Справа № 158/4044/23
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2024-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 рокуЛьвівСправа № 158/4044/23 пров. № А/857/3782/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Глушка І.В.та Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання - Василюк В.Б.,

а також сторін (їх представників):

від позивача Масюк Г.С.;

від відповідача - Коваленко М.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Волинській обл. на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської обл. від 26.01.2024р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Масюк Ганни Сергіївни, діючої на підставі ордеру про надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах громадянина російської федерації ОСОБА_1 , до Управління Державної міграційної служби України у Волинській обл. про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення іноземця або особи без громадянства (суддя суду І інстанції: ОСОБА_2 , час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 15 год. 17 хв. 26.01.2024р., м.Луцьк Волинської обл.), -

В С Т А Н О В И В:

19.12.2023р. за допомогою системи «Електронний суд» представник адвокат Масюк Г.С., діюча на підставі ордеру про надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах громадянина російської федерації /рф/ ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати прийняте відповідачем Управлінням Державної міграційної служби /ДМС/ України у Волинській обл. рішення від 12.12.2023р. про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства громадянина рф ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 (Т.1, а.с.1-6).

Згідно ухвали суду від 15.01.2024р. суд вирішив проводити розгляд справи за правилами розгляду окремих категорій термінових адміністративних справ (Т.1, а.с.78).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської обл. від 26.01.2024р. заявлений позов задоволено; визнано протиправним та скасовано рішення відповідача Управління ДМС України у Волинській обл. від 12.12.2023р. про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства громадянина рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (Т.1, а.с.133-136).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач Управління ДМС України у Волинській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог (Т.1, а.с.140-146).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що за обліками Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами ДМС України інформація щодо оформлення документів на право проживання в Україні (посвідки на тимчасове/постійне проживання) відносно позивача є відсутньою. Також за даними Інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан-ДМС» інформація про в`їзд позивача на територію України в період з 12.12.2018р. по 12.12.2023р. не значиться.

Зі слів позивача він прибув в Україну поза пунктом пропуску в 2020 році, після прибуття до органів міграційної служби з приводу оформлення документів на проживання та отримання статусу біженця не звертався.

Через вказані обставини, відсутність паспортних документів, що дають право на виїзд з України, до позивача не була застосована процедура добровільного повернення.

Позивач відноситься до нелегальних мігрантів, не має постійного місця проживання та постійного місця праці в Україні, у нього відсутні офіційні джерела доходів, немає діючих паспортних документів на виїзд з України, продовжує перебувати на території України і не вживає заходів щодо виїзду за межі України.

З урахуванням викладених обставин відповідач прийняв спірне рішення про примусове видворення позивача згідно абз.1 ч.1 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Обставини, які б перешкоджали видворенню позивача за межі України, є відсутніми; доказів перебування позивача в процедурі визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не представлено. Також ОСОБА_1 фактично зловживає процедурою отримання захисту, звернення до органів міграційної служби пов`язане лише з метою пошуку шляхів легалізації.

Представник позивача адвокат Масюк Г.С. скерувала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу відповідачу, в якому остання вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального і процесуального законодавства та ухвалив законне і справедливе судове рішення (Т.1, а.с.188-194).

Заслухавши суддю-доповідача по справі, представника відповідача на підтримання поданої скарги, заперечення представника позивача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином рф, ідентифікований відповідно до внутрішнього паспорта громадянина рф (Т.1, а.с.9).

12.12.2023р. відповідач прийняв рішення про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства стосовно громадянина рф ОСОБА_1 (а.с.57-60).

Згідно вказаного рішення 12.12.2023р. у с.Струмівка Волинської обл. був виявлений та в подальшому доставлений до Управління ДМС України у Волинській обл. громадянин рф ОСОБА_1 з метою перевірки законності перебування та проживання в Україні. В ході проведеної перевірки встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на території України без законних підстав: прибув на територію України із уникненням прикордонного контролю поза пунктами пропуску, не вживав заходів щодо виїзду за межі України, у нього відсутній діючий паспортний документ, який дає право на виїзд з України. Позивач не перебуває в процедурі визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту. Також ОСОБА_1 продовжує перебувати на території України без законних підстав.

Крім цього, 12.12.2023р. позивач притягнутий до адміністративної відповідальності за порушення правил перебування в Україні, а саме за ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, проживання без документів на право проживання за ч.2 ст.203 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Правовою підставою прийняття спірного рішення відповідач визначив приписи абз.1 ч.1 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

На думку представника позивача, рішення відповідача про примусове видворення іноземця або особи без громадянства не ґрунтується на вимогах закону, оскільки позивач на території рф піддається переслідуванням у зв`язку із незгодою з політикою чинної влади. Вказані обставини стверджуються судовими рішеннями про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за участь в мітингах і протестах. Через свої політичні погляди позивач отримував погрози про сфабрикування стосовно нього кримінальних справ, а також на нього був вчинений напад та заподіяні тілесні ушкодження.

Отже, в силу прямої заборони ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» позивач не може бути примусово видворений за межі України.

Окрім цього, позивач займається волонтерською діяльністю, звертався до органів міграційної служби із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відмову оскаржив до суду. Він також звертався до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, від якого отримав відповідь з відповідними роз`ясненнями.

Таким чином, позивач вжив всіх можливих заходів для узаконення свого перебування в Україні, не маючи умислу порушувати вимоги закону, що регулюють перебування іноземців в Україні.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 належить до громадянства країни-агресора та неодноразово звертався в прокуратуру країни походження щодо проведення перевірки відносно співробітників ФСБ у Белгородській обл., які чинили проти нього протиправні діяння за політичні погляди та підтримку опозиції (Т.1, а.с.39-41), що також підтверджуються письмовими поясненнями його батьків (Т.1, а.с.38-39).

Разом з тим, позивача неодноразово притягнуто до адміністративної відповідальності за організацію опозиційних мітингів на підтримку ОСОБА_4 (Т.1, а.с.42-55).

14.07.2023р. та 28.12.2023р. позивач та його матір зверталися до органів міграційної служби у м.Києві, Київській обл. та у Волинській обл. із заявами про отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Проте, листами зазначених органів такі звернення було повернуто з мотивів їх невідповідності вимогам міграційного законодавства (Т.1, а.с.31-34, 64-66, 109-114, 126).

Вважаючи такі дії неправомірними, позивач оскаржив їх в судовому порядку; зазначений спір знаходиться у провадженні Київського окружного адміністративного суду і на час розгляду цієї справи не розглянутий по суті.

Побоювання позивача за власне життя у розглядуваному випадку є цілком обґрунтованими, тобто, підкріплюються об`єктивним ставленням до нього у країні походження у зв`язку із його політичними переконаннями, а тому, на думку суду, на нього поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки він звернувся до уповноважених міграційних органів за таким захистом і спір щодо цього наявний у суді.

Окрім цього, позивач перетнув кордон України не у 2020 році, а після квітня 2021 року, що вбачається із матеріалів притягнення його до адміністративної відповідальності (Т.1, а.с.41-44), а відтак, до початку повномасштабної агресії щодо України та воєнного стану, пройшов нетривалий період часу. Після цих подій прийняття документів щодо дозволів на перебування на території України було обмежено до серпня 2023 року (Т.1. а.с.12-29).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач вживає усіх заходів для узаконення його перебування на території України.

Окрім того, у позивача на території України проживає рідна матір, яка також ініціювала процедуру надання захисту своєму синові на території України.

За таких обставин, формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, не прийняття до уваги важливої та достовірної інформації, та примусове видворення до країни походження (рф), суперечитиме нормам діючого законодавства України та міжнародного права.

Враховуючи зазначені обставини, суд вважає, що за відсутності вирішення Київськими окружним адміністративним судом спору між позивачем та ДМС України з вимогою визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскаржуване позивачем рішення відповідача щодо його видворення призведе до позбавлення ОСОБА_1 доступу до мінімальних процесуальних гарантій його захисту від свавільного видворення.

Наведені висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, суперечать фактичним обставинам справи, не відповідають нормам матеріального права, з наступних підстав.

Спірні правовідносини регулюються приписами Закону України № 3773-VI від 22.09.2011р. «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», що визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Згідно з п.14 ч.1 ст.1 вказаного Закону нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Відповідно до ч.1 ст.26 цього Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Нормами абз.1 ч.8 ст.26 цього Закону передбачено, що примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).

Згідно з ч.1 ст.30 вказаного Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.

Приписами ст.31 зазначеного Закону визначено, що іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:

де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.

Згідно з п.5 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затв. наказом Міністерства внутрішніх справ /МВС/ України № 353/271/150 від 23.04.2012р., підставами для подання позову про примусове видворення іноземців є:

невиконання іноземцем в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення;

наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, крім випадків затримання іноземця за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та його передачі прикордонним органам суміжної держави;

якщо іноземці, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, не мають законних підстав для перебування на території України та якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких осіб відсутній договір про реадмісію;

якщо іноземець, стосовно якого прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, не виїхав з України протягом місяця з дня отримання копії такого рішення, за винятком випадків, коли особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду,- до набрання рішенням суду законної сили.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.26 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25.06.2009р. «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворенні за межі України з підстав та в порядку, що визначені статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Як достовірно встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 є громадянином рф, документований внутрішнім паспортом громадянина рф НОМЕР_1 , виданим 11.04.2012р.

Діючий паспортний документ, який дає право на виїзд за межі України, в позивача є відсутнім. Сім`я позивача: дружина, четверо дітей і батьки проживають на території рф.

За обліками Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами ДМС України інформація щодо оформлення документів на право проживання в Україні (посвідки на тимчасове/постійне проживання) відносно позивача є відсутньою.

Також за даними Інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан-ДМС» інформація про в`їзд позивача на територію України в період з 12.12.2018р. по 12.12.2023р. не значиться.

Згідно пояснень позивача від 12.12.2023р. він прибув в Україну у 2020 році з території рф, з того часу до органів міграційної служби з питань оформлення документів на проживання та оформлення статусу біженця не звертався (Т.1, зворот а.с.63).

Також 12.12.2023р. позивач притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.203 КУпАП за порушення правил перебування в Україні , а саме за ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, проживання без документів на право проживання (Т.1, а.с.95-96).

Отже, за вказаних обставин позивач ОСОБА_1 відноситься до нелегальних мігрантів.

Стосовно правильності прийняття рішення про примусове видворення іноземця або особи без громадянства колегія суддів керується таким.

За результатами проведеної перевірки законності перебування та проживання ОСОБА_1 на території України з`ясовано, що позивач проживає в Україні без законних підстав, відомості про його легальний вїзд в Україну за період 12.12.2018р. 12.12.2023р. є відсутніми. Документи, які дають можливість виїхати за межі України, в позивача є відсутніми. Також позивач не перебуває в процедурі визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Через відсутність відповідних паспортних документів для виїзду з України рішення про примусове повернення в країну походження згідно абз.1 ч.8 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» відповідач не приймав.

Сукупність вказаних обставин свідчить про те, що дійсно у відповідача були достатні правові підстави для прийняття спірного рішення від 12.12.2023р. про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства.

З приводу обставин, які, на думку суду першої інстанції, перешкоджали прийняттю рішення про примусове видворення позивача, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Передбачені ст.ст.30, 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» обставини, які перешкоджають примусовому видворенню ОСОБА_1 з території України, не встановлені.

Жодних доказів або покликань стосовно наявності обставин, за яких забороняється примусове видворення, суду не надано. На підставі загальної поширеної інформації також не встановлено обставин, за яких забороняється примусове видворення іноземця.

Доказів поширення на відповідача дії приписів Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» матеріали справи не містять.

Окремо колегія суддів надає оцінку зверненням позивача та його матері до органів міграційної служби з приводу легалізації положення позивача в Україні.

Так, в матеріалах справи є заява від 14.07.2023р. про оформлення набуття особою громадянства України за народженням (Т.1, а.с.31-32). Водночас, така заява подається в порядку ст.7 Закону України «Про громадянство» і не стосується правовідносин щодо отримання статусу біженця чи особи, яка потребує додатково захисту (а.с.64-65).

Скерована до Центрального міжрегіонального управління ДМС України у м.Києві та Київській обл. заява ОСОБА_1 від 14.07.2023р. викладена в довільній формі та розглянута адресатом в порядку Закону України «Про звернення громадян» (Т.1, а.с.33-34, 66).

На заяву-звернення позивача надано зі сторони Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини роз`яснення щодо порядку набуття статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту (Т.1, а.с.115 і на звороті).

Після прийняття рішення про примусове видворення 26.12.2023р. позивач звернувся до відповідача Управління ДМС України у Волинській обл. із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Т.1, а.с.242-246).

За результатами розгляду вказаної заяви-анкети відповідач Управління ДМС України у Волинській обл. повідомив позивача про те, що ним не дотримані строки і порядок звернення із такою заявою, при цьому роз`яснив встановлений порядок подачі такої заяви (Т.1, а.с.240-241).

Окрім цього, представник позивача наголошує на наявності судового спору позивача із Центральним міжрегіональним управлінням ДМС України у м.Києві та Київській обл. (справа № 320/14250/23). Разом з тим, на цей час провадження у вказаній справі не відкрито, а відтак судового рішення з приводу спірного питання не прийнято (Т.1, а.с.12, 207).

Сукупність вказаних обставин свідчить про те, що доказів перебування позивача в процедурі визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не представлено, при цьому дії органів міграційної служби не визнані протиправними в судовому порядку.

Щодо обставин, які повідомив позивач про свою політичну діяльність, колегія суддів акцентує увагу на такому.

Детальний аналіз документів, представлених на обґрунтування переслідування позивача через його політичні погляди, вказує на те, що останній приймав участь в несанкціонованих мітингах та протестах, через що був неодноразово притягнутий до адміністративної відповідальності (17.06.2016р., 01.08.2016р., 13.09.2017р., 29.12.2017р., 23.04.2021р. Т.1, а.с.42-56).

Також позивач звертався до органів прокуратури Белгородської обл. (рф) із заявою від 24.04.2021р. щодо неправомірних дій працівників ФСБ і поліції через його участь в несанкціонованих мітингах (а.с.39-40), однак результати її розгляду є відсутніми.

Також доказів триваючого юридичного переслідування (тобто, наявності порушеної адміністративної, кримінальної справи тощо) позивач не повідомив.

У свою чергу, значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, перебуванням в Україні та часом звернення із заявами про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань.

Отже, після виїзду з рф позивач одразу за захистом в Україні не звернувся, а тому є підстави вважати, що у ОСОБА_1 були відсутніми обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань.

Оцінюючи в сукупності вищевказані документи, колегія суддів вважає, що позивачем не представлено беззаперечних доказів того, що в разі повернення до країни свого походження життю або свободі ОСОБА_1 загрожуватиме небезпека через наявність політичних переконань.

Сукупність вказаних обставин в їх нерозривному зв`язку вказує на те, що визначені законом перешкоди для прийняття відповідачем спірного рішення про примусове видворення громадянина рф ОСОБА_1 не знайшли свого об`єктивного підтвердження під час судового розгляду.

Додатково колегія суддів наголошує, що відповідно до позиції УВКБ ООН щодо України від березня 2022 року, останній не вважає Україну безпечною країною походження і рекомендує направляти іноземців, які проживали на території країни і не встигли подати заяви про надання міжнародного захисту для проходження національної процедури надання захисту в третій безпечній країні.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є безпідставним та необґрунтованим, через що останній не підлягає до задоволення.

Звідси, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права (незастосування закону, який підлягав застосуванню), що призвело до помилкового вирішення справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

З огляду на результат апеляційного розгляду та в силу приписів ч.5 ст.288 КАС України підстави для розподілу судових витрат за результатами розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції є відсутніми.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.ст.272, 288, 310, п.п.1, 4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Волинській обл. задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської обл. від 26.01.2024р. в адміністративній справі № 158/4044/23 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову представника адвоката Масюк Ганни Сергіївни, діючої на підставі ордеру про надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах громадянина російської федерації ОСОБА_1 , до Управління Державної міграційної служби України у Волинській обл. про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення іноземця або особи без громадянства, - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді І. В. Глушко
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 26.03.2024р.