Справа № 460/2566/23
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2024-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/2566/23 пров. № А/857/15045/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Качмара В.Я., Затолочного В.С.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 липня 2023 року (суддя Недашківська К.М., м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у лютому 2023 року звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 02.04.2021 №0-1705, яким визначено суму податкового зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, як є власниками нежитлової нерухомості.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що у його власності наявне нерухоме майно площею 87,5 кв.м. Контролюючим органом сформоване податкове повідомлення-рішення від 02.04.2021 №0-1705, яким визначено суму податкового зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2020 рік. Визначення ставки податку здійснене на підставі рішення Дубровицької міської ради «Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2020 рік» від 21.06.2019 №837. Таке рішення органу місцевого самоврядування не містить конкретизації розміру мінімальної заробітної плати та не містить інших норм щодо ставки податку, яку саме органи місцевого самоврядування повинні встановлювати в своїх рішеннях з даного податку; Рішення №837 не містить вказівки на термін його дії; Рішення №837 втратило чинність. 19.06.2020 Дубровицькою міською радою прийняте рішення №991 про встановлення ставок податку; відповідно до підпункту 12.3.3 пункту 12.3 статті 12 ПК України, якщо в рішенні органу місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків та/або зборів, а також податкових пільг з їх сплати не визначено термін його дії, таке рішення є чинним до прийняття нового рішення; тому Рішення №837 втратило чинність.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 03 липня 2023 року адміністративний позов залишено без задоволення.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що рішенням Дубровицької міської ради «Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2020 рік» від 21.06.2019 №837 були встановлені ставки податку на 2020 рік; таке рішення є обов`язковим для податкового органу при визначенні розміру податкових зобов`язань згідно норм Податкового кодексу України. Володіючи достовірною інформацією про наявність у позивача на правові власності нерухомого майна, що є об`єктом оподаткування, контролюючим органом правомірно визначено суму податкового зобов`язання.

Відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9739745 від 02.02.2006 та Договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, посвідченого приватним нотаріусом Дубровицького районного нотаріального округу Мелех О.П. 30.01.2006 та зареєстрованого в реєстрі за №288, позивач є власником нежитлової нерухомості, а саме: будівля заготівельного магазину площею 87,5 кв.м.

Дубровицькою міською радою прийняте рішення «Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2020 рік» від 21.06.2019 №837 (далі Рішення №837).

Рішенням №837 встановлено розмір податку код 1230.1 Торгові центри, універмаги, магазини 0,700 за 1 кв.м від мінімальної заробітної плати.

Контролюючим органом винесене податкове повідомлення-рішення від 02.04.2021 №0-1705 (далі ППР №0-1705), яким визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2020 рік у розмірі 2651,77 грн.

Позивач не погоджуючись із вказаним рішенням, звернувся до суду з цим позовом.

Залишаючи адміністративний позов без задоволення суд першої інстанції виходив з того, що встановлення місцевих податків і зборів входить до компетенції саме органів місцевого самоврядування, податковий же орган наділений повноваженнями по застосуванню в межах своєї компетенції вже прийнятих нормативно-правових актів, в тому числі рішень органів місцевого самоврядування, норми яких є чинними на час їх застосування та обов`язковими.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України передбачено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Відповідно до підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Згідно підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України визначено, що ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Згідно підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями).

Відповідно підпункту 12.3.4 пункту 12.3.4 статті 12 ПК України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 25 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 № 294-IX установлені розміри мінімальної заробітної плати: з 01.01.2020 по 31.08.2020 4723,00 грн; з 01.09.2020 по 31.12.2020 5000,00 грн.

Згідно пункту 52-5 підрозділу 10 Розділу XX ПК України, об`єкти нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відповідно до статті 266 цього Кодексу в період з 1 березня по 31 березня 2020 року.

Отже розрахунок податкових зобов`язань зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2020 рік є таким:

0,7 (ставка, установлена Рішенням №837) х 4723,00 грн (мінімальна заробітна плата станом на 01.01.2020) х 87,5 (площа нерухомого майна) = 2892,75 грн; місячний розмір податку становить 241,07 грн; отже податкове зобов`язання за 2020 рік становить 2651,77 грн (241,07 грн х 11 місяців).

Відтак, апеляційний суд дійшов висновку про правомірність та правильність визначення податкових зобов`язань за 2020 рік згідно оскаржуваного ППР №0-1705.

В додатку до Типового рішення про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.05.2017 №483 (далі Постанова №483), зазначено «відсотків розміру мінімальної заробітної плати» - проте без конкретизації розміру мінімальної заробітної плати та без будь-яких інших норм щодо ставки податку, яку саме органи місцевого самоврядування повинні встановлювати в своїх рішеннях з даного податку; позивач зазначає, що Рішення №837 не містить вказівки на термін його дії.

Такі доводи позивача відхиляються судом, оскільки Рішення органу місцевого самоврядування «Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2020 рік» №837 прийняте 21.06.2019 із визначення ставок податку на 2020 рік, тобто при прийнятті рішення не визначається розмір мінімальної заробітної плати на наступний рік; розмір мінімальної заробітної плати визначається лише законом Про державний бюджет України на відповідний рік.

При прийнятті рішення про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на відповідний рік, при визначенні розміру податкових зобов`язань застосовується розмір мінімальної заробітної плати, який установлений на такий рік, тобто, якщо рішення про встановлення ставок стосується 2020 року, то застосуванню при визначенні розміру податку застосовується мінімальна заробітна плата, установлена станом на 01.01.2020.

Рішення №837, як нормативно-правовий акт органу місцевого самоврядування, є чинним для застосування та визначення сум податкових зобов`язань з податку на 2020 рік, не скасоване у судовому подяку, тому підлягає застосуванню при визначенні розміру податку за 2020 рік.

19.06.2020 як вказує позивач, Дубровицькою міською радою прийняте рішення №991 про встановлення ставок податку; відповідно до підпункту 12.3.3 пункту 12.3 статті 12 ПК України, якщо в рішенні органу місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків та/або зборів, а також податкових пільг з їх сплати не визначено термін його дії, таке рішення є чинним до прийняття нового рішення; тому Рішення №837 втратило чинність.

Згідно підпункту 12.3.3 пункту 12.3 статті 12 ПК України, якщо в рішенні органу місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків та/або зборів, а також податкових пільг з їх сплати не визначено термін його дії, таке рішення є чинним до прийняття нового рішення.

Дана норма стосується випадків коли: рішення органу місцевого самоврядування про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, прийняте для визначення ставок на 2020 рік, але протягом звітного податкового року ставки змінюються саме для 2020 року; коли рішення органу місцевого самоврядування про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, прийняте для визначення ставок на 2020 рік, проте у 2020 році не приймалося рішення про визначення ставок на 2021 рік, то застосовується рішення про визначення ставок на 2020 рік.

Рішенням №837 встановлені ставки податку на 2020 рік, а Рішенням №991 від 19.06.2020 встановлені ставки податку на 2021 рік; тобто Рішення №991 не стосується звітного податкового періоду 2020 року взагалі.

Згідно пункту 3 Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів» від 23.11.2018 № 2628-VIII: «Установити, що у 2019 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів, які прийняті на виконання цього Закону, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності"».

Аналогічна норма була прийнята і щодо 2020 року пункт 52-7 «Інші перехідні положення» ПК України: «Встановити, що у 2020 році на проекти рішень, рішення сільських, селищних, міських рад, рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, про внесення змін до прийнятого рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів щодо зменшення ставок єдиного податку, та/або плати за землю, та/або податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, щодо об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, прийняті відповідно до пункту 52-6 підрозділу 10 розділу XX цього Кодексу, не поширюється підпункт 4.1.9 пункту 4.1 та пункт 4.5 статті 4, підпункт 12.3.4 пункту 12.3, підпункт 12.4.3 пункту 12.4 (у частині строку прийняття та набрання чинності рішень) та пункт 12.5 (у частині строку набрання чинності рішеннями) статті 12 Податкового кодексу України, Закон України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", частина третя статті 15 Закону України "Про доступ до публічної інформації", Закон України "Про державну допомогу суб`єктам господарювання".

Відповідно до підпункту 4.1.9. пункту 4.1 статті 4 ПК України, стабільність - зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року;

Підпунктом 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК України передбачено, що податкове законодавство України ґрунтується, зокрема, на принципі стабільності, який треба розуміти так, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Закон, який вносить зміни до норми податкового законодавства, при недотриманні приписів пункту 4.1.9 ПК України, є чинним, оскільки не суперечить Конституції, як і іншим нормативно-правовим актам, аналогічно щодо місцевих податків і зборів, право на встановлення яких законодавчо передано органам місцевого самоврядування. Норма підпункту 4.1.9 ПК України встановлює обмеження, не передбачаючи жодних наслідків (зокрема санкцій) у разі його порушення.

Відповідно до стаття 41 Конституції України право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (995_004). Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що позивач не скористався правом звернення до суду з позовом про оскарження рішення органу місцевого самоврядування №837, яким керувався контролюючий орган, приймаючи оскаржуване ППР №0-1705 (доказів оскарження не надано).

Положення Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів» від 23.11.2018 № 2628-VIII не були в установленому законом порядку визнані не конституційними.

Встановлення місцевих податків і зборів входить до компетенції саме органів місцевого самоврядування, податковий же орган наділений повноваженнями по застосуванню в межах своєї компетенції вже прийнятих нормативно-правових актів, в тому числі рішень органів місцевого самоврядування, норми яких є чинними на час їх застосування та обов`язковими.

Аналогічна правова позиція відображена Верховним Судом у справі №825/1496/17 (постанова від 15.05.2019) та справі №460/2764/18 (постанова від 22.12.2020).

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення адміністративного позову.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження апелянта не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 липня 2023 року в справі №460/2566/23- без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді В. Я. Качмар
В. С. Затолочний