Справа № 200/19037/21
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2024-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 року справа №200/19037/21

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Гайдара А.В., Компанієць І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2022 р. у справі № 200/19037/21 (головуючий І інстанції Циганенко А.І.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання чинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ), в якому просив:

- визнати протиправно бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати щомісячної додаткової грошової винагороди під час служби з січня 2016 року по 02 червня 2017 року в розмірі, який встановлений постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22 вересня 2010 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити щомісячну додаткову грошову винагороду за період служби з січня 2016 року по 02 червня 2017 року в розмірі, який встановлений постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22 вересня 2010 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу за 27 повних календарних років служби, встановлену частиною 2 статті 15 Закону України Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, виходячи з розміру 50% грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди за період з червня 2015 року по 02 червня 2017 року, та індексації грошового забезпечення, враховуючи раніше виплачені суми.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2022 року задоволено позовні вимоги, а саме суд:

Визнав протиправно бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 щомісячної додаткової грошової винагороди під час служби з січня 2016 року по 02 червня 2017 року в розмірі, який встановлений постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22 вересня 2010 року Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій.

Зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну додаткову грошову винагороду за період служби з січня 2016 року по 02 червня 2017 року в розмірі, який встановлений постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22 вересня 2010 року Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій.

Зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу за 27 повних календарних років служби, встановлену частиною 2 статті 15 Закону України Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, виходячи з розміру 50% грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди за період з червня 2015 року по 02 червня 2017 року, та індексації грошового забезпечення, враховуючи раніше виплачені суми.

Відповідач, не погодившись з судовим рішенням, звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги щодо не нарахування та не виплати позивачу щомісячної додаткової грошової винагороди за період служби з січня 2016 року по 02 червня 2017 року зазначає, що позовні вимоги не відповідають постанові № 889, оскільки в ній відсутні «встановлені розміри», які позивач просить в позовних вимогах.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 27.05.2016 № 90 та 04.02.2017 № 16 відповідно на 2016 та 2017 рік зазначена виплата встановлена у розмірі 0%, що підтверджується витягами з Інструкції про упорядкування витрачання бюджетних коштів на виплату грошового забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 та підпорядкованих військових частинах у 2016 році затвердженою наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 27.05.2016 № 90 та з Інструкції про упорядкування витрачання бюджетних коштів на виплату грошового забезпечення та заробітної плати у військовій частині НОМЕР_1 та підпорядкованих військових частинах у 2017 році затвердженою наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) 04.02.2017 № 16.

За період з січня 2016 по 02 червня 2017 року наказами командира військової частини НОМЕР_1 від 27.05.2016 № 90 та 04.02.2017 № 16 встановлено виплату додаткової грошової винагороди у розмірі 0%, а також у постанові № 889 не встановлено розмірів (як то зазначає у позові позивач) для виплати зазначеної винагороди, а тому відсутні правові підстави для виплати позивачу за зазначений період додаткової грошової винагороди.

Однак, суд зазначені обставини до уваги не взяв, чим порушив норми матеріального права, а саме, частину другу статті 9 Закону № 2011-ХІІ, пункти 1,2 Постанова № 889, пункт 38.6 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року № 260 (в редакції чинній на момент звільнення позивача).

Щодо нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення, скаржник зазначає, що відповідно до приписів законодавства, щомісячна додаткова грошова винагорода, яка передбачена постановою № 889 та Інструкцією, має тимчасовий характер, оскільки виплата такої винагороди дозволена за наявності наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації) або вищого командира (начальника) залежно від настання спеціальних обставин, її розмір не є фіксованим, а виплата не є щомісячною, тому вона не включається до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби.

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини другої статті 9 Закону №2011, постанови № 889, Інструкції, які регулюють підстави, порядок та умови виплати щомісячної одноразової грошової допомоги, була висловлена раніше колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, зокрема, у справах № 21 -368а13, № 21-473а14.

Разом с тим, позивач ставить питання щодо включення індексації грошового забезпечення до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, що є безпідставним та необґрунтованим з огляду на те, що індексація грошового забезпечення не включається до складу грошового забезпечення (з огляду на вищезазначені нормативно-правові акти), а також позивач не звертався до відповідача з зазначеного питання листами, позаяк така вимога є необґрунтованою, передчасною та такою, що не відповідає нормативно-правовим актам.

Суд при прийнятті рішення зазначені обставини до уваги не взяв, чим допустив порушення норм матеріального права, а саме постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», частини другої статті 15 Закону № 2011-ХІІ, частини другої статті 9 Закону № 2011-XII, постанови № 889, пункти 1,2 постанови № 889, пункт 38.6 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року № 260 (в редакції чинній на момент звільнення позивача).

Також скаржник посилається на пропуск строку звернення до суду з позовом.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

ОСОБА_1 у період з 01.07.2015 по 20.06.2017 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що не заперечується сторонами по справі.

02 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із запитом на інформацію.

11 листопада 2021 року листом за №222/5/303 Про розгляд запиту на інформацію військова частина НОМЕР_1 повідомила ОСОБА_1 , що під час обрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні, що підлягала до виплати, були враховані такі види грошового забезпечення: оклад за військовим званням, посадовий оклад, надбавка за вислугу років, надбавка за виконання особливо важливих завдань, надбавка за знання і використання іноземної мови, надбавка за оперативно-службову діяльність, надбавка за виконання спеціальних завдань, премія. Щомісячна додаткова грошова винагорода виплачувалась за останні 24 місяці перед звільненням у таких розмірах січень - грудень 2016 року та січень - червень 2017 року в 0%. Щомісячна додаткова грошова винагорода в розмірі 60% місячного грошового забезпечення, яка введена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій не включалась у розмір грошового забезпечення, з якого проводився розрахунок одноразової грошової допомоги при звільненні відповідно до пункту 38.6 наказу Міністра оборони України від 11.08.2008 №260 Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11.06.2008 за № 638/15329.

Згідно з довідкою про грошове забезпечення та індексацію №222/5/303, яка видана 11 листопада 2021 року військовою частиною НОМЕР_1 , ОСОБА_1 в період з січня 2014 року по грудень 2015 року виплачувалася щомісячна додаткова грошова винагорода, в період з січня 2016 року по червень 2017 року щомісячна додаткова грошова винагорода не виплачувалася.

Згідно з довідкою про розмір одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби №222/4/167/239/551, яка видана 10 вересня 2021 року військової частиною НОМЕР_1 , при обрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби ОСОБА_1 до складових грошового забезпечення не включена щомісячна додаткова грошова винагорода та індексація грошового забезпечення.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду ввід 09 липня 2021 року у справі №200/5582/21 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 20.06.2017.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протиправно не нарахував та не виплачував позивачу щомісячну додаткову грошову винагороду під час служби з січня 2016 року по 02 червня 2017 року в розмірі, який встановлений Постановою КМУ №889. Також зазначив, що розрахунок грошової допомоги при звільненні позивача повинен був проводитися з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІ).

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону № 2232-XII, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст. 40 Закону № 2232-XII, гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «;Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «;Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Основним Законом, що відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ).

Зі змісту пункту 1 частини 1 статті 3 Закону № 2011-ХІІ вбачається, що дія цього Закону поширюється на: військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з частинами 2, 3 статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до абзацу другого частини 4 статті 9 Закону № 2011-ХІІ порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Згідно з абзацом 1 і 4 частини 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Виплата військовослужбовцям зазначеної в цьому пункті одноразової грошової допомоги при звільненні їх з військової служби здійснюється Міністерством оборони України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.

Відповідно до пункту 38.1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року № 260 (далі Інструкція № 260) (яка була чинна у період звільнення позивача визначала порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, ліцеїстам та вихованцям військових оркестрів, а також порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби) особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Згідно з абзацами першим-другим пункту 38.6 Інструкції № 260 військовослужбовцям, які звільняються з підстав, зазначених у пунктах 38.1 та 38.2 цієї Інструкції, до їх місячного грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога, включаються звільненим з посад, на які вони були призначені, оклад за штатною посадою, оклад за військовим званням і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення).

За пунктом 1 Постанови № 1294 (яка була чинна у період звільнення позивача) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» (далі - Постанова № 889) (яка була чинна у спірний період), зокрема пунктом 1, установлено щомісячну додаткову грошову винагороду:

1) військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які займають посади у Військово-Морських Силах Збройних Сил та Морській охороні Державної прикордонної служби, посади наземних авіаційних спеціалістів, що забезпечують безпеку польотів літаків та вертольотів, у військових частинах і підрозділах Повітряних Сил та Сухопутних військ Збройних Сил, посади у військових частинах і підрозділах високомобільних десантних військ та спеціального призначення Збройних Сил, і військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) льотного складу Збройних Сил, Національної гвардії та Державної прикордонної служби - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;

2) військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 1 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року- у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;

3) особам начальницького складу, які проходять службу на посадах льотного складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій, - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;

4) військовослужбовцям Національної гвардії (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення:

5) військовослужбовцям Державної прикордонної служби (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;

6) співробітникам кадрового складу (військовослужбовцям) Служби зовнішньої розвідки - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Згідно з пунктом 2 постанови № 889 граничні розміри, порядок та умови виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої пунктом 1 цієї постанови, визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Службою зовнішньої розвідки за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення.

На виконання Постанови № 889 Міністр оборони України наказом від 15 листопада 2010 року № 595 затвердив Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України (далі Інструкція № 595).

Ця Інструкція визначала порядок та умови виплати особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом (далі - військовослужбовці), які займають посади в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах і військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), щомісячної додаткової грошової винагороди.

На підставі наказу Міністра оборони України від 24 жовтня 2016 року № 550 згадана Інструкція № 595 втратила чинність, натомість затверджено іншу Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України (наразі теж втратила чинність, але була чинна у період звільнення позивачки з військової служби і виключення її зі списків особового складу військової частини)

Відповідно до пунктів 3, 4 Інструкції № 550 до місячного грошового забезпечення, з якого визначається винагорода, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою (посадою, до тимчасового виконання обов`язків за якою він допущений).

Виплата винагороди здійснюється з того дня, з якого військовослужбовці стали до виконання обов`язків за посадами, але не раніше дня видання наказу про призначення, і до дня їх звільнення від виконання обов`язків за посадами включно (у тому числі й у разі тимчасового виконання обов`язків за посадами, до яких вони допущені наказами відповідних командирів (начальників)).

Відповідно до пункту 5 Інструкції № 550 винагорода виплачується військовослужбовцям за місцем штатної служби одночасно з виплатою грошового забезпечення на підставі наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації); командирам (начальникам) військових частин (установ, організацій) - на підставі наказів вищих командирів (начальників).

За пунктами 8-10 Інструкції № 550 винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Розміри винагороди встановлюються наказами Міністерства оборони України (начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони України) з урахуванням конкретної військової частини, займаної посади та особливостей умов проходження служби у межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Міністерства оборони України (Головного управління розвідки Міністерства оборони України) у державному бюджеті України на відповідний рік.

Командир (начальник) військової частини (установи, організації) має право зменшувати розміри винагороди за: порушення статутних правил несення служби; особисті незадовільні показники командирської, бойової та мобілізаційної підготовки; уживання алкогольних напоїв (наркотичних речовин) у службовий час, прибуття на службу в нетверезому стані (у стані наркотичного сп`яніння); порушення вимог законів та інших нормативно-правових актів, які призвели до поломок військової (спеціальної) техніки й озброєння, пошкодження майна, інших матеріальних збитків, а також завдали шкоди здоров`ю військовослужбовців або інших осіб.

Військовослужбовцям зменшується розмір винагороди згідно з наказами командирів (начальників) за той місяць, у якому були допущені ці порушення, або за місяць, у якому ці накази надійшли до військової частини.

Зі змісту постанови № 889 слідує, що щомісячна додаткова грошова винагорода відповідає ознакам щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, оскільки є щомісячною та має постійний характер.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскільки пунктом 1 постанови № 889 встановлено щомісячну додаткову грошову винагороду, зокрема, військовослужбовцям Збройних Сил, тому позивач має право на отримання щомісячної додаткової грошової винагороди у спірний період.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом зокрема у постанові від 31 січня 2023 року справа №520/21428/21.

Щодо посилання скаржника на те, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 27.05.2016 № 90 та 04.02.2017 № 16 на 2016 та 2017 рік встановлено виплату додаткової грошової винагороди у розмірі 0%, а також те що Постановою № 889 не встановлено розмірів (як то зазначає у позові позивач) для виплати зазначеної винагороди, а тому відсутні правові підстави для виплати позивачу за зазначений період додаткової грошової винагороди, колегія суддів зазначає, що Постанова № 889 дійсно визначає граничні розміри виплати, проте, вона не передбачає визначення додаткової грошової винагороди у розмірі 0%, оскільки визначення такого розміру свідчить про фактичне не нарахування та невиплати відповідачем такої винагороди.

Також, частиною 4 статті 9 Закону № 2011 Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом, не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.

Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон №2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам зазначеного Закону.

Питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 522/2738/17. Приймаючи постанову від 06 лютого 2019 року у вказаній справі, Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків.

Згідно з частинами 2, 3 статті 9 Закону № 2011 до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Отже, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних або тих, що виплачуються раз на місяць.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом зокрема у постановах від 16 травня 2019 року у справі №826/11679/17, 31 липня 2019 року справа №826/3398/17, 22 жовтня 2019 року справи №826/2447/18 та №520/3505/19, 31 жовтня 2019 року у справі №826/3397/17.

Верховний Суд в постанові від 14 квітня 2020 року у справі №820/3719/18 дійшов до висновку, що оскільки останні 24 місяці перед звільненням на підставі Постанови №889 та Постанови №24 додаткова грошова винагорода, як і винагорода за безпосередню участь в антитерористичній операції, нараховувалися і виплачувалися позивачеві щомісяця, підстави уважати такі винагороди одноразовим видом грошового забезпечення відсутні.

Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі № 825/997/17 від 10.11.2021 року зазначила, що щомісячна додаткова грошова винагорода входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого обчислюється одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 825/997/17 (які висловлені і в постановах Верховного Суду 21 грудня 2021 року у справі № 820/3423/18, від 21 листопада 2018 року у справі № 824/166/15-а), установлюють, що за змістом Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 671 (у редакції, чинній на час затвердження Інструкції № 550), одним з основних завдань Міністерства оборони України як центрального органу виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, було встановлення порядку грошового забезпечення.

Зазначене повноваження Міністерства оборони України корелює із п. 1 Інструкцій № 550 та 595.

Водночас Велика Палата Верховного Суду наголосила, що встановлення підзаконним нормативно правовим актом порядку та умов виплати щомісячної додаткової грошової винагороди не може звужувати чи заперечувати права на отримання такої винагороди, встановленого актом вищої юридичної сили.

Ієрархічні колізії нормативно-правових актів долаються шляхом застосування норми, яка закріплена в нормативно-правовому акті, що має вищу юридичну силу.

Враховуючи правове регулювання спірних правовідносин, застосуванню підлягають норми Закону № 2011-ХІІ та Постанови № 889, а не Інструкцій № 595 та № 550.

Нормами Закону № 2011-ХІІ також встановлено право військовослужбовців на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.

З наведених вище мотивів до спірних правовідносин суд першої інстанції вірно зазначив, що не підлягають застосуванню норми Інструкції № 260 в частині обмеження включення до грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога, щомісячної додаткової грошової винагороди.

Отже, зазначена виплата визначена Постановою №889 не була одноразовим видом грошового забезпечення і в розумінні Закону № 2011-ХІІ (статті 9 Закону № 2011-ХІІ) є складовою грошового забезпечення, з якого, відтак, має розраховуватися одноразова грошова допомога при звільненні.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом зокрема у постановах від 25 січня 2023 року справа № 160/8707/21, від 07 липня 2022 року справа № 520/7308/21.

Колегія суддів зазначає, що за приписами законодавства індексація має спеціальний статус виплати у формі відшкодування знецінення грошових доходів громадян, зокрема, пенсії, стипендії; оплати праці (грошового забезпечення), які мають систематичний характер, а тому, індексація є невід`ємною складовою частиною грошового забезпечення.

У постановах від 30.09.2019 у справі № 750/9785/16-а, від 09.06.2022 року у справі № 822/503/18 Верховний Суд дійшов висновку, що індексація має спеціальний статус виплати з боку держави у формі відшкодування знецінення грошових доходів громадян, зокрема, пенсії, стипендії; оплати праці (грошового забезпечення), які мають систематичний характер.

Верховний Суд у постановах від 19 червня 2019 року (справа №825/1987/17), від 20 листопада 2019 року (справа №620/1892/19), від 05 лютого 2020 року (справа №825/565/17) зазначив, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Враховуючи, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, тому вона має бути врахована у складі грошового забезпечення позивача для розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні.

Отже, одноразова грошова допомога при звільненні мала розраховуватися відповідачем з урахуванням індексації грошового забезпечення, установленої Законом України «Про індексацію грошових доходів населення».

Таким чином, оскільки винагорода та індексація входила до складу грошового забезпечення, підстави вважати такі виплати одноразовими видами грошового забезпечення відсутні.

Щодо посилання скаржника на порушення строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частини п`ята указаної статті Кодексу).

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

Разом з тим, частиною другою статті 233 КЗпП України (у редакції на час винекнення спірних правовідносин) встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9- рп/2013.

Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Верховний Суд неоднаразово у свої рішення, зокрма у постанові від 28 липня 2022 року справа № 300/6805/21, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, дійшов висновку, що вказані поняття є рівнозначними.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

До «усіх виплат» (заробітна плата, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати) також належить і виплата вихідної допомоги (що є предметом позовних вимог незважаючи на те, що відповідно до спеціального законодавства має назву одноразова грошова допомога при звільненні, додаткова винагорода).

Отже, спір у цій справі стосується перерахунку та виплати щомісячної додаткової грошової винагороди та перерахунку та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, на яку військовослужбовець має право згідно з умовами проходження військової служби і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, а тому не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про її перерахунок та стягнення.

У постанові Верховного Суду у справі № 807/363/18, викладено висновок, відповідно до якого перебування особи на публічній службі є однією з форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю.

Верховний Суд вказував, що оскільки позовна заява містить вимоги про нарахування та виплату грошової допомоги при звільненні, передбаченої частиною 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ, слід керуватися, в тому числі, положеннями статті 233 КЗпП України.

З огляду на наведене, на спірні правовідносини розповсюджуються положення частини 2 статті 233 КЗпП України, що свідчить про відсутність пропуску строку звернення до суду з позовом.

Подібний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2021 року у справі 320/2583/21, від 07 лютого 2022 року у справі № 420/7697/21, від 07 червня 2022 року у справі № 420/8317/21 тощо.

На підставі викладеного, апеляційний суд погоджує висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, тому, при таких обставинах, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2022 р. у справі № 200/19037/21 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2022 р. у справі № 200/19037/21 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 27 березня 2024 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді І.Д. Компанієць

А.В. Гайдар