди особи. У таких випадках суб`єкт діє на виконання установлених повноважень та для досягнення визначеної мети (наприклад, отримання конфіденційної інформації в ході оперативно-розшукової діяльності або в ході проведення досудового слідства) і поширення конфіденційної інформації обмежується положеннями закону;

коли розголошення конфіденційної інформації відповідає суспільному інтересу і право громадськості знати цю інформацію переважає шкоду, яку може бути завдано особі поширенням її конфіденційної інформації.

Так, ч.2 ст.7 Закону №2939-VІ визначено, що розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Ці положення узгоджуються з положеннями ч.2 ст.32 Конституції України відповідно до якої не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Умови, за яких можливо поширити конфіденційну інформацію, також передбачені ч.1 ст.29 Закону України "Про інформацію", відповідно до якої інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення.

З урахуванням положень ч.2 ст.7 Закону №2939-VI та ч.2 ст.32 Конституції України суспільними інтересами (інтерес громадськості), у яких конфіденційна інформація може бути поширена, є лише інтереси національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Вимога ч.1 ст.29 Закону України "Про інформацію" щодо встановлення переваги потенційної шкоди від поширення конфіденційної інформації над правом громадськості знати її відображає принцип пропорційності обмеження права, який є аспектом принципу верховенства права, передбаченого статтею 8 Конституції України і через призму якого досліджується правомірність будь-якого обмеження права, в тому числі права на отримання інформації.

Такий підхід також відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (статті 8) та практиці Європейського суду з прав людини, відповідно до яких втручання у право на приватність особи можливе, якщо воно ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.

Також, згідно з позицією Конституційного Суду України, відображеною у рішенні від 20.01.2012 №2-рп/2012, інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень.

Суд врахував, що спірні правовідносини виникли з приводу надання позивачу інформації щодо підстав відключення від централізованого теплопостачання квартири АДРЕСА_1 та надання копій дозвільних документів.

З листа відповідача від 27.01.2022 №154 вбачається, що по квартирі АДРЕСА_1 нарахування плати за централізоване опалення не проводилось із жовтня 2013 року.

Так, станом на жовтень 2013 року процедуру відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води (далі - ЦО і ГВП) житлового будинку при відмові споживачів від послуг ЦО і ГВП регулював Порядок відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання затверджений наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22.11.2005 №4.

На підставі п.п.1.2, 2.2, 2.2.1, 2.5 вказаного Порядку для реалізації права споживачів на відмову від отримання послуг ЦО і ГВП орган місцевого самоврядування або місцевий орган виконавчої влади створює своїм рішенням постійно діючу міжвідомчу комісію для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж ЦО і ГВП (далі - Комісія), призначає голову та затверджує її склад, затверджує положення про роботу комісії.

Для вирішення питання відключення житлового будинку (будинків) від мереж централізованого опалення його власник (власники) повинен (повинні) звернутися до Комісії з письмовою заявою про відключення від мереж ЦО і ГВП.

Комісія, після вивчення наданих власником (власниками) документів, у місячний строк приймає рішення щодо відключення від мереж ЦО і ГВП, улаштування індивідуальної (автономної) системи теплопостачання та збір вихідних даних і технічних умов для виготовлення проектної документації.

Рішення Комісії оформляється протоколом, витяг з якого у десятиденний строк надається заявникові.

При позитивному рішенні Комісії заявнику надається перелік організацій, до яких слід звернутися для отримання технічних умов для розробки проекту індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мереж ЦО і ГВП.

Відключення приміщень від внутрішньобудинкових мереж ЦО і ГВП виконується монтажною організацією, яка реалізує проект, за участю представника власника житлового будинку або уповноваженої ним особи, представника виконавця послуг з ЦО і ГВП та власника, наймача (орендаря) квартири (нежитлового приміщення) або уповноваженої ними особи.

Оскільки відключення приміщення від централізованого опалення здійснюється на підставі заяви власника та рішення комісії за наслідками розгляду такої заяви, суд дійшов висновку, що вказані питання безпосередньо стосуються розпорядження нерухомим майном, що є приватною власністю відповідної особи, а отже інформація щодо підстав вчинення таких дій стосується особистого побутового життя особи, що відноситься до конфіденційної інформації.

П.2 ч.1 ст.22 Закону №2939-VI визначено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту у випадку, якщо інформація, що запитується, належить до категорії (інформації з обмеженим доступом відповідно до ч.2 ст.6 цього Закону.

Суд зазначає, що позивачем не надано доказів наявності у неї права власності або іншого речового права на квартиру АДРЕСА_1 , а тому інформація щодо підстав та перелік документів щодо відключення вказаної квартири від централізованого теплопостачання належить до конфіденційної інформації (особистого життя) про іншу особу (інших осіб) власника (власників) вказаного нерухомого майна.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідач листом від 21.02.2024 №203 правомірно відмовив у наданні позивачу запитуваної інформації з посиланням на те, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Отже, позовні вимоги про визнання протиправними дій Уманського комунального підприємства "Уманьтеплокомуненерго" щодо надання неточної, неповної та недостовірної інформації на запит позивача від 19.02.2024 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Щодо відшкодування моральної шкоди, суд зазначає таке.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 1174 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що шкода завдана фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової чи службової особи органу державної влади при здійсненні своїх повноважень відшкодовується державою незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною другою цієї статті передбачено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода - це будь-яке знецінення блага, що охороняється правом, тому її поділяють на майнову і немайнову. Моральна шкода - втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди належать: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Частиною 1 ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Тому суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Жодних доказів щодо характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) яких він зазнав, характеру немайнових втрат, тяжкості вимушених змін у його життєвих і професійних стосунках, моральних переживаннях, стану здоров`я тощо позивач не надав.

Тому позовна вимога про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору і не надав доказів понесених судових витрат, відсутні підстави для їх розподілу.

Керуючись ст.ст. 6, 14, 242-245, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 .

2. Судові витрати розподілу не підлягають.

3. Копію рішення направити сторонам.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного його тексту.

Суддя Олексій РІДЗЕЛЬ