Справа № 260/7532/23
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2024-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 рокуЛьвівСправа № 260/7532/23 пров. № А/857/24531/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Глушка І.В., Кузьмича С.М.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2023 року у справі №260/7532/23за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (головуючий суддя першої інстанції Рейті С.І., час ухвалення у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, місце ухвалення м. Ужгород, дата складання повного тексту 06.11.2023),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач, скаржник, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 ), з вимогою стягнути із ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період із 09.05.2023 по 10.06.2023 року.

Обґрунтовуючи вимоги до суду, позивач зазначав, що проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_4 з 17.03.2022 року по 08.05.2023 року, який є структурним підрозділом юридичної особи ІНФОРМАЦІЯ_3 . При звільненні йому було нараховано грошове забезпечення за травень 2023 року у сумі 6329,71 грн., компенсація за невикористану щорічну відпустку за 2022 рік у сумі 16715,14 грн., компенсація за невикористану щорічну відпустку за 2023 рік у сумі 7267,45 грн., грошова допомога при звільненні 11337,22 грн. Всього перераховано на картковий рахунок за мінусом відрахування податків 41 024,78 грн. Разом із тим, грошове забезпечення при звільненні було виплачено не 08.05.2023 року, а значно пізніше 10.06.2023 року. ОСОБА_1 вважає, що у нього виникло право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 09.05.2023 року по 10.06.2023 року виходячи з середньомісячної заробітної плати (грошового забезпечення) за останні два повні календарні місяці служби, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.05.2023 по 10.06.2023 року.

Стягнуто із ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 09.05.2023 по 10.06.2023 року у розмірі 10 256,19 грн., з вирахуванням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій він не погоджується з рішенням суду першої інстанції. Вважає, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, не у повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зокрема, апелянт вказує на те, що при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум, судом було правильно визначено суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, на яку має право позивач та кількість днів, які становлять період затримки розрахунку при звільненні.

Разом із тим, при визначенні справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та колишнього роботодавця, судом необґрунтовано зменшено суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні на 25 %. Водночас, на думку скаржника, відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього грошового забезпечення, а суд не має встановленого Законом обов`язку зменшувати належну позивачу суму при звільненні. Скаржник просить суд змінити рішення суду першої інстанції в частині суми стягнення із ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, збільшивши суму до 22 994, 07 грн., без вирахування із вказаної суми податків і зборів. Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача судові витрати.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача, посилаючись на те, що ОСОБА_1 рапорту про щодо будь-яких порушень при звільненні та розрахунку не звертався, тому, на його думку, є підстави вважати, що позивач погодився із затримкою при звільненні. Просить рішення суду першої інстанції залишити без зміни, відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 08.05.2023 року № 102, старшого солдата ОСОБА_1 , старшого стрільця третього відділення охорони першого взводу охорони роти охорони, звільненого наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 (по особовому складу) від 08.05.2023 року № 10-РС з військової служби у запас за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовець не висловив бажання продовжувати військову службу) у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю 1 чи ІІ групи) пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", вважати, що справи та посаду здав і направити для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_6 . З 09.05.2023 року виключити із списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4 та всіх видів забезпечення.

Проте, як скаржиться позивач та не заперечує представник відповідача остаточний розрахунок із ОСОБА_1 проведено 10.06.2023 року. Позивач, вважаючи, що відповідач протиправно несвоєчасно провів розрахунок при звільненні, звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Як убачається з рішення суду першої інстанції, встановивши доведеним факт несвоєчасного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби, суд виходячи із розрахунку середньоденного грошового забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням, розрахував суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку, на яку має право позивач, що становить 22 994,07 грн (696,79 х 33 календарні дні).

Указана сума розрахунку не оспорюється в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , тому апеляційним судом не перевіряється.

Водночас, як видно зі змісту судового рішення, суд, керуючись критерієм справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця вирішив, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за обставин даної справи має складати 10 256,19 грн.(41 024,78 х 25%).

Із зазначеним розрахунком не погоджується скаржник.

Разом із тим, як видно зі змісту судового рішення, висновки суду першої інстанції, відповідають нормам матеріального права та дослідженим обставинам конкретної справи, з чим погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Доводи скаржника, які наведені в скарзі, про незаконність судового рішення в частині зменшення ОСОБА_1 суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, неправильне застосування положень статей 116, 117 КЗпП України, не містять достатніх підстав для зміни судового рішення.

Відповідно до частині 2 статті 19 Конституції України та частині 2 статті 2 КАС України законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведені норми визначають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон - №2011-ХІІ) зокрема визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Як передбачено ч.2 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (в редакції на час виключення позивача зі списків) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Як вже було зазначено, судовим рішенням, встановлено непроведення повного розрахунку відповідача із позивачем в день його звільнення.

Частиною 1 статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частин 1, 2 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Конституційний Суд України в рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив: Згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом в постанові від 30 квітня 2020 року (справа №805/4458/17-а), частина перша статті 117 КЗпП передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає. Тобто, істотними є факт невиплати належних працівникові сум при звільненні та факт остаточного розрахунку з ним. Інша правова ситуація виникає, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплати працівникові при звільненні. У цьому випадку працівник, за змістом частини другої статті 117 КЗпП, має право на відшкодування, передбаченого в цій статті, якщо спір буде вирішено на його користь. Якщо ж вимоги працівника буде задоволено частково, то розмір відшкодування встановлює орган, який вирішує спір, у цьому випадку - суд. В останньому випадку суму заборгованості із заробітної плати, а також суму відшкодування за час затримки її виплати визначає суд, враховуючи, з-поміж іншого, такі чинники для його (відшкодування) визначення, як розмір спірної суми, яка підлягає стягненню, істотності цієї частки порівняно з середнім заробітком, інших обставин, які у кожній конкретній ситуації мають значення для визначення розміру відшкодування.

Оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні з військової служби остаточний розрахунок, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні є протиправною.

Тому, при обчисленні середнього заробітку позивача й розрахунку розміру суми відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, суд першої інстанції правильно застосував норму права в редакції Закону України від 01.07.2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким викладено норму статті 117 Кодексу законів про працю України в новій редакції, та правила, передбачені Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

За текстом пункту 67 постанови Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі №823/1823/18, зазначено, що чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 Велика Палата дійшла висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

З огляду на наведені мотиви апеляційний суд дійшов переконання, що нараховуючи відшкодування за час затримки розрахунку, передбачене частиною 2 статті 117 КЗпП України, суд першої інстанції розраховував із принципів розумності, справедливості та пропорційності.

Зокрема, застосовуючи принцип пропорційності, суду необхідно враховувати: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Як убачається з рішення суду першої інстанції, суд у своєму рішенні встановив період, на який було затримано розрахунок, і який не оспорюється скаржником в апеляційній скарзі 33 календарні дні. Враховуючи, що цей період є незначним, та ту обставину, що механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця, суд виходив також із принципу розумності та справедливості.

Тому, виходячи з принципів розумності та справедливості, пропорційності, враховуючи співмірність, справедливий та розумний баланс інтересів між інтересами працівника і роботодавця, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, те, що відповідач є державним органом, тривалість періоду з моменту порушення прав позивача і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з відповідача слід остаточно стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.05.2023 по 10.06.2023 року у розмірі 10 256,19 грн., із вирахуванням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Суд першої інстанції зменшуючи суму відшкодування позивачу застосував оцінку майнових втрат працівника на підставі даних Національного банку України про середню ставку за кредитом у річному обчисленні в розмірі 25 %. Суд розрахував суму, яку працівник міг би сплатити, як відсотки, взявши кредит для збереження рівня життя, через недоотримані кошти від роботодавця, за період затримки.

Оскільки ключовим фактором, який може свідчити про співмірність та компенсаторність суми середнього заробітку, що підлягає стягненню у зв`язку із несвоєчасним розрахунком при звільненні є приблизна оцінки розміру майнових втрат працівника, яку розумно можна було би передбачити, колегія апеляційного суду погоджується з таким розрахунком.

Як видно зі змісту судового рішення та матеріалів справи, судом не вирішувалося питання про судові витрати, які було понесено позивачем при розгляді справи в суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Дослідженням матеріалів справи встановлено, що позивач не звертався з заявою до суду першої інстанції в порядку ст. 252 КАС України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 хоч і просить стягнути на свою корить судові витрати по справі, разом із тим, не скаржиться на порушення КАС України при вирішенні справи в частині стягнення цих витрат, не наводить обґрунтованих доводів для зміни рішення суду першої інстанції з таких підстав.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги в частині стягнення судових витрат судом першої інстанції, які не вирішувалися, задоволенню не підлягають.

Будь-яких інших підстав для зміни чи скасування судового рішення, які передбачено вимогами статей 315 319 КАС України в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не наведено.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати, понесені в суді апеляційної інстанції перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2023 року за його позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 у справі № 260/7532/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді І. В. Глушко
С. М. Кузьмич