Справа № 520/10890/23
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2024-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 р. Справа № 520/10890/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Русанової В.Б. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2023, головуючий суддя І інстанції: Ніколаєва О.В., м. Харків, повний текст складено 11.12.23 у справі № 520/10890/23

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання протиправним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом також - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі за текстом також - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому, з урахуванням уточнень позовних вимог від 01.06.2023, просив:

- визнати протиправним та скасувати пункт 21 (підпункти 21.1 та 21.2) Наказу Державної міграційної служби України «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» від 31.05.2019 за № 165 про визнання недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання серії КВ № 8581/48754 від 16.06.2004 та НОМЕР_1 від 12.09.2012, видані громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам Нгуєн ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2023 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано пункт 21 (підпункти 21.1 та 21.2) Наказу Державної міграційної служби України «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» від 31.05.2019 за № 165 про визнання недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання серії КВ № 8581/48754 від 16.06.2004 та НОМЕР_1 від 12.09.2012, видані громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам Нгуєн ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України судовий збір у сумі 1073,60 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Державна міграційна служба України оскаржила його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, без урахування обставин, що мають значення для ухвалення рішення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач наводить обставини справи та вказує, що судом першої інстанції не враховано, що рішення щодо документування громадянина ОСОБА_4 посвідкою на постійне проживання серії КВ №8581/48754 від 16.06.2004 прийнято з порушенням норм міграційного законодавства, а отже оскаржуваний наказ є таким, що прийнятий на підставі норм та відповідно до вимог законодавства, що регулює правовідносини у сфері імміграції іноземців та осіб без громадянства в Україні.

За результатами апеляційного розгляду відповідач просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України) суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що у 1987 році позивач прибув до України з метою професійного навчання згідно з договором між Урядом Союзу Радянських Соціалістичних Республік (далі за текстом - СРСР) і Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам (далі за текстом - СРВ) про напрям і прийом в`єтнамських громадян на професійне навчання і роботу на підприємствах і організаціях СРСР від 02.04.1981. Працював на Бердянському заводі сільськогосподарських машин у період з 1987 по 1991 роки.

26.06.2003 позивач звернувся до Макарівського РВ ГУ МВС України в Київській області з клопотанням про залишення в Україні на постійне проживання.

На підставі вказаної заяви 16.06.2004 керівництвом ГІРФО ГУ МВС України в Київській області прийнято рішення про документування позивача посвідкою на постійне проживання відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» та видано посвідку на постійне проживання в Україні серії КВ №8581/48754 від 16.06.2004, терміном дії безстроково.

У подальшому позивачу видано посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 12.09.2012.

У травні 2023 року до Центрального міжрегіонального управління ДМС у місті Києві та Київській області надійшов запит з ГУ ДМС України в Харківській області щодо перевірки законності надання дозволу на міграцію та документування посвідкою на постійне проживання позивача у зв`язку зі зверненням останнього із заявою про обмін посвідки на постійне проживання.

За результатами розгляду зазначеного запиту та доданих до нього документів заступником начальника ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області затверджено висновок про перевірку матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні позивача.

Зі змісту наявної в матеріалах справи копії вказаного висновку вбачається, що іноземець ОСОБА_1 не мав жодних правових підстав щодо отримання посвідки на постійне проживання, у зв`язку з чим оформлені на його ім`я посвідки підлягають визнанню недійсними та вилученню, а вказаний висновок вирішено надіслати до Державної міграційної служби України для підготовки проекту наказу Голови ДМС про скасування рішень щодо видачі посвідок на постійне проживання серії КВ №8581/48754 від 16.06.2004 та ХР №2661 від 12.09.2012 та визнання їх недійсними.

Вказаний висновок вмотивований встановленням порушення абзацу 4 пункту 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» під час оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, оскільки позивач звернувся про видачу посвідки після закінчення терміну, встановленого абзацом 4 пунктом 4 Прикінцевих положень вказаного Закону, де зазначено, що вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію, іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Водночас зі змісту вказаного висновку вбачається, що керівництвом УГІРФО ГУ МВС України у місті Києві 26.06.2003 прийнято рішення про документування позивача посвідкою на постійне проживання відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» та видано посвідку на постійне проживання в Україні серії КВ №8581/48754 від 16.06.2004 та ХР №2661 від 12.09.2012, терміном дії безстроково.

Зазначені підстави для видачі посвідки на постійне проживання були самостійно визнані керівництвом УГІРФО ГУ МВС України у місті Києві.

На підставі цього висновку Державною міграційною службою України 31.05.2019 прийнято Наказ «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» №165, зокрема, у відношенні позивача.

За змістом пункту 21 вказаного наказу на підставі висновку ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області від 29.05.2019 стосовно громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання серії КВ №8581/48754 від 16.06.2004 та серії НОМЕР_2 від 12.09.2012.

Позивач, уважаючи пункт 21 оскаржуваного наказу протиправним, звернувся до суду з позовною заявою у цій справі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що на момент звернення позивача з клопотанням про надання посвідки було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до п. 4 розділу V Закону України "Про імміграцію", разом з тим недотримання позивачем передбаченого цією нормою шестимісячного терміну не є підставою для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання, а тому дійшов висновку, що Наказ Державної міграційної служби України Державної міграційної служби України «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» від 31.05.2019 за №165 в оскаржуваній частині винесений з порушенням норм чинного законодавства України та підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, та виходить з такого.

Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 за № 2491-III (далі за текстом - Закон № 2491) (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 1 Закону № 2491 визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону № 2491 посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Відповідно до абз. 4 п. 4 Прикінцевих Положень Закону № 2491 вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Абзацом 6 п. 4 розділу V Закону № 2491 встановлено, що особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12 - 15 цього Закону.

Отже колегія суддів зазначає, що на момент звернення позивача з клопотанням щодо видачі йому посвідки на постійне проживання було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до п. 4 розділу V Закону № 2491.

Таким чином позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки він прибув до України у 1981 році, а Закон України «Про імміграцію», прийнятий 07 червня 2001 року, передбачав набуття дозволу на імміграцію позивачем в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб`єкта владних повноважень. Отже позивачу відповідно до положень Закону України «Про імміграцію» правомірно була надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 27.02.2018 у справі №810/1709/17, від 13.03.2018 у справі №820/3610/17, від 27.03.2019 у справі №820/1863/17, від 29.03.2018 у справі №820/1881/17, від 11.07.2018 у справі №820/2244/16.

Статтею 12 Закону № 2491 передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції) визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983 (далі за текстом - Порядок № 1983).

Відповідно до п. 21 Порядку № 1983 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу (п. 22 Порядку № 1983).

За приписами п. 23 Порядку № 1983 ДМС територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону № 2491. Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі (п. 24 Порядку № 1983).

З наведених вище вимог Закону № 2491 та положень Порядку № 1983 вбачається, що перевірка з питання скасування дозволу на імміграцію проводиться за поданням органу внутрішніх справ, іншого органу виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Вказаними нормами на органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, як на суб`єктів владних повноважень, покладено обов`язок проведення всебічної перевірки на підставі відповідного подання.

Колегія суддів зазначає, що при наданні 26 червня 2003 року позивачу посвідки на постійне проживання в Україні на підставі п. 4 розділу V Прикінцевих положень Закону № 2491 УГІРФО ГУМВС України в м. Києві проводив перевірку підстав залишення на постійне проживання в Україні позивача, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну не виявив та надав позивачу посвідку на постійне проживання в Україні.

Разом з тим посиланням на вказану ж норму Закону відповідач обґрунтовує прийняттям протилежного рішення - висновку про скасування посвідки на постійне проживання в Україні.

При цьому, ані судом першої, ані судом апеляційної інстанції не встановлено, що з дати видання посвідки виникли обставини, передбачені ст. 12 Закону № 2491, які б тягли за собою скасування дозволу на імміграцію (посвідки на постійне проживання в Україні) позивача.

Згідно з п. 18 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 за № 251, посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону № 2491.

Отже посвідка на постійне проживання може бути скасована суб`єктом владних повноважень лише у випадку скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України "Про імміграцію". Інших підстав для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання діюче законодавство не передбачає.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 03.08.2018 у справі №820/1608/17, від 20.03.2019 у справі №820/391/19.

Як зазначалось вище, ані статтею 12 Закону № 2491, ані жодною іншою нормою законодавства України не передбачено підставою для прийняття органом міграційної служби рішення про визнання недійсною посвідки на постійне проживання чи скасування дозволу на імміграцію, пропуск заінтересованою особою шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 12 Закону № 2491 передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано в інших випадках, передбачених законами України.

Разом з тим, інших випадків, зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавством передбачено не було.

Крім того, з приводу доводів відповідача про пропуск позивачем шестимісячного строку звернення за отриманням посвідки, слід відмітити, що пунктом 2 розділу V Прикінцеві положення Закону № 2491 було зобов`язано Кабінет Міністрів України у двомісячний термін з дня набрання чинності цим Законом прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону.

Пунктом 3 розділу V Прикінцеві положення Закону № 2491 рекомендовано Президенту України визначити центральний орган виконавчої влади, на який буде покладено виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції, та привести свої акти у відповідність з цим Законом.

З метою забезпечення виконання Закону № 2491 Президентом України видано Указ № 596 від 07.08.2001, яким покладено на Міністерство внутрішніх справ України виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та зобов`язано Кабінет міністрів України затвердити у двомісячний строк зразок посвідки на постійне проживання в Україні, правила та порядок її оформлення і видачі, а також порядок видачі посвідки на постійне проживання в Україні особам, зазначеним у пункті 4 розділу V Прикінцеві положення Закону № 2491.

Таким підзаконним актом стала Постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання» від 26.12.2002 за № 1983. Відповідно до вступної частини постанова видана на виконання статті 5 Закону України Про імміграцію, тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абзацом четвертим пункту 4 розділу V Прикінцеві положення Закону №2491 (з простроченням на 1 рік 2 місяці).

Отже документування посвідками на постійне місце проживання в`єтнамських громадян на підставі Закону України «Про імміграцію» відповідними міграційними органами фактично було розпочато після 26.12.2002 у порядку, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 за № 1983, вже після спливу шестимісячного терміну, передбаченого Прикінцевими положеннями Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до наведеного вище жоден громадянин В`єтнаму не міг звернутися і бути документованим посвідкою на постійне проживання у визначений законом термін до 07.02.2002, оскільки порядок видачі таких посвідок затверджено Кабінетом Міністрів України всупереч п. 2 розділу V Прикінцевих положень Закону № 2491 та Указу Президента України № 596 від 07.08.2001.

Недотримання позивачем передбаченого вказаною нормою шестимісячного терміну не є підставою для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 27.02.2018 у справі №810/1709/17, від 20.03.2019 у справі №820/391/19.

Доказів того, що посвідки на постійне проживання позивача, видані УГІРФО ГУМВС України в м. Києві, отримані позивачем у не передбаченому законом порядку, відповідачем не надано.

Висновком Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про перевірку матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину СРВ ОСОБА_1 встановлено, що рішення про видачу посвідки на постійне проживання громадянину ОСОБА_5 прийняте з порушенням вимог Закону та підлягає скасуванню відповідно до вимог пункту 73 Порядку оформлення наказом Голови ДМС України (а. с. 72).

Між тим доказів притягнення до відповідальності посадових осіб, які складали, затверджували та видали посвідки на постійне проживання, за прийняття безпідставних рішень, не надано ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано доказів правомірності Наказу Державної міграційної служби України «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» від 31.05.2019 за № 165 в частині, що стосується позивача (п. 21).

З огляду на встановлені у справі обставини та досліджені докази, колегія суддів вуважає, що Наказ ДМС України № 165 від 31.05.2019 в частині визнання недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання серії КВ №8581/48754 від 16.06.2004 та серії НОМЕР_1 від 12.09.2012, видані громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , прийнятий не на підставі та не у спосіб, що передбачені Законом України «Про імміграцію» та Порядком № 1983.

Вирішуючи спірні правовідносини, колегія суддів також уважає за необхідне застосувати положення ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у рішенні Кlаss та інші проти Німеччини від 06 вересня 1978 року (п. 67), ефективність засобу юридичного захисту у значенні статті 13 ЄКПЛ не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Крім того, орган, що згадується в цій статті, не обов`язково має бути судовим. Однак при визначенні того, чи є звернення до нього ефективним засобом юридичного захисту мають враховуватися його повноваження і процесуальні гарантії, які він забезпечує.

Під визначенням терміну процесуальні гарантії вважається, зокрема, право бути вислуханим компетентним органом під час проведення процедури, що передувала оскаржуваному рішенню.

Право особи на безпосередню участь у проведенні процедури про скасування дозволу на імміграцію в Україну гарантовано національним законодавством України, а саме: п. 23 Порядку № 1983.

Громадянин країни, якого стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинен мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному орані, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності.

Відповідачем ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не надано доказів того, що за весь час проживання на Україні позивачем порушено чинне законодавство України, в тому числі Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» або вчинено злочин.

На підставі викладених обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення відповідача порушує права позивача на постійне проживання в Україні та його права і законні інтереси як іноземця та породжує негативні наслідки для нього.

Такими наслідками відповідно до ст. 13 Закону України "Про імміграцію" є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа, яка не виїхала протягом місяця, підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством. Крім того, згідно зі ст. 14 цього Закону, особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Отже відповідачем, крім іншого, не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини в обставинах, що виникли. Скасування посвідки на постійне проживання в Україні без врахування обставин, які існують, суттєво порушує права позивача, оскільки він мав передбачені законом підстави на отримання такої посвідки.

Разом з тим колегія суддів ураховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у рішенні по справі "Рисовський проти України" (№29979/04), в якому викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "належного урядування".

Так, Європейським судом з прав людини вказано на те, що принцип "належного урядування", зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків (заява №29979/04, пункт 70).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), пункт 73).

Держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків; ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу (рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), пункт 74).

Враховуючи викладене колегія суддів уважає, що Наказ ДМС України № 165 від 31.05.2019 в частині визнання недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання серії КВ №8581/48754 від 16.06.2004 та серії ХР №2661 від 12.09.2012, видані громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , є протиправним та підлягає скасуванню.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи відповідача, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують та свідчать про незгоду із правовою оцінкою суду першої інстанції.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

З урахуванням приписів статті 139 КАС України питання розподілу судових витрат судом апеляційної інстанції не вирішується.

Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2023 у справі № 520/10890/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді В.Б. Русанова О.В. Присяжнюк