Справа № 280/2073/24
Суддя: Артоуз Олеся Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ПРО ВІДМОВУ У ВІДКРИТТІ ПРОВАДЖЕННЯ В АДМІНІСТРАТИВНІЙ СПРАВІ

27 березня 2024 рокуСправа № 280/2073/24
м. Запоріжжя

Суддя Запорізького окружного адміністративного суду Артоуз О.О., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Лівобережного відділу державної виконавчої служби у Запоріжжі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) (69006, м. Запоріжжя, пр. Металургів, буд 6, ), третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП ЛІЗИНГ» (01033, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 43, ), третя особа на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «БУДМОНТАЖСНАБ ПЛЮС» (69001, м. Запоріжжя, вул. Волгоградська, буд. 31, ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

06 березня 2024 року до Запорізького окружного адміністративного суду засобами поштового зв`язку надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Лівобережного відділу державної виконавчої служби у Запоріжжі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (далі відповідач) треті особи ТОВ «ОТП ЛІЗИНГ», ТОВ «БУДМОНТАЖСНАБ ПЛЮС» про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, відповідно до якої позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо незняття арешту з майна позивача, накладеного згідно з постановою, серія та номер ЗВП 73263200, виданою 07.11.2023, видавник Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса);

зобов`язати Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) (Код ) зняти арешт, накладений на рухоме майно позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) згідно з постановою, серія та номер ЗВП 73263200, виданою 07.11.2023, видавник Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса):

згідно накладної № 557 від 02.05.2016 Покупець: ОСОБА_1 Постачальник: ПП «Монто-Транс»;

згідно видаткової накладної № 1 від 18 серпня 2020 року Покупець: ОСОБА_1 Постачальник: ТОВ «ЗАПОРІЖЕЛЕКТРОТЕХ»;

згідно видаткової накладної № 7841-Б від 06 жовтня 2016 року покупець: ОСОБА_1 постачальник: ТОВ «СТАРЛАЙТГРУП СЕРВІС»;

згідно видаткової накладної № 1478-А від 04 липня 2016 року Покупець: ОСОБА_1 Постачальник: ТОВ «СТАРЛАЙТГРУП СЕРВІС»;

згідно видаткової накладної № 33 від 15 лютого 2017 року Покупець: ОСОБА_1 постачальник: ТОВ «СВРОТЕЗІС»;

згідно видаткової накладної № 42 від 20 березня 2017 року Покупець: ОСОБА_1 постачальник: ТОВ «СВРОТЕЗІС»;

згідно видаткової накладної № 79 від 11 квітня 2017 року покупець: ОСОБА_1 постачальник: ТОВ «СВРОТЕЗІС»;

зобов`язати Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) (Код ) повернути рухоме майно позивачу: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) арешт на яке знято у ЗВП 73263200;

стягнути за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) судові витрати зі стати судового збору.

Ухвалою суду від 11.03.2024 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду: уточненої позовної заяви, оформленої у відповідності до вимог ст. 160 КАС України, копії заяви ОСОБА_1 від 17.01.2024, у кількості примірників відповідно до кількості учасників справи.

22 березня 2024 року на адресу суду надійшла уточнена позовна заява.

Вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі, суд зазначає таке.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує, що майно вилучене згідно постанов про опис та арешт майна від 16.11.2023 ВП № 73246533, про опис та арешт майна від 21.11.2023 ВП № 73246533 ЗВП 73263200, про опис та арешт від 16.11.2023 ВП№ 67476570 за адресою місто Запоріжжя, вул. Волгоградська, буд. 31, є власністю позивача, а не боржника у виконавчому провадженні ТОВ «БУДМОНТАЖСНАБ ПЛЮС». У зв`язку із вказаним позивач звернувся до відповідача із заявами про повернення майна. Позивач вважає бездіяльність відповідача щодо не зняття арешту протиправною оскільки майно не належить боржнику у виконавчому провадженні на даний час тому відповідача слід зобов`язати зняти з рухомого майна арешт, накладений постановою у зведеному виконавчому провадженні № .11.2023.

Також, позивачем до уточненої позовної заяви додано копію листа відповідача від 04.03.2024 № 24134 в якому відповідач вказує, що під час складання постанови про опис та арешт майна боржника державному виконавцю не було надано підтверджуючих документів на право володіння майном іншими особами та запропоновано позивачу звернутися до суду з позовом про визнання права власності на майно, вилучення майна з постанови про опис та арешт майна боржника, накладений виконавцем.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи немає підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Адміністративно-правовий спір має певні ознаки. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Обов`язковою ознакою позовної форми захисту права в адміністративному суді має бути наявність спору про право публічне, тобто спору про права і обов`язки в публічних правовідносинах.

У свою чергу неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду його акт індивідуальної дії (або бездіяльність, дії).

Під час визначення предметної юрисдикції справ необхідно виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Водночас визначальними ознаками приватноправових відносин є, зокрема, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватно-правових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Як зазначив позивач, при маючи намір реалізувати своє право на продаж дізнався у нотаріусом про наявність арештів зареєстрованих у єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Тобто, фактично підставою для звернення до суду із позовом слугує наявність накладеного арешту на майно позивача, що перешкоджає йому можливості реєстрації його або відчуження. Також, в позовній заяві зазначено про те, що під час складання постанови про опис та арешт майна боржника державному виконавцю не було надано підтверджуючих документів на право володіння майном іншими особами та запропоновано позивачу звернутися до суду з позовом про визнання права власності на майно, вилучення майна з постанови про опис та арешт майна боржника, накладений виконавцем.

Положеннями частини першої статті 287 КАС визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну «Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

З наведеної норми вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Як вказала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2020 року у справі №340/25/19, для визначення юрисдикції таких спорів необхідно визначити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу державної виконавчої служби при накладенні арешту на певне майно, то такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин.

Висновки щодо застосування норм права, що викладені у вказаних постановах Верховного Суду відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Суд вважає, що вказаний спір не є публічно-правовим, а стосується захисту цивільних прав позивача щодо майна, яке обтяжене арештом, тож цей спір з приводу визнання права власності та зобов`язання зняти арешт з рухомого майна не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відтак, у разі якщо позивач бажає захистити свої саме приватноправові інтереси та вирішити питання про зняття арешту з належного йому майна, бажаючи в подальшому користуватись таким майном у відповідності до приписів Цивільного кодексу України, то вказане питання повинно вирішуватись в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства.

Особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), що засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників регулюються Цивільним кодексом України від 16.01.2003 №435-IV.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом із тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №826/23586/15.

Суд зазначає, що спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Відтак, оскарження бездіяльності виконавця, спрямованих на зняття арешту з спірного майна, не приведе до належного захисту прав позивача, оскільки навіть визнання судом бездіяльності протиправною не буде підставою для винесення виконавцем постанови про зняття арешту з майна з огляду на вичерпний перелік цих підстав, установлений статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження».

З огляду на наведене, в даному випадку, спір фактично виник стосовно питання про право цивільне, оскільки підставами позову визначено питання зняття арешту з рухомого майна на яке накладено арешт згідно постанов про опис та арешт майна від 16.11.2023 ВП № 73246533, про опис та арешт майна від 21.11.2023 ВП № 73246533 ЗВП 73263200, про опис та арешт від 16.11.2023 ВП№ 67476570, а відтак, такий спір не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин спір у цій справі не має ознак публічно-правового та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV, рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Отже, з урахуванням суті цього спору, характеру правовідносин, суб`єктного складу сторін, підстав та предмету позову цей спір є приватно-правовим і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки спрямований на захист майнових прав позивача. Такий позов підлягає розгляду місцевим загальним судом в порядку цивільного судочинства.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене, наявні підстави для відмови у відкритті провадження у даній справі.

Згідно з ч. 6 ст. 170 КАС України, у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 241, 243, 248 КАС України, суддя -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Лівобережного відділу державної виконавчої служби у Запоріжжі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) (69006, м. Запоріжжя, пр. Металургів, буд 6, ), третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП ЛІЗИНГ» (01033, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 43, ), третя особа на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «БУДМОНТАЖСНАБ ПЛЮС» (69001, м. Запоріжжя, вул. Волгоградська, буд. 31, ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Суд роз`яснює ОСОБА_1 щодо можливості звернення в порядку цивільного судочинства.

Копію ухвали надіслати на адресу позивача разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Ухвала виготовлена та підписана 27 березня 2024 року.

Суддя О.О. Артоуз