Справа № 420/37205/23
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2024-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

26 березня 2024 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглянувши клопотання військової частини НОМЕР_1 про залишення без розгляду позовних вимог по справі за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 29 грудня 2023 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить суд:

1. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_2 грошового забезпечення з 29.01.2020 року по 31.08.2020 року, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2020 рік, грошової допомоги для оздоровлення за 2020 рік, без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» на 01 січня 2020 року;

2. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_2 з 29.01.2020 року по 31.08.2020 року, грошової допомоги для оздоровлення за 2020 рік, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2020 рік, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 і 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44;

3. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не обчислення та не виплати ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, у розмірі 50% (п`ятдесяти відсотків) місячного грошового забезпечення (виходячи із щомісячних основних та додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за останньою займаною посадою) за 15 повних календарних років служби, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 і 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб»;

4. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_2 одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби, у розмірі 50% (п`ятдесяти відсотків) місячного грошового забезпечення (виходячи із щомісячних основних та додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за останньою займаною посадою) за 15 повних календарних років служби, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 і 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44.

Позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що вона проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та була виключена зі списків військової частини 31.08.2020. До служби у Збройних Силах України позивач проходила службу у органах Міністерства внутрішніх справ України. Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становила 11 років 08 місяців, у пільговому обчисленні 11 років 02 місяці 08 днів. Доказом вказаного є послужний список та наказ начальника Головного управління МВС України в Одеській області від 31.07.2015 № 529 о/с. Одноразову грошову допомогу при звільненні з органів МВС України позивач не отримувала, доказом вказаного слугує довідка Головного управління МВС України в Одеській області від 20.08.2020 № 14/1-726. 31.08.2016 позивачем укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу з Міністерством оборони України в особі начальника 179 об`єднаного навчального тренувального центру військ зв`язку Збройних Сил України, строком на три роки. В подальшому, 31.08.2019 позивачем та командиром військової частини НОМЕР_1 було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, строком на 1 рік. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.03.2019 № 50 позивача вирішено вважати таким, що з 05 березня 2019 року справи та посаду начальника групи секретного документального забезпечення прийняла і приступила до виконання обов`язків за посадою. Встановлено оклад за посадою згідно 8 тарифного розряду 3080 гривень на місяць, шпк «старший сержант», преміювання у розмірі 105% та надбавки за особливості проходження служби 65%. 31.08.2020 року позивача було звільнено з військової служби наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 04.08.2020 № 25-РС та виключено зі списків військової частини відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.08.2020 № 168. У період проходження військової служби нарахування грошового забезпечення відповідачем здійснювалося у заниженому розмірі, а саме: у період з 29.01.2020 по 31.08.2020 позивачу виплачувався посадовий оклад, оклад за військовим званням, інші щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові виплати, без врахування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року. Окрім того, відповідачем невірно розраховано розмір одноразової грошової допомоги по звільненню з огляду на помилкове застосування норм законодавства, не врахування календарної вислуги позивача у органах Міністерства внутрішніх справ України та не отримання ним такої виплати раніше.

Вважаючи зазначені дії відповідача протиправними, а свої права порушеними, позивач звернулася до суду з позовною заявою.

Ухвалою судді 02.01.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ст.. 262 КАС України.

19.01.2024 до суду надійшов відзив (вх..№2710/24) військової частини НОМЕР_1 з проханням відмовити у задоволенні позову.

Одночасно, відповідачем у відзиві заявлено клопотання про залишення без розгляду позовних вимог ОСОБА_1 через пропуску останньою строку на звернення до суду. Позивач звернувся до суду із цим позовом 29.12.2023. Предметом даного позову є правильність встановлення, обчислення, нарахування та виплати грошового забезпечення з 29.01.2020, та виплат, належних позивачеві при звільненні. Позивач був виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_4 , усіх видів забезпечення, Наказом №168 командира військової частини НОМЕР_4 від 31.08.2020, у зв`язку зі звільненням з військової служби. Зазначеним Наказом позивачу визначено вислугу років та зобов`язано здійснити усі виплати щодо грошового забезпечення, премій, надбавок, компенсацій, грошову допомогу на оздоровлення, на вирішення соціально-побутових проблем, одноразову грошову допомогу при звільненні. Отже, предметом розгляду позивач визначив розмір грошового забезпечення у період з 29.01.2020 по час звільнення, тобто по31.08.2020, а також усіх виплат при звільненні, які вимагає перерахувати.

Наведене свідчить, що протягом 2020-2023 років позивач був обізнаний про проведені із ним розрахунки та їх розміром, оскільки щомісячно отримував грошове забезпечення. Крім того, позивач двічі звертався до суду з позовом щодо перерахунку грошового забезпечення, справа №№ 420/131/24. Заяв та клопотань про поновлення строків для звернення до суду матеріали справи не містять. З цим позовом позивач звернувся більше ніж через три роки після виниклого права, - а саме зазначеної у позові Постанови Шостого апеляційного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18. Більше того, навіть після звільнення з військової служби позивач звернувся з даним позовом лише зі спливом майже 23 місяців. Строк звернення до адміністративного суду встановлений ст.122 КАС України.

22.01.2024 до суду надійшла (вх.№ЕС/3166/24) відповідь на відзив представника позивача ОСОБА_4 .

Ознайомившись з доводами військової частини НОМЕР_1 в контексті обставин справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналіз зазначених норм дає підстави зробити висновок, що шестимісячний строк звернення до суду в адміністративному судочинстві є загальним і застосовується, якщо інше не встановлено цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.

Водночас частиною другою статті 233 КЗпП України (у редакції, чинні на момент звільнення позивача з військової служби) було встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другій статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду, з якими не обмежується будь яким-строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 Кодексу, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, аналіз наведених норм чинного законодавства з урахуванням положень Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 дає підстави для висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Зважаючи на викладене, на спірні правовідносини розповсюджуються положення частини другої статті 233 КЗпП України.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин») у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

На момент звільнення позивача з військової служби та виключення її зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (31.08.2020) частина другої статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

Враховуючи викладене, відповідач помилково вважає редакцію частини другої статті 233 КЗпП України, чинною на момент доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду є помилковими, оскільки його право на звернення до суду із цим позовом відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року) не обмежене будь-яким строком.

Керуючись ст.ст. 122, 123, 240- 243, 248, 256, 294 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволені клопотання (вх..№2710/24) військової частини НОМЕР_1 про залишення позовної заяви без розгляду по справі 420/37205/23 - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя Олена СКУПІНСЬКА