Справа № 200/447/24
Суддя: Тарасенко І.М.
Дата ухвалення: 2024-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2024 року Справа№200/447/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тарасенка І.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (юридична адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ); начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ); офіцера ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) про визнання протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач 1); начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 (далі відповідач 2); офіцера ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 (далі відповідач 3) про визнання протиправним та зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач просить суд: визнати бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 , начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , полковника ОСОБА_2 , офіцера ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , що виразилася у не розгляді та ненаданні відповіді на пояснення ОСОБА_1 , яке відібрано 23.05.2023 року о 22:52 офіцером ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника ОСОБА_2 .

В обґрунтування позову зазначив, що йому не була надана відповідь на його пояснення яке відібрано 23.05.2023 року о 22:52 офіцером ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника ОСОБА_2 .

Отже, позивач вважає, що тим самим було порушеного його права, у зв`язку із чим звернувся до суду із даним позовом.

29 січня 2024 року відкрито провадження по справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження. В ухвалі було запропоновано відповідачам у п`ятнадцятиденний строк з моменту отримання ухвали про відкриття провадження у справі надати суду відзив на позовну заяву зі всіма доказами на його підтвердження, які наявні у відповідача.

Офіцер ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 (відповідач 3) надав суду відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому зазначив, що 23.05.2023 року позивач перебував на добовому чергуванні у складі групи оперативного реагування ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Близько 22 години 23.05.2023 до ОСОБА_3 надійшла усна вказівка оперативного чергового здійснити перевірку наявності у Міській лікарні № 2 м. Краматорськ стрільця групи охорони та патрульно-постової служби взводу охорони та патрульно-постової служби роти ІНФОРМАЦІЯ_3 солдата ОСОБА_1 .

Дане питання виникло в наслідок того, що солдат ОСОБА_1 самостійно, без супроводу медичного працівника відділу, на власний розсуд, вирішив вибути у зазначений медичний заклад не повідомивши про це своїм безпосереднім та прямим начальникам (командирам).

По прибуттю до медичного закладу ОСОБА_3 впевнився в тому, що солдат ОСОБА_1 перебуває у лікарні. При цьому, відповідач 3 запропонував йому надати пояснення щодо залишення розташування відділу, але він відмовився посилаючись на ст. 63 Конституції України, про те згодом змінив своє рішення та сказав що викладе пояснення тільки власноруч, що і було ним зроблено.

Відповідач 3 зазначив, що його візит до лікарні та відібрання пояснень стосувались лише факту самовільного залишення ОСОБА_1 розташування відділу.

Щодо тверджень позивача про те, що надані ним пояснення є зверненням, яке не було належним чином розглянуто відповідачами, у тому числі й відповідачем 3, ОСОБА_3 зауважив, що правовідносини пов`язані з проходженням громадянами України військової служби у Збройних Силах України регулюються низкою нормативно-правових актів як загального так і спеціального характеру, зокрема Статутами Збройних Сил України.

Відповідач 3 окремо відзначив те, що частиною першою статті 3 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Крім того, у даній статті викладені вимоги до змісту кожного виду звернень.

При цьому закон не визначає письмові пояснення громадян надані на вимогу як вид звернення до суб`єкта владних повноважень.

Наказом Міністерства оборони України від 28.12.2016 року № 735 затверджено Інструкцію про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України.

Відповідно до пункту 6 розділу І даної Інструкції усі звернення громадян, що надходять до Міністерства оборони України, органів військового управління, військових частин, підлягають обов`язковій класифікації за встановленими статтею 3 Закону України «Про звернення громадян» їх видами, а саме: пропозиції (зауваження), заяви (клопотання), скарги. Тобто, Інструкцією, норми якої мають спеціальний характер, визначено, що до розгляду приймаються лише пропозиції, заяви та скарги.

Крім того, у п. 4 розділу ІІ Інструкції зазначено, що у зверненні мають бути зазначені прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги.

Письмове звернення має бути надруковане або написане від руки, розбірливо, чітко підписане заявником (групою заявників) із зазначенням дати.

Отже, ОСОБА_3 вказує на те, що аналіз вище перелічених норм дає підстави стверджувати, що надані ОСОБА_1 пояснення за своєю правовою природою фактично не є зверненням, не відповідають вимогам які ставляться до звернень громадян та, зокрема, військовослужбовців, а тому у ІНФОРМАЦІЯ_1 були відсутні підстави для розгляду даних пояснень саме як звернення.

Крім того, відповідач 3 зазначив, що залучення його у даній справі у якості співвідповідача безпідставним та таким, що суперечить процесуальним нормам, оскільки перебуваючи на посаді начальника групи виявлення, припинення злочинів та інших правопорушень ІНФОРМАЦІЯ_1 він не наділений публічно-владними управлінськими функціями, оскільки його діяльність не направлена на задоволення публічного інтересу, тобто на задоволення потреб значного кола осіб, не пов`язана з наданням публічних та/або адміністративних послуг, відповідач 3 не є суб`єктом виборчого процесу, не здійснює управління діяльністю ІНФОРМАЦІЯ_1 та не наділений компетенцією приймати самостійні рішення які б впливали на таку діяльність.

Тобто, ОСОБА_3 вказує на те, що у нього відсутня правосуб`єктність, яка б надавала йому можливість бути самостійним відповідачем у адміністративних спорах, що випливають з діяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тим більше, що у своїй повсякденній діяльності відповідач 3 не виступає самостійним суб`єктом владних повноважень, а діє від імені ІНФОРМАЦІЯ_1 , а отже не може бути залучений у справу в якості співвідповідача.

Отже, на думку ОСОБА_3 , можна стверджувати, що у даному випадку наявний дефект відповідача.

З огляду на вищевикладене, ОСОБА_3 просив суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог.

Представник ІНФОРМАЦІЯ_1 (відповідач 1) також надав суду відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому просив суд відмовити позивачу у його позові, мотивуючи це наступним.

Частиною першою статті 3 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

При цьому, дана стаття містить норму-дефініцію яка розкриває сутність та зміст кожного виду звернення, а саме:

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Представник відповідач 1 вказує на те, що Закон України «Про звернення громадян» не визначає подання пояснень як спосіб та/або форму звернення громадян до суб`єктів владних повноважень.

Також, представник відповідача 1 звертає увагу на тому, що позивач та ІНФОРМАЦІЯ_4 були пов`язані відносинами військової служби. Дані правовідносини є предметом регулювання нормативних актів, що мають спеціальний характер.

Так, у частині 2 статті 1 Закону України «Про звернення громадян» зазначено, що Військовослужбовці, працівники органів внутрішніх справ і державної безпеки, а також особи рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України мають право подавати звернення, які не стосуються їх службової діяльності. Тобто законодавець передбачив, що звернення військовослужбовців пов`язані зі службовою діяльністю мають регулюватись іншими нормативно-правовими актами. Такими нормативними актами, зокрема, є Статути Збройних Сил України.

Заява чи скарга з інших питань службової діяльності подається безпосередньому командирові (начальникові) тієї особи, дії якої він оскаржує, а в разі, якщо особи, які подають скаргу, не знають, з чиєї вини порушені їх права, заява чи скарга подається в порядку підпорядкованості. У такому самому порядку подаються пропозиції (ст. 111 Дисциплінарного статуту).

На думку представника відповідача 1, надані ОСОБА_1 пояснення за своєю правовою природою фактично не є зверненням, не відповідають вимогам які ставляться до звернень громадян та, зокрема, військовослужбовців, а тому у ІНФОРМАЦІЯ_1 були відсутні підстави для розгляду даних пояснень саме як звернення. Наведені позивачем у позовній заяві аргументи ґрунтуються лише на його внутрішньому переконанні та невірній інтерпретації норм матеріального права.

Враховуючи викладене у даному відзиві, у зв`язку із тим що пояснення відібране у позивача 23.05.2023 не є формою звернення (заяви), скарги, пропозиції та не містила будь-яких вимог, пропозицій, тощо, а лише отримано з метою підтвердження факту перебування ОСОБА_1 у медичному закладі, зазначене пояснення не розглядалось та відповідь йому не надавалась.

Також, представник відповідача 1 вважає, що поданий ОСОБА_1 позов має цілком штучний характер, заявлені позивачем вимоги не спрямовані на досягнення юридично значущого результату щодо захисту прав та інтересів позивача як фізичної особи у правовідносинах з суб`єктами владних повноважень.

Отже, на думку ІНФОРМАЦІЯ_1 , з боку ОСОБА_1 наявний факт зловживання процесуальними правами, що є неприпустимим відповідно до частини 1 статті 45 Кодексу адміністративного судочинства України

Начальник ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 (відповідач 2) також надав суду відзив на позов ОСОБА_1 , в якому зазначив, що діючі нормативні акти не передбачають розгляду пояснень наданих військовослужбовцями як звернень в розумінні Закону України «Про звернення громадян».

Таким чином, відповідач 2 вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки суперечать нормам чинного законодавства України.

За приписами частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення сторін.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , 1978 року народження, РНОКПП НОМЕР_1 , проходить службу на посаді стрільця відділення ІНФОРМАЦІЯ_5 з правової роботи ІНФОРМАЦІЯ_6 , шпк «солдат», за контрактом з 28.10.2020 року до оголошення демобілізації.

23 травня 2023 року ОСОБА_1 в період з 08:00 до 17:00 у м. Краматорськ Донецької області виконував службові обов`язки за бойовим розпорядженням від 22.05.2023 року.

23.05.2023 року у зв`язку із виконанням вказаного бойового розпорядження у позивача сталося погіршення здоров`я, а коли останній прибув до медичної частини ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є в підпорядкуванні ОСОБА_2 , йому було відмовлено у наданні медичної допомоги та названа причина закінчився робочий день.

У зв`язку з цим, ОСОБА_1 самостійно звернувся за меддопомогою та був госпіталізований на стаціонарне лікування у міську лікарню № 2 м. Краматорська, із діагнозом «Правобічна люмбоішалгія з больовим та м`язовотонічним синдромом».

Близько 22 години 23.05.2023 до офіцера ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 надійшла усна вказівка оперативного чергового здійснити перевірку наявності у Міській лікарні № 2 м. Краматорськ стрільця групи охорони та патрульно-постової служби взводу охорони та патрульно-постової служби роти ІНФОРМАЦІЯ_3 солдата ОСОБА_1 .

Дане питання виникло в наслідок того, що солдат ОСОБА_1 самостійно, без супроводу медичного працівника відділу, на власний розсуд, вирішив вибути у зазначений медичний заклад не повідомивши про це своїм безпосереднім та прямим начальникам (командирам).

По прибуттю до медичного закладу ОСОБА_3 впевнився в тому, що солдат ОСОБА_1 перебуває у лікарні. При цьому, відповідач 3 запропонував йому надати пояснення щодо залишення розташування відділу, але він відмовився посилаючись на ст. 63 Конституції України, про те згодом змінив своє рішення та сказав що викладе пояснення тільки власноруч, що і було ним зроблено.

Отже позивач надав пояснення на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 наступного змісту: «По суті завданих мені запитань можу пояснити наступне, що 23.05.2023 року я перебував в наряді патруль № 3 у м. Краматорську. Був у повному екипіруванні, зі зброєю та спецзасобами.

Приблизно о 15:00 мені стало зле, що виникле раптово у спині та грудній клітині, пов`язує це з тим, що все знаряддя та зброя були дуже важкими для хребта та опорно-рухового апарату.

О 17:15 доповів про подію командиру роти ОСОБА_4 , але медик ОСОБА_5 відмовилася надавати направлення до лікаря, тому я був вимушений особисто прибути до госпіталю м. Краматорська, де одразу був госпіталізований у зв`язку із травмою хребта і наразі перебуваю на стаціонарному лікуванні. Більше доповнити мені поки не має чого. Зброя та спец засоби перебувають у ДЗВ.».

Вказане письмове пояснення отримав офіцер ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 23 травня 2023 року о 22 год. 52 хв.

Як зазначає позивач, 13 січня 2024 року йому стало відоме про те, що його письмове звернення від 23.05.2023 року відібране о 22:25 не розглянуте, відповідь не надано, чим порушено його права передбачені ст. 40 Конституції України, ст.ст. 115-117 Закону України «Про дисциплінарний статут Збройних Сил України» та ст. 15 Закону України «Про звернення громадян».

Отже спірним питанням даної справи є правомірність дій відповідачів, щодо не надання відповіді ОСОБА_1 на його письмові пояснення від 23.05.2023 року.

Надаючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Преамбулою Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 року № 393/96-ВР (далі - Закон 393/96-ВР) визначено, що Закон України «Про звернення громадян» регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Статтею першою Закону № 393/96-ВР встановлено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально - економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Під зверненням громадян, згідно з ч. 1 ст. 3 Закону № 393/96-ВР, слід розуміти викладені в письмовій формі або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Відповідно до положень статті 5 Закону № 393/96-ВР звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Звернення може бути усним чи письмовим.

Усне звернення викладається громадянином на особистому прийомі або за допомогою засобів телефонного зв`язку через визначені контактні центри, телефонні «гарячі лінії» та записується (реєструється) посадовою особою.

Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).

У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

Звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз`ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 цього Закону.

Відповідно до статті 15 Закону № 393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів (стаття 20 Закону № 393/96-ВР).

Таким чином, органи, до яких направлено звернення, зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв. При цьому, звернення повинні бути розглянуті та вирішені у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а відповіді за результатами їх розгляду даються тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

З аналізу наведеного вбачається, що вимоги Закону № 393/96-ВР містять чітко установлені строки щодо розгляду звернень громадян. Разом з тим, жодним чинним нормативно-правовим актом не встановлені терміни надіслання особам відповіді на їх звернення.

Так, Верховний Суд у постанові від 26.09.2019 року у справі № 826/11164/16 зазначив, що орган уважається таким, що виконав передбачений Конституцією України обов`язок, якщо склав відповідь на звернення особи у чіткій відповідності до поставлених у ньому питань і довів зміст відповіді до заявника в обраний ним спосіб: поштою або засобами електронного зв`язку.

Судом встановлено, що 23 травня 2023 року о 22 год. 52 хв. він надав письмове пояснення щодо свого звернення до госпіталю у м. Краматорськ та перебування на стаціонарному лікуванні.

Отже, аналіз вище перелічених норм, щодо звернення громадян, дає підстави стверджувати, що надані ОСОБА_1 пояснення за своєю правовою природою фактично не є зверненням, а саме не є пропозицією (зауваженням), заявою (клопотанням) або скаргою в розумінні Закону України «Про звернення громадян», не відповідають вимогам які ставляться до звернень громадян та, зокрема, військовослужбовців.

Суд підкреслює те, що Закон України «Про звернення громадян» не визначає подання пояснень як спосіб та/або форму звернення громадян до суб`єктів владних повноважень.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що правовідносини між позивачем та відповідачами пов`язані відносинами військової служби, а отже регулюються нормативними актами, що мають спеціальний характер.

Так, у частині 2 статті 1 Закону України «Про звернення громадян» зазначено, що Військовослужбовці, працівники органів внутрішніх справ і державної безпеки, а також особи рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України мають право подавати звернення, які не стосуються їх службової діяльності.

Тобто законодавець передбачив, що звернення військовослужбовців пов`язані зі службовою діяльністю мають регулюватись іншими нормативно-правовими актами.

Такими нормативними актами, зокрема, є Статути Збройних Сил України.

Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» встановлено загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки посадових осіб, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

Статтями 12,14 Статуту внутрішньої служби передбачено, що про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо). Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Відповідно до статті 31 Статуту внутрішньої служби начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут збройних сил України.

Відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України вимоги до звернення військовослужбовця, порядок розгляду пропозицій, заяв та скарг, строки розгляду, права військовослужбовця під час розгляду заяви чи скарги, обов`язки командирів, органів військового управління щодо розгляду звернень військовослужбовців регулюються законодавством України про звернення громадян, нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Статтею 110 Дисциплінарного статуту встановлено, що усі військовослужбовці мають право надсилати заяви чи скарги або особисто звертатися до посадових осіб, органів військового управління, органів управління Служби правопорядку, органів, які проводять досудове слідство, та інших державних органів у разі: прийняття незаконних рішень, дій (бездіяльності) стосовно них командирами (начальниками) або іншими військовослужбовцями, порушення їх прав, законних інтересів та свобод; незаконного покладення на них обов`язків або незаконного притягнення до відповідальності.

Заява чи скарга з інших питань службової діяльності подається безпосередньому командирові (начальникові) тієї особи, дії якої він оскаржує, а в разі, якщо особи, які подають скаргу, не знають, з чиєї вини порушені їх права, заява чи скарга подається в порядку підпорядкованості. У такому самому порядку подаються пропозиції (ст. 111 Дисциплінарного статуту).

Наказом Міністерства оборони України від 28.12.2016 року № 735 затверджено Інструкцію про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України.

Відповідно до пункту 6 розділу І даної Інструкції усі звернення громадян, що надходять до Міністерства оборони України, органів військового управління, військових частин, підлягають обов`язковій класифікації за встановленими статтею 3 Закону України «Про звернення громадян» їх видами, а саме: пропозиції (зауваження), заяви (клопотання), скарги.

Тобто, Інструкцією, норми якої мають спеціальний характер, визначено, що до розгляду приймаються лише пропозиції, заяви та скарги.

Крім того, у п. 4 розділу ІІ Інструкції зазначено, що у зверненні мають бути зазначені прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги.

Письмове звернення має бути надруковане або написане від руки, розбірливо, чітко підписане заявником (групою заявників) із зазначенням дати.

Аналіз вище перелічених норм дає підстави стверджувати, що надані позивачем пояснення за своєю правовою природою фактично не є зверненням, не відповідають вимогам які ставляться до звернень громадян та, зокрема, військовослужбовців, а тому у ІНФОРМАЦІЯ_1 були відсутні підстави для розгляду даних пояснень саме як звернення.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що ІНФОРМАЦІЯ_4 не були порушені права ОСОБА_1 , щодо не надання останньому відповіді на його пояснення від 23.05.2023 року.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В силу приписів частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, суд приходить до переконання, що заявлений позов є безпідставним, а тому не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 72-77, 139, 241-246, 255, 263, 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (юридична адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ); начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 (РНОКПП НОМЕР_3 ); офіцера ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) про визнання протиправним та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.М. Тарасенко