Справа № 420/28143/23
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2024-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2024 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Білостоцький О.В., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі п. п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов?язок та військову службу» за сімейними обставинами, невиключення позивачки з військового обліку та несплати їй грошового забезпечення;

- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі п. п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за сімейними обставинами, з виключенням з військового обліку;

- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 належне їй грошове забезпечення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . До 2011 року позивач перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , від якого вона має двох неповнолітніх дітей, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 . Разом з тим наразі її колишній чоловік ОСОБА_2 проходить військову службу в Державній прикордонній службі України та безпосередньо знаходиться в зоні бойових дій, що унеможливлює його участь у вихованні спільних з позивачем неповнолітніх дітей. На даний час їх неповнолітні діти проживають із матір`ю позивачки ОСОБА_3 , яка є людиною похилого віку та має проблеми із здоров`ям.

Враховуючи вищевказані обставини, позивач неодноразово зверталась до Військової частини НОМЕР_1 із рапортами про звільнення її з військової служби, в яких просила звільнити її з військової служби за сімейними обставинами, посилаючись на пп. г) п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та Постанову КМУ «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та зі служби осіб рядового і начальницького складу», зазначаючи, вона є військовослужбовцем, який самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років.

Разом з тим, Військовою частиною НОМЕР_1 29.09.2023 року було відмовлено у звільненні позивача з військової служби, посилаючись на те, що остання не підтвердила факт здійснення самостійного виховання дитини (дітей) віком до 18 років, оскільки факт розірвання позивачем шлюбу із ОСОБА_2 не позбавляє його права здійснювати виховання їх спільних дітей.

Не погоджуючись із вищезазначеною відмовою Військової частини, позивач була вимушена звернутися до суду задля захисту своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою суду адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 було прийнято до розгляду, у справі було відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін за наявними у справі матеріалами в порядку, визначеному ч. 5 ст. 262 КАС України.

Під час розгляду справи від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив по справі, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає та зазначає, що сторона позивача у позові посилається на загальну підставу - пп. г) п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», тобто звільнення з військової служби за сімейних обставин, водночас чітко не виокремлюючи підставу, яка відповідає сімейним обставинам, згідно перелічених підстав у вищевказаному підпункті ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Разом з тим, враховуючи останній рапорт позивача від 14.09.2023 року, що був зареєстрований у військовій частині 24.09.2023 року, то позивач мала намір звільнитися на підставі абз.11 пп. г) п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», тобто будучи військовослужбовцем, яка самостійно виховує дітей віком до 18 років. З цього приводу відповідач зауважив, що у дітей позивача є батько ОСОБА_2 , який не позбавлений батьківських прав, а отже він зобов`язаний виховувати їх, незалежно від спільного проживання з дітьми чи перебування батьків у шлюбних відносинах, отже виховання неповнолітніх дітей ОСОБА_1 не здійснюється нею самостійно. За твердженням відповідача, будь-яких доказів неприймання участі ОСОБА_2 у вихованні таких дітей позивачем не було надано ні до рапортів про звільнення, ні до позовної заяви по даній справі.

У відзиві відповідач також зазначив, що такі обставини, як перебування ОСОБА_2 на військовій службі, не можуть впливати на виконання ним свого батьківського обов`язку щодо виховання своїх неповнолітніх дітей.

Враховуючи зазначене, військова частини НОМЕР_1 вважає, що у позивача відсутнє право на звільнення за підставою, зазначеною в абз.11 пп. г) п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Від сторони позивача надійшла відповідь на відзив, заперечень на яку до суду не надходило. У відповіді на відзив представник позивача зауважив, що позивач зазначила чітку підставу для звільнення з військової служби у останньому рапорті від 14.09.2023 року, тобто згідно абз.11 пп. г) п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Згідно частини 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , шлюб між чоловіком ОСОБА_2 та дружиною ОСОБА_4 розірвано від 17.06.2011 року.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , у ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась донька ОСОБА_5 , а згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , у ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась донька ОСОБА_6 .

Відповідно до наявного в матеріалах свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 02.04.2022 року. Прізвище позивача після реєстрації шлюбу відповідно змінилось з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 ».

Згідно витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №16 від 01.02.2023 року, старшого солдата ОСОБА_1 , призвану на військову службу під час мобілізації на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_5 відповідно до указу Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію, призначено на посаду механіка радіотелефоніста 1-го відділення командно-штабних машин радіовзводу роти зв`язку командного пункту польового вузла зв`язку військової частини НОМЕР_1 .

На підтвердження факту залучення позивача до участі у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, в матеріалах справи наявний відповідні документи, зокрема, довідка №10539 від 15.09.2023 року Військової частини НОМЕР_1 про те, що позивач брала участь у вищевказаних заходах у період з 11.06.2023 року по 15.09.2023 року.

Разом з тим, згідно довідки №12/1635 від 21.07.2023 року, виданої НОМЕР_6 прикордонним загоном військової частини НОМЕР_7 Державної прикордонної служби України , майстер-сержант ОСОБА_2 (колишній чоловік позивача) проходить військову службу в лавах Державної прикордонної служби України з 13.06.2023 року по теперішній час.

У той же час неповнолітні діти позивача та її колишнього чоловіка наразі проживають разом із матір`ю позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , за наступною адресою: АДРЕСА_1 . Зазначене підтверджується наявними в матеріалах справи довідками, виданими приватним підприємством «Курінь-1».

Враховуючи вищезазначені обставини та посилаючись на те, що колишній чоловік позивача та батько її неповнолітніх дітей на теперішній час проходить службу в Державній прикордонній службі України та перебуває в зоні активних бойових дій, ОСОБА_1 протягом періоду з червня по вересень 2023 року неодноразово зверталась із відповідними рапортами до Військової частини НОМЕР_1 про звільнення її з військової служби, останнім з яких став рапорт від 14.09.2023 року (зареєстрований у Військовій частині НОМЕР_1 від 24.09.2023 року), де позивач просила звільнити її на підставі пп. г) п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за сімейними обставинами, а саме через те, що вона є військовослужбовцем, який самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років. Разом із заявою позивач надала відповідні документи.

Водночас, у задоволенні рапорту від 14.09.2023 року (зареєстрованого від 24.09.2023 року) Військова частина НОМЕР_1 позивачу відмовила листом від 29.09.2023 року, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не підтвердила факт здійснення самостійного виховання дитини (дітей) віком до 18 років, оскільки, на думку відповідача, факт розірвання шлюбу із ОСОБА_2 не позбавляє його права здійснювати виховання їх спільних дітей.

Не погодившись із вищевказаною відмовою, позивач звернулась до суду із позовом в адміністративній справі №420/28143/23.

Відповідно до вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Дослідивши адміністративний позов, відзив та інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

За ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів регулюються Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII (далі Закон України №3543-XII).

Згідно ст. 1 Закону України №3543-XII мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до ч.4 ст.3 Закону України №3543-XII з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року, затвердженого Законом України №2102-IX від 24.02.2022 року на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Дія указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року, зокрема дія воєнного стану на території України, пролонгується станом на теперішній час.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби закріплено у Законі України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 року (далі Закон України №2232-XII).

Згідно ч.1 ст.1 Закону України №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями (ч.2 ст.1 Закону України №2232-XII).

Відповідно до ч.3 ст.1 Закону України №2232-XII військовий обов`язок включає:

підготовку громадян до військової служби;

приписку до призовних дільниць;

прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу;

проходження військової служби;

виконання військового обов`язку в запасі;

проходження служби у військовому резерві;

дотримання правил військового обліку.

За ч.9 ст. 1 Закону України №2232-XII щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії, зокрема, військовослужбовці - особи, які проходять військову службу.

Згідно ч.4 ст.2 Закону України №2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.6 ст.2 Закону України №2232-XII видом військової служби є, зокрема, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч.14 ст.2 Закону України №2232-XII).

Згідно ч.1 ст. 3 Закону України №2232-XII правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України №2232-XII Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом, зокрема, призову громадян України на військову службу.

За п.7 ч.1 ст. 22 Закону України №2232-XII граничний вік перебування на військовій службі встановлюється, зокрема, для військовослужбовців, які проходять військову службу під час особливого періоду, з числа осіб: рядового, сержантського і старшинського складу, молодшого та старшого офіцерського складу - до 60 років; вищого офіцерського складу - до 65 років.

Згідно ч.1 ст. 26 Закону України №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється:

а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби або під час дії воєнного стану визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;

б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.

Відповідно до п.2 ч.4 ст. 26 Закону України №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби, зокрема, під час дії воєнного стану на таких підставах:

а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі;

б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку або про непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;

в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;

г) через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Згідно абз. 11 пп. г) п .2 ч.4 ст. ст. 26 Закону України №2232-XII чітко виокремлено підставу звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів, за такою сімейною обставиною як самостійне виховання дитини (дітей) віком до 18 років.

Аналізуючи вищезазначене, законодавчі приписи чітко передбачають вичерпний перелік підстав звільнення з військової служби військовослужбовців за призовом за мобілізацією під час дії воєнного стану, зокрема, через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема самостійне виховання дитини (дітей) віком до 18 років.

Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009 року (далі - Інструкція №170) визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Згідно п. 1.5 Інструкції №170 для встановлення, зміни, призупинення, або припинення правових відносин з громадянами України, які реалізуються наказами посадових осіб по особовому складу, у Генеральному штабі Збройних Сил України, Командуванні об`єднаних сил Збройних Сил України, видах Збройних Сил України, окремих родах сил Збройних Сил України, окремих родах військ Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах, організаціях, (далі - військові частини), оформляються: подання (додаток 1), рішення колегіальних органів, утворених і діючих відповідно до законодавчих актів і актів Міністерства оборони України, Резерв кандидатів для просування по службі (додаток 2), План переміщення військовослужбовців на посади номенклатури посад (План переміщення на посади) (додаток 16) на військовослужбовців крім тих, які проходять строкову військову службу, зокрема, щодо звільнення з військової служби.

Відповідно до абзацу 3 пункту 14.10 розділу XIV Інструкції №170 звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Крім цього, у додатку 19 Інструкції №170 передбачено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби. Зокрема відповідно до п.5 Додатку при поданні до звільнення з військової служби за підставами: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року №413 та визначено підпунктом «г» пункту 1 частини четвертої, підпунктом «ґ» пункту 2 частини п`ятої, підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", подаються: копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

Як було раніше зазначено судом, разом із рапортом від 14.09.2023 року позивач надала відповідачу, зокрема, але не виключно, довідку №12/1635 від 21.07.2023 року, видану НОМЕР_6 прикордонним загоном військової частини НОМЕР_7 Державної прикордонної служби України, згідно якої вбачається, що колишній чоловік позивача та батько їх спільних неповнолітніх дітей - ОСОБА_2 проходить військову службу та перебуває в оперативному підпорядкуванні начальника НОМЕР_6 прикордонного загону військової частини НОМЕР_7 Державної прикордонної служби України з 13.06.2023 року по теперішній час, що свідчить про те, що ОСОБА_2 наразі не може брати участь у вихованні та утриманні їх спільних неповнолітніх дітей з огляду проходження військової служби та безпосереднього знаходження у зоні активних бойових дій.

Крім того, як вбачається з переліку долучених до рапорту від 14.09.2023 року документів, позивач надала відповідачу довідки, видані приватним підприємством «Курінь-1» про те, що неповнолітні доньки позивача зареєстровані в квартирі АДРЕСА_2 , водночас за вказаною адресою фактично не проживають.

Згідно довідки приватного підприємства «Курінь-1» неповнолітні діти позивача та її колишнього чоловіка наразі проживають разом із матір`ю позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , за наступною адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 2 ст. 141 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 151 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Суд враховує при розгляді справи посилання позивача на той факт, що виховання двох її неповнолітніх дітей наразі фактично покладається на літню особу.

Позивач у адміністративному позові просить суд визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення звільнення ОСОБА_1 з військової служби.

Водночас суд зазначає, що згідно із загальними засадами права, дії суб`єкта владних повноважень - це активна поведінка суб`єкта владних повноважень, а бездіяльність - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень. Як дії, так і бездіяльність можуть мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.

Тобто, враховуючи вищенаведені обставини суд приходить до висновку, що у позивача наявні підстави для звільнення з військової служби за сімейними обставинами, оскільки фактично наразі її колишній чоловік - ОСОБА_2 не може наразі брати участі у вихованні їх спільних неповнолітніх дітей, що, у свою чергу, передбачає виникненню обов`язку саме у позивача відносно забезпечення права її доньок на належне батьківське виховання, з огляду на що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню шляхом визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільнені ОСОБА_1 з військової служби на підставі п. п. г) п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за сімейними обставинами.

Разом з тим, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Відповідно п.12.1 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України №170 від 10.04.2009 року, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Тобто, Військова частина НОМЕР_1 в даному випадку має виключну компетенцію в питаннях звільнення позивача з військово служби.

З огляду на встановлені обставини у справі №420/28143/23 та положення чинного законодавства суд вважає необхідним для належного захисту прав та інтересів позивача зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 14.09.2023 року про звільнення її з військової служби на підставі абз. 11 пп. г) п. 2 ч. 4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за сімейними обставинами, а саме через самостійне виховання дітей віком до 18 років, у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством, та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні іншої частини позовної вимоги зобов`язального характеру слід відмовити з наведених вище підстав.

При прийнятті рішення в частині позовних вимог зобов`язального характеру суд також враховує той факт, що у переліку наданих з рапортом від 14.09.2023 року документів не була зазначена довідка приватного підприємства «Курінь-1» про проживання неповнолітніх дітей позивача разом із її матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , яка була надана позивачем до суду.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (пункт 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому, у рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем за подання позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн., що підтверджується квитанцією про сплату судового збору.

Враховуючи наявність підстав для задоволення основної позовної вимоги позивача у повному обсязі, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача суму сплаченого нею судового збору у розмірі 1073,60 грн. з Військової частини НОМЕР_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 12, 77, 90, 241-246, 255, 257, 258, 262, 291, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільнені ОСОБА_1 з військової служби на підставі пп. г) п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за сімейними обставинами.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством, повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 14.09.2023 року про звільнення її з військової служби на підставі абз. 11 пп. г) п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за сімейними обставинами, а саме через самостійне виховання дітей віком до 18 років, та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого позивачем судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 1 073,60 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя О.В. Білостоцький