Справа № 480/5920/22
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2024-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 р. Справа № 480/5920/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 13.12.2022, головуючий суддя І інстанції: Л.М. Опімах, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021 по справі № 480/5920/22

за позовом Головного управління ДПС у Сумській області

до Об`єднання співвласників багатоквартирних будинків "Надія"

про стягнення податкового боргу та накладення арешту,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року Головне управління Державної податкової служби у Сумській області (далі позивач, ГУ ДПС у Сумській обл.) звернулося до суду з адміністративним позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирних будинків "Надія" (далі відповідач, ОСББ «Надія») про стягнення податкового боргу та накладення арешту, в якому просив:

- стягнути з відповідача за рахунок коштів на рахунках у банках, обслуговуючих такого платника податків, та готівки, що належить такому платнику податків, податковий борг з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 62 354,66 грн, з рентної плати за користування надрами для видобування корисних копалин загальнодержавного значення у розмірі 1 748,20 грн.;

- накласти арешт на кошти відповідача, що знаходяться на відкритих рахунках у банках, на суму податкового боргу 64102,86 грн.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 13.12.2022 адміністративний позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСББ «Надія» за рахунок коштів на рахунках у банках, обслуговуючих такого платника податків, та готівки, що належить такому платнику податків, податковий борг на загальну суму 64 102,86 грн., а саме:

- з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) (код бюджетної класифікації 14060100) у розмірі 62354,66 грн. на р/р UA 0018001, отримувач ГУК Сум.обл/Сумська обл/14060100, код отримувача 37970404, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), МФО банка отримувача 899998;

- з рентної плати за користування надрами для видобування корисних копалин загальнодержавного значення (код бюджетної класифікації 13030100) у розмірі 1748,20 грн. на р/р UA 0018356, отримувач ГУК Сум.обл/Шосткинська МТГ/13030100, код отримувача 37970404, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), МФО банка отримувача 899998.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови накладення арешту на кошти відповідача в загальній сумі 64 102,86 грн., позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність дійсним обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови та прийняти в цій частині постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та накласти арешт на кошти ОСББ «Надія».

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що неповне з`ясування обставин справи полягає у тому, що судом першої інстанції при прийнятті рішення в оскаржуваній частині не враховані окремі положення Податкового кодексу України (далі ПК України), а також надані позивачем належних доказів на підтвердження відсутності відповідного майна у відповідача, а отже вважає, що висновки про відсутність підстав накладення арешту на кошти підприємства є неправомірними.

Також зазначив, що судом першої інстанції не враховано інформацію з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо відсутності майна, за рахунок якого може бути погашений податковий борг, інформації Територіального сервісного центру МВС №5946 щодо відсутності зареєстрований підприємством транспортних засобів, інформації від ГУ Держпродспоживслужби в Сумській області, щодо відсутності зареєстрованих тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів, інформацією щодо наявності у відповідача відкритих банківських рахунків.

Крім того, посилаючись на вимоги ч. 4 ст. 9, ч. 4 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вважає, що суд наділений правом збирати докази з власної ініціативи та не позбавлений права витребувати докази на підтвердження відсутності у відповідача іншого майна на яке може бути накладено арешт.

Просив врахувати аналогічну правову позицію викладену в постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 17.01.2022 по справі №480/5449/21.

Відповідач правом на подання відзиву не скористався.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

Відповідач зареєстрований як юридична особа та є платником податків та зборів, передбачених ПК України.

Заборгованість на загальну суму 64 102,86 грн. виникла внаслідок несплати до бюджету узгодженого податкового зобов`язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) та з рентної плати за користування надрами для видобування корисних копалин загальнодержавного значення.

Податковим органом сформовано податкові вимоги від 21.01.2010 № 1/12 на суму 9628,29 грн та другу податкову вимогу від 09.03.2010 № 2/42 на суму 7643,22 грн (а.с.22,23), які були отримані уповноваженою особою відповідача 01.02.2010 та 12.03.2010 відповідно, проте сума боргу не сплачена.

З огляду на факт наявності вказаних сум заборгованості, які не сплачені боржником у добровільному порядку у строк, встановлений законом, позивач звернувся до суду для вирішення питання про їх стягнення у судовому порядку та накладення арешту на кошти відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо накладення арешту на кошти відповідача, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів відсутності майна для погашення податкового боргу відповідача та не доведено іншими доказами обґрунтованість такої вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в оскаржуваній частині та зазначає.

Згідно з п. 88.1 ст. 88 ПК України з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов`язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу.

За приписами п. 89.5 ст. 89 ПК України, у разі якщо на момент складення акта опису майно відсутнє або його балансова вартість менша від суми податкового боргу, право податкової застави поширюється на інше майно, на яке платник податків набуде право власності у майбутньому до погашення податкового боргу в повному обсязі.

Загальна процедура і підстави застосування адміністративного арешту контролюючими органами передбачені ст. 94 ПК України

Відповідно до п. 94.1. ст. 94 ПК України адміністративний арешт майна платника податків є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов`язків, визначених законом.

Визначення адміністративного арешту, як виняткового способу забезпечення виконання обов`язків платника податків, наведене в п. 94.1 ст. 94 ПК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), за своїм змістом однаково охоплює як арешт коштів, так і арешт іншого майна.

Отже норми ст. 94 ПК України регулюють застосування будь-якого адміністративного арешту незалежно від його предмета.

Згідно із п. 94.2 ст. 94 ПК України арешт майна може бути застосовано, якщо з`ясовується одна з таких обставин: платник податків порушує правила відчуження майна, що перебуває у податковій заставі; фізична особа, яка має податковий борг, виїжджає за кордон; платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу; відсутні дозволи (ліцензії) на здійснення господарської діяльності, а також у разі відсутності реєстраторів розрахункових операцій, зареєстрованих у встановленому законодавством порядку, крім випадків, визначених законодавством; відсутня реєстрація особи як платника податків у контролюючому органі, якщо така реєстрація є обов`язковою відповідно до цього Кодексу, або коли платник податків, що отримав податкове повідомлення або має податковий борг, вчиняє дії з переведення майна за межі України, його приховування або передачі іншим особам; платник податків відмовляється від проведення перевірки стану збереження майна, яке перебуває у податковій заставі; платник податків не допускає податкового керуючого до складення акта опису майна, яке передається в податкову заставу.

Відповідно до абз. 2 пп. 94.6.2 п. 94.6 ст. 94 ПК України арешт коштів на рахунку платника податків здійснюється виключно на підставі рішення суду шляхом звернення контролюючого органу до суду.

Отже ПК України визначені вичерпні правові підстави для звернення податкового органу до суду з заявою про застосування адміністративного арешту коштів на рахунках платника податків. Реалізація цього права можлива лише за умови дотримання підстав, встановлених п. 94.2 ст. 94 ПК України.

Наведені законодавчі норми встановлюють як право контролюючого органу на звернення до суду з позовними вимогами про накладення арешту на кошти платника, так і підстави для реалізації такого права.

Отже підставою для накладення арешту на кошти та інші цінності такого платника податків, є сукупність таких обставин, як наявність у платника податкового боргу та відсутність (недостатність) у платника майна, достатнього для погашення такого боргу.

Як вбачається з матеріалів справи, за ОСББ «Надія» не зареєстровано право власності на нерухоме майно, транспортні засоби та сільськогосподарську техніку (самохідні машини та механізми), однак не встановлено відсутності іншого нерухомого майна, відмінного від транспортних засобів та сільськогосподарської техніки, або іншого майна, що перебуває у користуванні відповідача на підставі іншого речового права, на яке може бути накладено адміністративний арешт та яке може бути джерелом погашення податкового боргу.

Враховуючи, що позивачем не доведено наявності обставин, за яких судом може бути прийнято рішення про накладення арешту на кошти та інші відповідача, що знаходяться в банку, колегія суддів дійшла висновку про відсутність законодавчих підстав для задоволення позовних вимог в частині накладення арешту на кошти та інші цінності ОСББ «Надія» в загальній сумі 64102,86 грн., що знаходяться на відкритих рахунках у банках.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.05.2022 по справі № 825/2335/18.

Доводи апелянта, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 9, ч. 4 ст. 77 КАС України, суд наділений правом збирати докази з власної ініціативи та не позбавлений права витребувати докази на підтвердження відсутності у відповідача іншого майна на яке може бути накладено арешт, колегія суддів вважає помилковими, оскільки, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, та відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України, суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. Крім того, суд не може замінювати суб`єкта владних повноважень при виконані ним його обов`язків.

Доводи апелянта про необхідність застосування у спірних правовідносинах висновків, викладених в постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 17.01.2022 у справі № 480/5449/21, колегія суддів вважає помилковими оскільки, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 17.09.2019 по справі №804/4273/13-а, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

На підставі вище викладеного колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Щодо інших доводів апеляційної скарги.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 242, 243, 311, 315, 316, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Сумській області - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року по справі № 480/5920/22 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк