Справа № 640/30477/20
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2024-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.

за участю секретаря Шляги А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та голови ліквідаційної комісії з питань припинення діяльності Вищого господарського суду України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.04.2021 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до голови ліквідаційної комісії з питань припинення діяльності Вищого господарського суду України, Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії держави Україна в особі Вищого господарського суду України, який порушив право ОСОБА_1 на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, що складає 1 091 226,60 грн. внаслідок застосування норм Закону України від 27.03.2014 № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», які визнані неконституційними відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2-р(ІІ)/2020;

- стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у вигляді неотриманої вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, що складає 1 091 226,60 грн., завданої законом, що визнаний неконституційним відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2-р(ІІ)/2020.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.04.2021 позов задоволено частково: стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) майнову шкоду у розмірі 282 028, 17 грн.; в іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням ОСОБА_1 та голова ліквідаційної комісії з питань припинення діяльності Вищого господарського суду України звернулись із апеляційними скаргами, в яких позивач просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким дані позовні вимоги задовольнити; голова ліквідаційної комісії з питань припинення діяльності Вищого господарського суду України просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В судове засідання сторони не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв`язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 13 ст. 10, ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а у задоволенні апеляційної скарги голови ліквідаційної комісії з питань припинення діяльності Вищого господарського суду України слід відмовити, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 наказом Вищого господарського суду України від 08.04.2008 № 228-к відповідно до постанови Верховної Ради України від 20.03.2008 зарахований на посаду судді Вищого господарського суду України.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 03.07.2018 № 2122/0/15-18 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Вищого господарського суду України у зв`язку з подачею заяви про відставку.

Наказом Вищого господарського суду України від 17.07.2018 № 200-к ОСОБА_1 відраховано зі штату Вищого господарського суду України з 19.07.2018.

15.05.2020 ОСОБА_1 звернувся до голови ліквідаційної комісії Вищого господарського суду України із заявою про виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою з тих підстав, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2-р(ІІ)/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним) та втрачають чинність положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні».

Листом від 03.06.2020 № 01-13/75/2020 Вищий господарський суду України повідомив позивача про відсутність правових підстав для задоволення заяви, оскільки на момент виходу у відставку судді Вищого господарського суду України ОСОБА_1 діюче законодавство не передбачало виплати вихідної допомоги.

Вважаючи протиправними дії Вищого господарського суду України, який порушив право ОСОБА_1 на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, позивач звернувся до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що у позивача наявне право на відшкодування майнової шкоди у вигляді неотриманої вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, завданої законом, що визнаний неконституційним відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2-р(ІІ)/2020. Разом з тим, згідно довідки Вищого господарського суду України від 01.04.2021 № 09.01-27/27 дохід позивача за період жовтень 2017-липень 2018 складав 282 028, 17 грн. За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Позивач у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення, судом порушено правильність застосування норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі.

Відповідач 1 у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог не відповідає вимогам КАС України та підлягає скасуванню, оскільки судом першої інстанції не були з`ясовані всі обставини справи, не досліджені та не враховані надані до суду докази.

Колегія суддів частково не погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи позивача частково обґрунтованими, а голови ліквідаційної комісії з питань припинення діяльності Вищого господарського суду України безпідставними, враховуючи наступне.

Згідно з частиною 5 статті 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Отже, конструкцією цієї конституційної норми передбачено можливість застосування способів захисту права, в тому числі, не передбачених процесуальними нормами. Такий підхід відповідає проявам верховенства права, що не обмежується лише законодавством. Всі ці елементи права відповідають принципу справедливості, що значною мірою знайшли своє відображення у конституційних положеннях (статті 3, 6, 8, 55 Конституції України).

При цьому, гарантоване згаданою нормою конституції право на захист можливе лише у разі його порушення, має бути реальним та стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, котра стверджує про його порушення.

Аналогічну норму закріплено статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ЄКПЛ) від 04 листопада 1950 року: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження».

Європейський суд з прав людини у своїх рішення неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Так, у пункті 75 рішення від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, що, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. У пункті 29 Рішення від 16 травня 2013 року у справі «Гарнага проти України» ЄСПЛ нагадує, що для того щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується ( див. рішення від 06 вересня 2005 року у справі «Гурепка проти України», пункт 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26 жовтня 2000 року у справі «Кудла проти Польщі», заява №30210/96, пункт 158).

Конституційний Суд України також у рішенні від 30 січня 2003 року у справі № 3-рп/2003 наголошує, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10, пункт 9).

Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Україна, згідно з Конституцією України, є правовою державою (стаття 1), а людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3). Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (частина 2 статті 6). В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини 1,2 статті 8). Ці обов`язки держави конкретизується в ряді інших статей Конституції України.

Матеріальна та (чи) моральна шкода, завдана громадянам незаконними рішеннями…, безпідставним засудженням… (стаття 56, частина четверта статті 62 Конституції України) відшкодовується державою. Аналогічні положення щодо відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, містяться і в частині третій статті 152 Конституції України (Рішення Конституційного суду України від 03 жовтня 2001 року у справі № 1-36/2001).

Колегія суддів звертає увагу, що позивач зазначає, що саме ця норма Конституції України і є правовим підґрунтям його звернення до суду із позовною заявою про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді неотриманної вихідної допомоги при звільненні у відставку. При цьому, він також звертає увагу суду, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України), а способами захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, можуть бути: відновлення становища, яке існувало до порушення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункти 4, 8 частини 2 статті 16 цього Кодексу). Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом (пункт 4 статті 1166, стаття 1175 Цивільного кодексу України). Вказана позиція позивача обґрунтовано врахована судом першої інстанції, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

При цьому, підставою для такого звернення є два рішення Конституційного Суду України:

- від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини 3 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI, у зв`язку із застосуванням якого його посадовий оклад, а, відповідно, і вихідна допомога, на момент звільнення у відставку повинні були обраховуватися виходячи з розміру мінімальної заробітної плати;

- від 15 квітня 2020 року № 2-р/2020, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII, у зв`язку з застосуванням якого позивач і не отримав вихідну допомогу.

А фактичне скасування (зміна) Законом № 1774-VIII обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах (яким і є Закон № 2453-VI) суперечить статті 6, частині 2 статті 19, статті 130 Конституції України.

Колегія суду констатує, що аналогічні висновки містяться і у пункті 4.2 рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020, у якому, зокрема, останній зазначає: Конституцією України встановлено, що виключно законами України визначається, зокрема, статус суддів (пункт 14 частини 1 статті 92); незалежність і недоторканність судді гарантується Конституцією і законами України; вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється (частини 1, 2 статті 126); держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (перше речення частини першої, частина друга статті 130). Проаналізувавши юридичні позиції щодо незалежності суддів, Конституційний Суд України дійшов висновку, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу (абзаци 7, 8 підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення від 11 березня 2020 року № 4-р/2020). Отже, робить застереження Конституційний Суд, обмеження суддівської винагороди є посяганням на гарантії незалежності суддів.

Також, Конституційний Суд України вважає, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак, такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України.

Таке обмеження також може застосовуватись й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України (пункт 4.3 Рішення від 28 серпня 2020 № 10-р/2020 у справі № 1-4/2020).

Відповідно ж до пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 1 січня 2001 року № 1(2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя (абзац 5 пункту 4.1 рішення Конституційного Суду України від 11 березня 2020 № 4-р/2020).

Відповідно до пункту 3 резолютивної частини рішення від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018 положення частини третьої, десятої статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI, які визнанні неконституційними, дійсно втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини рішення від 15 квітня 2020 року № 2-р(II)/2020 положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Законну України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII, визнане неконституційним, також втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Саме у зв`язку з визнанням неконституційними цих актів та керуючись частиною 3 статті 152 Конституції України, позивач і просить суд стягнути з держави (Державного бюджету України) матеріальну шкоду у сумі, яка зазначена ним у позовній заяві.

В контексті зазначеного, колегія суддів наголошує, що позивач обгрунтовано звертається також, до прецедентної практики Європейського суду з прав людини щодо якості закону, яка характеризує її, зокрема, наступним чином:

1) якість закону вимагає, щоб він був доступний для даної особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. Це означає, що в національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито. Закон має містити досить зрозумілі й чіткі формулювання, які давали б громадянам належне уявлення стосовно обставин та умов, за якими державні органи уповноважені вдаватися до втручання в право;

2) якість закону пов`язана з достатньою чіткістю встановлення ним тих чи інших обставин, на підставі яких діють державні органи;

3) положення закону повинні бути передбачуваними та надавати достатньо гарантій проти свавільного застосування.

Вказані принципи знайшли своє відображення у рішеннях Європейського суду з прав людини: у справі «Ґавенда проти Польщі» від 14 березня 2002 року; у справі «Броньовський проти Польщі» від 22 червня 2004 року; у справі «Аманн проти Швейцарії» від 16 лютого 2000 року; у справі «Волохи проти України» від 02 листопада 2006 року; у справі «Фельдек проти Словаччини» від 12 липня 2001 року; у справі «Фадєєва проти Росії» від 09 червня 2005 року.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях також неодноразово зазначав про недопустимість порушень цього принципу, вказуючи, зокрема, що принцип правової визначеності вимагає від закоднодавця чіткості, зрозумілості, однозначності правових норм, їх передбачуваності (прогнозованості) для забезпечення стабільного правового становища людини (рішення від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018); особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Однак, очікування осіб не можуть впливати на внесення змін до законів та інших нормативно-правових актів (рішення від 22 травня 2018 року № 5-р/2018).

Юридична визначеність дає можливість учасникам суспільних відносин завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх легітимних очікуваннях, зокрема у тому, що набуте ними на підставі чинного законодавства право буде реалізоване. Юридичною визначеністю обумовлюється втілення легітимних очікувань, тобто досягненням бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки (рішення від 05 червня 2019 року № 3-р(I)/2019).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що з боку держави відносно позивача має місце порушення принципу юридичної визначеності, який є однією із складових принципу верховенства права, а обраний позивачем спосіб захисту порушеного права ґрунтується, як на нормах Цивільного Кодексу України, частині 3 статті 152 Конституції України, так і на нормах Кодексу адміністративного судочинства України (зокрема, пункт 5 статті 21, стаття 245).

Поряд з викладеним, до вказаного висновку колегія суддів приходить із врахуванням наступного.

Змістом адміністративної юстиції є, зокрема, ефективний судовий захист від порушень у публічно-правових відносинах. Загальні способи звернення до адміністративного суду та захист порушеного права у публічно-правових відносинах визначені частиною 1 статті 5 та частиною 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України. Так, зокрема, згідно до вказаних норм захист права можливий шляхом прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

При цьому, визнання протиправним нормативно-правового акту (який є неконституційним) відбулося, як вже зазначено вище, в ході розгляду Конституційним Судом України двох справ: справи №1-7/2018(4062/15) та ухвалення рішення від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018. У мотивувальній частині згаданого рішення Суд вказує на те, що Законом № 1402 («Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року) виділено окрему категорію суддів - «судді, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання».

Внаслідок цього питання розміру суддівської винагороди регулюється двома законами: Законом № 2453 в редакції Закону № 192 для суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, та Законом № 1402 для суддів, які пройшли таке оцінювання (абзац 11 пункту 3.3 Рішення №11-р/2018). Положення частини 3 статті 133 Закону № 2453 в редакції Закону № 192 звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів у частині зменшення гарантованого розміру винагороди судді, створює загрозу для незалежності як судді, так і судової влади в цілому, а також передумови для впливу на суддю через розмір його матеріального забезпечення. Таким чином, положення частини 3 статті 133 Закону № 2453 в редакції Закону № 192 суперечить частині першій, другій статті 126 Конституції України; справи № 3-311/2018(4182/18, 4632/19, 5755/19) та ухвалення рішення від 15 квітня 2020 року № 2-р(II)/2020. У мотивувальній частині згаданого рішення суд, зокрема, вказує, що законодавець оспорюваним положенням Закону № 1166 тимчасово змінив порядок матеріального забезпечення суддів, посилаючись на введення режиму запобігання фінансової катастрофи… А право на отримання вихідної допомоги суддя набуває з моменту реалізації ним права на відставку (пункти 3.3.2 рішення).

Відповідно до пункту 1 статті 92 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року № 2136-VIII (далі - Закон № 2136) встановлено, що юридичну позицію Конституційний Суд України викладає у мотивувальній та/або резолютивній частині рішення, висновку. Юридична позиція суду може міститися в ухвалах про відмову у відкритті конституційного провадження у справі та про закриття конституційного провадження у справі, постановлених Сенатом чи Великою палатою.

У своїх юридичних позиціях Конституційний Суд України розвиває та деталізує положення Конституції України і Закону, зокрема його другого розділу, яким встановлено порядок здійснення конституційного провадження, як однієї з форм конституційного юрисдикційного процесу.

З огляду на те, що рішення й висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними та не можуть бути оскаржені (стаття 151-2 Конституції України), юридичні позиції Конституційного Суду України, викладені в них, є загальнообов`язковими.

Отже, у справі, що розглядається, апеляційний суд застосовує юридичні висновки, викладені Конституційним Судом України у мотивувальних частинах та пунктах 1 резолютивної частини рішення № 11-р/2018 та рішення № 2-р(II)/2020, як загальнообов`язкові.

Частиною 1 статті 58 Конституції України передбачено, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Закон діє з моменту набрання ним чинності до втрати ним чинності, яка може наступити внаслідок його скасування, заміни його іншим законом, закінчення терміну дії закону або ухвалення рішення Конституційного Суду України про визнання закону (його окремих положень) неконституційним.

Отже, Закони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Відповідно до статті 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування; їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Колегія суддів вважає, що внаслідок прийняття Верховною Радою України згаданих вище неконституційних законів і порушення його прав, шляхом незаконного встановлення обмеження суддівської винагороди на час його звільнення у відставку та невиплати вихідної допомоги, позивачу завдана шкода у розмірі 1 091 226,60 гривень. Ця сума є матеріальною шкодою, завданою позивачу у зв`язку з прийняттям неконституційного Закону і він має право на компенсацію заподіяної йому матеріальної шкоди.

З системного аналізу викладеного вбачається, що позивач обґрунтовано вважає, з чим також погодився і суд першої інстанції, норму статті 152 Конституції України ( зокрема її частину 3) тією нормою прямої дії, яка передбачає відшкодування шкоди, заподіяної навіть правомірною поведінкою, якщо така поведінка була зумовлена положеннями закону, які визнані неконституційними. І, на думку колегії, у цій справі мова йде не про можливість ретроспективної дії рішень від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 та від 15 квітня 2020 року № 2-р(II)/2020, тобто можливості його застосування на правовідносини, які відбулися до часу його ухвалення, а саме про відшкодування шкоди, яка завдана внаслідок прийняття закону, що був визнаний неконституційним. При цьому, фактичне зменшення розміру суддівської винагороди та фактичне скасування виплати вихідної допомоги при звільненні судді у відставку, що було запроваджено вищезазначеними законами, суперечить Конституції України не з часу прийняття цих рішень Конституційним Судом України, а з часу прийняття законів, які в подальшому визнано неконституційними.

Отже, за змістом наведеної норми Конституції України, підлягає відшкодуванню будь-яка шкода - у повному обсязі та за весь час дії неконституційного акта чи його частини, незалежно від того чи виникла вона (шкода) до визнання акту неконституційним чи після такого визнання. А вищевказані норми статей 56, 58 Конституції України, також як норми прямої дії, дозволяють надати рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 та від 15 квітня 2020 року № 2-р(II)/2020 зворотної сили та застосувати Закон № 2453 у його первинній редакції (пункт 1 резолютивної частини рішення № 11-р/2018, пункт 1 резолютивної частини рішення № 2-р(II)/2020), для відновлення порушеного права позивача.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивач вірно обґрунтовує предмет доказування у даному спорі - завдання особі матеріальної шкоди, зокрема у вигляді доходів, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене застосуванням до неї визнаного неконституційним правового акта або його окремої частини.

Стосовно ж способу захисту порушеного права, який обраний позивачем у справі, колегія суддів наголошує на тому, що даний спосіб є ефективним та відповідає вимогам, зокрема, статей 15, 16 ЦК України (відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди), статтям 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - це по-перше. По-друге, поряд з вказаними способами захисту прав і законних інтересів особи у національному законодавстві України існує також і спосіб захисту, що прямо передбачений Основним законом України, на який і посилається позивач, а саме: матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку (частина 3 статті 152 Конституції України).

Одночасно з викладеним, колегією суддів враховується наступне.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у справі «Рисовський проти України» Європейський Суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що «…у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб…».

Тобто, виходячи з принципу «належного урядування», державні органи зобов`язані діяти в належний спосіб, а держава не повинна отримувати вигоду у вигляді безпідставної відмови в відшкодуванні матеріальної шкоди та виправляти допущені органами державної влади помилки за рахунок приватної особи, яка діяла добросовісно.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Зубко та інші проти України» від 26 квітня 2006 року Суд констатував, що неспроможність держави вчасно виплачувати суддям їх виплати, є несумісною з потребою їх здатності виконувати свої професійні функції неупереджено, щоб не зазнавати тиску і впливу на поведінку. Неспроможність держави гарантувати адекватну та своєчасну виплату винагороди національним суддям та невизначеність, у якій вони залишаються, порушує справедливий баланс, що має виникнути між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права заявників на мирне володіння своїм майном.

Невиконання обов`язку з боку держави проводити відповідні виплати, які законодавчо встановлені, становить порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а саме: позбавлення майна на умовах, що не встановлені Законом.

Таким чином, застосування до особи положень закону, визнаних неконституційними (конституційними), з метою поновлення порушених прав та свобод, є одним із проявів «відповідальності» держави та відповідального публічного урядування. У такий спосіб держава виконує свій обов`язок поновити права, які вона сама й порушила, ухваливши акт, що став об`єктом судового конституційного контролю і визнаний неконституційним.

Беручи до уваги, що Державою Україна не виконаний позитивний обов`язок та до теперішнього часу не визначений порядок відшкодування матеріальної шкоди, встановлений частиною 3 статті 152 Конституції України, колегія суддів вбачає за можливе застосування за результатами розгляду скарг у цій справі аналогії права (аналогії закону).

В правовій доктрині, законодавстві України та юридичній практиці загальновизнаним є те, що аналогія закону - це вирішення справи або окремого юридичного питання на основі правової норми, розрахованої на подібні випадки. Аналогія унеможливлюється, якщо вона прямо заборонена законом або якщо закон безпосередньо та у виключній формі пов`язує настання юридичних наслідків з наявністю конкретних норм.

Аналогія права - це вирішення справи або окремого юридичного питання на основі принципів права, загальних засад і змісту законодавства. Аналогія права застосовується тоді, коли: а) немає норми, яка прямо передбачає даний випадок; б) відсутня норма, яка передбачає подібний випадок.

У судовій практиці аналогія здебільшого застосовується у регулюванні цивільних відносин, оскільки у сфері публічного права її застосування вважається проблематичним. Однак, у даній справі йдеться про забезпечення прав і законних інтересів фізичної особи, і тому відсутність безпосереднього нормативно-правового врегулювання певних відносин не може бути перешкодою для захисту вказаних прав та інтересів цієї особи ще й тому, що відшкодування матеріальної шкоди зафіксовано частиною 3 статті 152 Основного Закону держави, положення якої є нормами прямої дії та застосовуються безпосередньо Закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються лише у частині, що не суперечить Конституції України (рішення Конституційного Суду України від 08 вересня 2016 року № 6-рп/2016).

Вказана позиція стосовно застосування норм матеріального права (застосування аналогії закону чи аналогії права), викладена і у висновку Інституту держави і права імені В.М. Корецького від 13 травня 2021 року № 126/81-е, який наявний в матеріалах справи і який, у відповідності до статей 112, 113 КАС України, враховується судом як джерело відомостей, які в ньому містяться, та робить самостійні висновки з цих питань.

При цьому, колегія суддів зважає на неприпустимість відмови у розгляді справ про відшкодування матеріальної шкоди за вказаною нормою Конституції України з мотивів відсутності, неповноти, суперечливості законодавства, котре регулює спірні правовідносини. Наведене повинно слугувати приводом для застосування аналогії закону, а в разі відсутності такої правової норми - аналогію права, оскільки, як вже наголошувалось вище, частиною 3 статті 8 Конституції України встановлено, що норми Конституції є нормами прямої дії. При наявності питання визначення співвідношення конкуруючих норм Конституції України його слід вирішувати на користь згаданої норми частини 3 статті 152 Конституції України, оскільки матеріальна шкода була завдана позивачу через застосування до нього неконституційних нормативно-правових приписів.

Також, в аспекті зазначеного, колегія суддів враховує практику Верховного Суду.

Так, зокрема, у постанові Великої палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) суд вказує: у силу вимог частини 7 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), суд вважає за можливе застосувати аналогію закону.

Поряд із вказаним, колегія суддів констатує, що у випадку незастосування аналогії права (закону) у державі виникає правовий вакуум (прогалина) щодо конституційної норми прямої дії, що регламентує певну групу суспільних відносин. Практика Європейського суду з прав людини наголошує на можливості застосовування аналогії права (закону) національними судами, а під терміном «закон» слід розуміти як норми, встановлені писаним правом, так і правила, що сформувалися у прецедентному праві. Закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності» та «передбачуваності». Європейський суд зазначає, що «закон» повинен бути належним чином доступний: громадянин повинен мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному питанні (рішення у справі «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» від 23 червня 1995 року, п. 37). Наскільки чітко не були б сформульовані правові положення, завжди існує елемент судового тлумачення, оскільки завжди існує потреба у роз`ясненні спірних питань та в пристосуванні до зміни обставин (рхвала щодо прийнятності зави № 65518/01 «Салов проти України» від 27 квітня 2004 року. «Суд нагадує, що фраза «відповідно до закону» вимагає щоб оскаржуваний захід мав певне підґрунтя в національному праві» (рішення у справі «Пантелеєнко проти України» від 29 червня 2006 року, заява № 11901/02).

Що ж стосується позиції відповідача 1 та суду першої інстанції про незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати, у зв`язку з прийняттям Закону України № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року, колегія наголошує на наступне.

Згідно до частини 2 статті 130 Конституції України розмір винагороди судді встановлюється Законом України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону № 1401-VIII від 02.06.2016). Конституція України має найвищу юридичну силу, норми Конституції України є нормами прямої дії.

Колегія суддів зауважує, що Законом України № 1774-VIII не вносились зміни безпосередньо до Закону № 2453-VI, а були тільки внесені зміни до Закону України № 1402-VII, а тому дія Закону України № 1774-VIII не може розповсюджуватися на положення Закону України № 2453-VI.

Отже, визначаючи розмір базового посадового окладу судді Вищого господарського суду України (позивача у справі) слід виходити з розміру посадового окладу та надбавок, встановлених Законом України № 2453-VI, які розраховуються виходячи з розміру мінімальних заробітних плат, а не прожиткового мінімуму.

Положенням пункту 3 розділу ІІ Закону № 1774-VIII, на який відповідач 1 посилається, установлено, «що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат…». Отже, вказане визначення обмежує дію цього акту за колом осіб і стосується тільки «працівників» (трудівник, робітник), а тому не може поширюватись на суддів, які є посадовими особами в органах суду та здійснюють правосуддя на професійній основі, на що обґрунтовано посилається позивач. Єдиного ж визначення дефініції «працівник» законодавство України немає, як не надає таке визначення термінів і згаданий Закон № 1774-VIII.

При цьому, колегія суду враховує також юридичну позицію Конституційного Суду України. Так, в Ухвалі Конституційного Суду України від 15 листопада 2022 року № 5-уп/2022, якою було закрито конституційне провадження у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пунктів 3, 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII, суд, зокрема зазначив, що Верховна Рада України, запроваджуючи законодавче регулювання оплати праці, оспорюваними положеннями Закону не внесла змін до закону про судоустрій, а положення пунктів 3, 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону безпосередньо не стосуються встановленого законом про судоустрій розміру суддівської винагороди, у тому числі тих, які не проходили кваліфікаційного оцінювання.

Отже, враховуючи положення статті 92 Закону України «Про Конституційний Суд України» наведене становить юридичну позицію Конституційного Суду. Юридична ж позиція Конституційного Суду України є джерелом права, судовим прецедентом та є загальнообов`язковою та підлягає врахуванню судом.

Поряд цим, колегія враховує, що у пункті першому резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 року № 11-р/2018, яке є правовим підґрунтям для позову позивача, суд не тільки визнав неконституційними положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI, а й визначив порядок виконання рішення, встановивши ретроспективний порядок для цього: це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно.

Таким чином, колегія суддів вважає за можливе застосувати у даній справі частину четверту статті 7 КАС України, так як факт неконституційності вже встановлений та доведений у рішенні Конституційного Суду України від 04.12.2018 року № 11-р/2018.

Стосовно ж застосування цієї норми та розуміння прямої дії Конституції України, колегія суддів враховує роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9, який зазначає: «Оскільки Конституція України, як зазначено в її ст.8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй».

Ухвалюючи рішення за результатами розгляду апеляційних скарг позивача та відповідача 1 у справі, колегія суддів вважає за можливе урахувати також юридичний висновок, сформований у рішенні Конституційного Суду України від 30 травня 2001 року № 7-рп/2001, де суд зазначив: «Конституція України закріпила принцип відповідальності держави перед людиною за свою діяльність, який проявляється передусім у конституційному визначенні обов`язків держави (статті 3, 16, 22). Така відповідальність не зводиться лише до політичної чи моральної відповідальності публічної влади перед суспільством, а має певні ознаки юридичної відповідальності як застосування заходів публічно-правового (в даному випадку - конституційно-правового або міжнародно-правового) характеру до держави та її органів за невиконання чи неналежне виконання своїх обов`язків. Зокрема стаття 55 Конституції України надає кожному право після використання всіх національних засобів правового захисту звертатись за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, а стаття 152 Конституції України зобов`язує державу відшкодувати матеріальну чи моральну шкоду, завдану фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними…».

У свою чергу, у постанові від 23 червня 2021 року у справі № 826/16464/13-а Велика Палата ВС констатувала, що відмова Конституційного Суду України (справа стосується стягнення виплат на користь судді Конституційного Суду України у відставці) в перерахунку та виплаті позивачу заробітної плати, відпускних, компенсації за невикористану відпустку, довічного грошового утримання, вихідної допомоги виходячи з розміру посадового окладу, визначеного на підставі частини другої статті 44 Закону У країни № 2862-XII та пункту 1 Постанови № 513…порушує гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції право мирно володіти своїм майном (пункт 80), а оскільки Вищий адміністративний суд України визнав незаконним пункт 5 Постанови № 865 у редакції, що діяла до часу набрання чинності Постановою 1310…(постанова про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів)…, а у КСУ та судів загальної юрисдикції не виникло підстав для застосування Постанови № 865 при обрахунку заробітної плати суддів з 01 червня 2005 року (пункт 93). У пункті ж 94 Велика Палата ВС підсумовує: Отже, посадовий оклад позивача як судді КСУ в період з 01 червня по 03 листопада 2005 року повинен був визначатися на підставі частини другої статті 44 Закону № 2862-XII та пункту 1 Постанови № 513 і становити 12 розмірів мінімальної заробітної плати (15 розмірів мінімальної плати х 80%).

Ситуація у розглянутій Великою Палатою Верховного Суду справі хоча і стосується іншого проміжку часу та інших норм регулювання, однак є, за своєю правовою природою, аналогічною з ситуацією у даній справі та стосується оплати праці суддів (і, зокрема, посадового окладу, визначеного мінімальною заробітною платою, а не прожитковим мінімумом), у зв`язку зі зміною законодавства, та підлягає врахуванню судом у даній справі. При цьому, суд ураховує, що замість рішення Вищого адміністративного суду України про визнання незаконним пункт 5 Постанови № 865, на яке посилалась Велика Палата Верховного Суду, слід враховувати рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 року № 11-р/2018, яке також стосується посадового окладу судді - з 01.01.2015 - 15 мінімальних заробітних плат (із застосуванням відповідних коефіцієнтів) та рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 року № 2-р(II)/2020, яким фактично було «відновлено» право на отримання вихідної допомоги суддям.

В контексті зазначеного, колегія суддів наголошує, що стаття 41 Конституції України узгоджується зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка повинна застосовуватися у даній справі для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у тому числі і права на отримання суддями посадового окладу, що гарантований державою у первинній редакції статті Закону № 2453-VI, а відповідно, і вихідної допомоги при звільненні), оскільки їх слід вважати частиною права власності.

Юридична визначеність, у свою чергу, вимагає, щоб юридичні норми були зрозумілими й точними, а також, щоб їхньою метою було забезпечення передбачности ситуацій та правовідносин; юридична визначеність також означає, що, що держава загалом повинна додержувати взятих на себе зобов`язань щодо людей або виконувати їм обіцяне (поняття «виправданого (легітимного) очікування)» [Доповідь про правовладдя, схвалена Європейською комісією «За демократію через право» (Венеційська Комісія, CDL-AD(2011)003 rev, параграфи 46, 48).

Вказане, на думку колегії суддів, спростовує позицію відповідача 1 у цій частині його скарги та є грубим порушення згаданого принципу юридичної визначеності - по-перше. По-друге, вказані дії держави Україна в особі її уповноважених органів суперечать нормам Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06 вересня 2012 року № 5207- VI зі змінами, оскільки законодавство України ґрунтується на принципі недискримінації, що передбачає незалежно від певних ознак - забезпечення рівності прав і свобод осіб та/або груп осіб, забезпечення рівності перед законом осіб та/або груп осіб, повагу до гідності кожної людини, забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб (стаття 2 Закону). Дія цього Закону поширюється на відносини між юридичними особами публічного та приватного права, місцезнаходження яких зареєстровано на території України, а також фізичними особами, які перебувають на території України… на сфери суспільних відносин - державна служба та служба в органах місцевого самоврядування; правосуддя ( стаття 4 Закону).

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів застосовує також, як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), рішення Європейського Суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України», в якому зазначено, що у випадку, коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосовувати найбільш сприятливий підхід для осіб. Тобто, норми законодавства трактуються на користь особи (Позивача у справі), а тому застосовує при ухваленні рішення у цій справі і норми пунктів 3, 4 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України (щодо невідповідності правового акта - Закону № 1774-VIII - статті 130 Конституції України) та не застосовує цей Закон, а застосовує вказані норми Конституції України, як норми прямої дії, оскільки негативні наслідки порушення Конституції України повинні бути адекватно усунені шляхом забезпечення поновлення порушеного права позивача.

Окрім зазначеного, колегія, при ухваленні рішення за результатами розгляду апеляційних скарг сторін, враховує також наступне.

Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (пункт 4 статті 78 КАС України). Таким чином, такі обставини набувають преюдиційного значення у подальшому - при розгляді іншої справи за участю одних і тих же осіб.

Преюдиційність (від лат. Praejudicio - заздалегіть визначено) - у процесуальному праві обов`язок суду, який розглядає справу, прийняти без перевірки та доказів факти, які раніше вже були встановлені набравшим законної сили судовим рішенням або вироком у будь-якій іншій справі. Преюдиційність дозволяє уникнути ухвалення суперечливих судових актів щодо й того ж питання та вирішувати справи з найменшими витратами часу та засобів.

Практика Верховного Суду щодо застосування преюдиції є усталеною, однак колегія враховує, зокрема, наступні висновки касаційної інстанції:

«Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії» (постанова Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 10.12.2019 року у справі № 910/6356/19).

Отже, дана норма визначає преюдиційні підстави звільнення осіб, які беруть участь у справі, від доказування обставин з метою досягнення процесуальної економії - за наявності цих підстав у суду не буде необхідності досліджувати докази для встановлення певних обставин» (постанова Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 15.10.2019 у справі № 813/8801/14).

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення й окреслюється його суб`єктивними і об`єктивними межами, згідно з якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їхні правонаступники, не можуть знову оскаржувати у іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: 1) обставина встановлена судовим рішенням; 2) судове рішення набрало законної сили; 3) у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі» (постанова Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 06.09.2022 у справі № 640/10625/21).

Частиною 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про прав та свобод людини (далі-Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції правомірно врахував преюдиційний характер судового рішення, оскільки обставини, встановлені ним не доказуються при розгляді цієї справи, у якій беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені ці обставини» (постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 17.12.2019 у справі № 641/1793/17).

Колегія суддів зауважує, що такими преюдиційними фактами у даній справі є обставини, встановлені у рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 вересня 2022 року у справі № 640/1196/20, яким позовні вимоги позивача були задоволені частково.

У вказаному рішенні суду першої інстанції встановлені, поряд з іншими, преюдиційні факти, які у цьому провадженні (справа № 640/30477/20) не підлягають доведенню.

Так, суд визнав порушення державою Україна, в особі Вищого господарського суду України, права позивача на отримання суддівської винагороди в період з 01 січня 2014 року по 19 липня 2018 року в сумі 1 782 675, 66 гривень, внаслідок застосування до нього норм Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI, які визнані рішенням Конституційного Суду України №11-р/2018 від 04 грудня 2018 року неконституційними та стягнув з Державного бюджету України на його користь 1 782 675, 66 гривень майнової шкоди у вигляді недоотриманої суддівської винагороди, завданої законом, що визнаний неконституційним, пославшись, зокрема, на положення частини 3 статті 152 Конституції України, як норму прямої дії, що прямо передбачають як можливість виправлення помилок, допущених при ухваленні законів, у спосіб визнання таких законів неконституційними повністю чи в окремій частині, так і право особи на компенсацію матеріальної чи моральної шкоди, та встановивши, що у спірних правовідносинах саме держава є боржником у зобов`язанні зі сплати коштів Державного бюджету України.

Таким чином, суд у рішенні від 12 вересня 2022 року встановив факт завдання майнової шкоди позивачу, факт щодо вірного розрахунку його суддівської винагороди у визначений період, у тому числі і на момент звільнення у відставку, виходячи з мінімальної заробітньої плати та інше.

Отже, враховуючи зазначене, а також те, що викладені обставини вже були досліджені та встановлені судовим рішення у справі № 640/1196/20, яке набрало законної сили, а у цій справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі - № 640/1196/20 ( ОСОБА_1 - позивач, Вищий господарський суд України та Державна казначейська служба України - відповідачі), колегія суддів під час розгляду справи приймає їх такими, що не потребують доказування.

Колегія суддів звертає увагу, що враховуючи матеріали справи та вищевикладені висновки, посадовий оклад судді Вищого господарського суду України ОСОБА_1 за жовтень, листопад, грудень 2017 року становить 172 800, 00 грн. Надбавка за вислугу років за вказані місяці становить 120 960, 00 грн.. Посадовий оклад судді Вищого господарського суду України ОСОБА_1 за період з січня по липень 2018 року становить 469 098, 00 грн. Надбавка за вислугу років за вказані місяці становить 328 368, 60 грн.. Всього - 1 091 226, 60 грн. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідач не надав жодних заперечень на розрахунок вказаної суми майнової шкоди.

Вищевикладене, на думку колегії суддів, свідчить про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 майнової шкоди у вигляді неотриманої вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, що складає саме 1 091 226,60 грн., завданої законом, що визнаний неконституційним відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2-р(ІІ)/2020, та не застосування закону, який підлягав застосуванню (частина 3 статті 152 Конституції України), а тому колегія вважає що апеляційна скарга позивача в цій частині підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції у даній справі від 12 квітня 2021 року зміні.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дій Вищого господарського суду України, який порушив право ОСОБА_1 на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, що складає 1 091 226,60 грн., внаслідок застосування норм Закону України від 27.03.2014 № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», які визнані неконституційними відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2-р(ІІ)/2020, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для їх задоволення, оскільки дія підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" втратила чинність 15 квітня 2020 року, в той же час, правовідносини між сторонами щодо неотримання позивачем вихідної допомоги виникли до зазначеної дати.

Що ж стосується апеляційної скарги голови ліквідаційної комісії з питань припинення діяльності Вищого господарського суду України, то колегія вважає, з урахуванням вищевикладених обставин, дана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки вона не містить посилань на обставини, передбачені статтями 317-319 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції прийняте рішення з частковим порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

ОСОБА_1 , на відміну від голови ліквідаційної комісії з питань припинення діяльності Вищого господарського суду України, надав до суду докази, що частково спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України за наслідками розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції вирішив його змінити в частині розміру майнової шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 №2-р(ІІ)/2020».

Керуючись ст.ст. 229, 243, 244, 250, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу голови ліквідаційної комісії з питань припинення діяльності Вищого господарського суду України - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.04.2021 змінити, виклавши пункт другий його резолютивної частини в наступній редакції:

« 2. Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) майнову шкоду у розмірі 1 091 226, 60 (один мільйон дев`яносто одна тисяча двісті двадцять шість) гривень 60 копійок, завданої законом, що визнаний неконституційним відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 №2-р(ІІ)/2020».

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.04.2021 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст постанови виготовлений 26.03.2024.