Справа № 420/33409/23
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2024-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/33409/23

Перша інстанція: суддя Потоцька Н.В.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Шляхтицького О.І.,

суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,

секретар Афанасенко Ю.М.,

за участю: представника позивача адвоката Друганова А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 січня 2024 року у справі № 420/33409/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування дозволу на імміграцію,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 08.04.2022 №о/с 211925 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що рішенням Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 07.06.2022 заборонено громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в`їзд в Україну строком на 3 (три) роки.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 25.04.2023 (справа № 420/17482/22) визнав протиправним та скасував Рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 07.06.2022 Про заборону в`їзду в Україну громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 18 липня 2023 року (справа №420/17482/22) рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення залишив без змін.

Листом від 06.11.2023 відповідач повідомив, що 08.04.2022 громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасовано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п.3, 4 ст. 12 Закону України Про імміграцію. Видана на підставі цього рішення посвідка № НОМЕР_1 скасована у відповідності до вимог пункту Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою Кабінета Міністрів України від 25.04.2018 №321.

Позивач вважає, що вказані дії відповідача є протиправними та заснованими на надуманих мотивах, із зазначенням неіснуючих та нічим не підтверджених підстав для скасування позивачу дозволу на імміграцію і відповідної посвідки на постійне проживання, про що вже зазначав суд першої та апеляційної інстанції у справі № 420/17482/22. При цьому, не дивлячись на наявність судового рішення, яке набрало законної сили щодо протиправної заборони в`їзду Пайзулаєву ОСОБА_2 , останній, безпідставно, необґрунтовано і без наявності будь-якої легітимної мети більше ніж півтора року фактично позбавлений можливості проживати із сім`єю за місцем постійного проживання на території України та вести нормальний спосіб життя.

В ході судового розгляду справи №420/17482/22, покладені в основу оскаржуваного рішення обставини та описані загрози про те, що дії позивача загрожують національній безпеці України та громадському порядку, які можуть призвести до підриву державності та направленні на повалення державного ладу України, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду судом даного спору, оскільки на підтвердження існування обставин та фактів, з якими відповідач пов`язує такий висновок, не надано суду жодного доказу.

Також судом встановлено: Крім того, в оскаржуваному рішенні відповідача не зазначено фактичних даних щодо вчинення або можливості вчинення саме позивачем конкретних протиправних дій на шкоду державній безпеці України, громадському порядку в Україні. Відповідач не надав суду будь-яких підтверджень того, що позивач може бути причетний до вчинення протиправної діяльності, направленої на дестабілізацію громадського порядку в Україні.

Натомість судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач більше 40 (сорока) років постійно проживає в м. Одесі на законних підставах, є платником податків в Україні, одружений, має трьох дітей - громадян України, які народилися в м. Одесі, що свідчить про влаштований побут та міцні соціальні зв`язки з державою Україна, яку він вважає для себе рідною.

Таким чином, на час прийняття оскаржуваного рішення ГУ ДМС в Одеській області про скасування дозволу на імміграцію не мало належних та допустимих доказів вини позивача у вчинені дій, які становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що відповідно до матеріалів особової справи підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну стало вмотивоване подання від 06.04.2022 № 5/6/3-3023, яке надійшло до ДМС та 08.04.2022 передано до ГУ ДМС в Одеській області від Департаменту захисту національності державності Служби безпеки України про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У вказаному поданні від 06.04.2022 зазначено, що відповідно до статті 2 Закону України Про контррозвідувальну діяльність, в рамках роботи за контррозвідувальною справою № 5217, проводяться заходи з протидії та припинення діяльності особливо небезпечних угрупувань професійних злочинців та кримінальних авторитетів, злодіїв у законі, ОЗУ насильницького спрямування, етнічних злочинних угрупувань, виявлення, попередження та припинення вчинення ними злочинів насильницького характеру, інших дій, які становлять загрозу національній безпеці України.

В даний час, ГУ БКОЗ СБ України, в рамках проведення вищевказаних заходів, отримано інформацію щодо перебування на території України громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Чеченської Республіки російської федерації.

Відповідно до відомостей, отриманих у встановленому Законом порядку, ОСОБА_3 є членом міжнародного організованого злочинного угрупування, побудованого за етнічним принципом, яке причетне до здійснення розвідувально -підривної діяльності, керується та здійснює вказану протиправну діяльність в інтересах Головного управління Генерального штабу Збройних сил російської федерації.

Так, ОСОБА_3 сприяв в легалізації на території України вихідців з Чеченської Республіки російської федерації, які в подальшому сприяли розповсюдженню проросійської агітації на території Одеського регіону, залякування мирного населення з метою дестабілізації суспільно-політичної ситуації в регіоні, інших завдань ГУ ГШ ЗС рф тощо.

Враховуючи викладене, діяльність та перебування громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , становить загрозу національній безпеці України.

З метою своєчасного попередження та недопущення протиправних дій, які безпосередньо загрожують інтересам України, забезпеченню національної безпеки, а також відповідно до п. 3 та п. 4 ч. 1 ст. 12 Закону України Про імміграцію, Департамент захисту національної державності Служби безпеки України звернулось з поданням про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 25 Закону України Про Службу безпеки України, Службі безпеки України, її органам і співробітникам для виконання покладених на них обов`язків надається право подавати органам державної влади, органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям усіх форм власності обов`язкові для розгляду пропозиції з питань національної безпеки, у тому числі із забезпечення охорони державної таємниці;

Відповідач звернув увагу суду на те, що Служба безпеки України розцінює діяльність позивача як одну з потенційних загроз національній безпеці, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян та інших осіб, які знаходяться на території України та здійснює вплив на загострення криміногенної обстановки в Україні в цілому.

Тобто, подання про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання позивача в Україні, підготовлене службою в межах компетенції, визначеної Законом України Про Службу безпеки України. Крім того, позивачем не оскаржувалось ані в адміністративному, ані в судовому порядку правомірність прийняття Департаментом контррозвідки Служби безпеки України такого подання та не перевірялась достовірність встановлених у ньому обставин.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України Про Службу безпеки України до завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.

При цьому необхідність скасування дозволу на імміграцію в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства іноземцями.

Враховуючи вищевикладене, рішенням ГУ ДМС в Одеській області від 08.04.2022 №о/с 211925 позивачу на підставі пункту 3, 5 частини першої статті 12 Закону України Про імміграцію скасовано дозвіл на імміграцію в Україну та видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання № НОМЕР_1 від 30.08.2021 скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Постанови № 321.

Беручи до уваги вищенаведене, з метою унеможливлення та припинення зловживань правовим статусом іноземцями, які прибули на постійне проживання а також враховуючи, що діяльність позивача є однією з потенційних загроз національним інтересам і державній безпеці, відповідно до вимог Закону України Про імміграцію, Постанови №1983, Постанови №321, ГУ ДМС в Одеській області прийнято рішення від 08.04.2022 №о/с 211925 про скасування громадянину рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на імміграцію в Україну.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 15 січня 2024 року позов задовольнив.

Визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 08.04.2022 №о/с 211925 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнув на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати за сплату судового збору у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три гривні) грн. 60 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (адреса: 65014, м. Одеса, вул. Преображенська, буд. 44, ).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- суд першої інстанції не врахував, що Департамент захисту національної державності Служби безпеки У країни розцінює діяльність позивача як одну з потенційних загроз національній безпеці, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян та інших осіб, які знаходяться на території України;

- суд першої інстанції проігнорував правову позицію Верховного Суду по справі № 825/1340/16 від 20.06.2018, відповідно до якої правомірним є скасування дозволу на імміграцію з метою унеможливлення та припинення зловживань правовим статусом іноземцями, які прибули на постійне проживання, а також враховуючи, що діяльність позивача є однією з потенційних загроз національним інтересам і державній безпеці;

- інші доводи апеляційної скарги відтворюють зміст відзиву до позову.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що 08.09.1999 громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до ВПР та МР УМВС України в Одеській області з клопотанням про залишення на постійне проживання в Україні у відповідності до ст. 3 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства у зв`язку з тим, що він проживав та був зареєстрований на території України до 1991 року.

Після проведення перевірок визначених імміграційним законодавством і не виявленням підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію, 31.01.2000 громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ВПР та МР УМВС України в Одеській області було прийнято рішення про залишення на постійне проживання в Україні у відповідності до ст. 3 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

31.01.2002 громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 терміном дії до 31.01.2002.

17.04.2002 ОСОБА_1 був документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_4 , терміном дії до 17.04.2004.

22.02.2008 позивач був документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_5 , терміном дії безстроково.

13.04.2012 ОСОБА_1 був документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_6 , терміном дії безстроково.

09.09.2021 позивач був документований посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_1 , терміном дії до 27.08.2031.

06.04.2022 на адресу Державної міграційної служби України надійшло подання Департаменту захисту національності державності Служби безпеки України №5/6/3-3023, яке 08.04.2022 передано до ГУ ДМС в Одеській області, про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

08.04.2022 ГУ ДМС в Одеській області затверджено Висновок про скасування дозволу на імміграцію, наданого громадянину російської федерації ОСОБА_1 та прийнято рішення №о/с 211925, яким скасовано дозвіл на імміграцію.

Також судом першої інстанції встановлено, що Одеським окружним адміністративним судом рішенням від 25.04.2023 (справа №420/17482/22) визнано протиправним та скасовано Рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 07.06.2022 Про заборону в`їзду в Україну громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2023 року (справа № 420/17482/22) рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення залишено без змін.

У справі № 420/17482/22 встановлено наступне:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Чечено-Інгушської АССР, Сунженського району, столиці Орджонікідаевська РССФР, за національністю чеченець, є громадянином російської федерації, та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач постійно проживає в Україні з 1987 року та 30.08.2021 отримав посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_1 ; орган, що видав 5103; запис №811 (дата закінчення 27.08.2031). Позивач одружений на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про укладення шлюбу НОМЕР_7 від 06.10.1994), за національністю чеченці, громадянці російської федерації, яка має посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_8 ; орган, що видав 5101; запис №640 (дата закінчення 13.02.2029), зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Донька позивача, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянкою України, згідно свідоцтва про народження НОМЕР_9 , видане 05.05.2002. Син позивача, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянином України, згідно свідоцтва про народження НОМЕР_10 , видане 07.08.2003. Донька позивача, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є громадянкою України, згідно свідоцтва про народження НОМЕР_11 .

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що порушення відповідачем пункту 23 Порядку №1983, вплинуло на ефективність засобів юридичного захисту, наданих законодавством позивачу, як іммігранту, у цій процедурі, виходячи з принципу гласності прийняття рішень, відповідно до якого особа, стосовно якої приймається рішення, має право бути вислуханою, наводити доводи та докази на їх підтвердження.

Позивач не був обізнаний про порушену процедуру скасування йому дозволу на імміграцію та не мав процесуальної можливості особисто або через уповноваженого представника приймати участь у цій процедурі, надати відповідачу свої пояснення або докази на спростування, викладених у поданні Департаменту захисту національності державності Служби безпеки України відомостей, що стали підставою для порушення означеного питання.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування, не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що позивач займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку в Україні.

Також суд першої інстанції, враховуючи практику застосування Європейським судом з прав людини статті 8 Конвенції, зауважив, що розділення сім`ї становить порушення цієї статті оскільки видворення особи з країни, де проживають її близькі члени родини, становить порушення його права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті 8 Конвенції, і в кожному випадку повинно розглядатися пропорційно переслідуваній меті відповідно до вимог Конвенції.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Статтею 3 Закону України Про імміграцію №2491-III від 07 червня 2001 року (далі - Закон №2491-III, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Нормою пункту 3 частини першої статті 12 Закону № 2491-III визначено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Порядок №1983).

Згідно з пунктом 21 Порядку №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Пунктом 22 Порядку №1983 визначено, що у разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону №2491-III, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Згідно із пунктом 23 Порядку № 1983 ДМС територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України Про Службу безпеки України від 25 березня 1992 року № 2229-ХІІ (у редакції чинній на час складення подання № 5/13403, далі - Закон № 2229-ХІІ) Служба безпеки України - державний правоохоронний орган спеціального призначення, який забезпечує державну безпеку України.

Згідно зі статтею 2 Закон № 2229-ХІІ на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, економічного, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.

Задля реалізації цих функцій на Службу безпеки України покладено обов`язок, серед іншого, брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну (пункт 13 частини першої статті 24 Закону №2229-ХІІ).

У статті 1 Закону України Про національну безпеку України від 21 червня 2018 року №2469-VIII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №2469-VIII) надано визначення:

державна безпека - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності і демократичного конституційного ладу та інших життєво важливих національних інтересів від реальних і потенційних загроз невоєнного характеру;

національна безпека - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз;

національні інтереси України - життєво важливі інтереси людини, суспільства і держави, реалізація яких забезпечує державний суверенітет України, її прогресивний демократичний розвиток, а також безпечні умови життєдіяльності і добробут її громадян;

загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 3 Закону №2469-VIII до фундаментальних національних інтересів України належать, зокрема, державний суверенітет і територіальна цілісність, демократичний конституційний лад, недопущення втручання у внутрішні справи України.

За приписами частини п`ятої статті 3 Закону №2469-VIII загрози національній безпеці України та відповідні пріоритети державної політики у сферах національної безпеки і оборони визначаються у Стратегії національної безпеки України, Стратегії воєнної безпеки України, Стратегії кібербезпеки України, інших документах з питань національної безпеки і оборони, які схвалюються Радою національної безпеки і оборони України і затверджуються указами Президента України.

Стратегія національної безпеки України затверджена Указом Президента України від 14 вересня 2020 року №392/2020 (далі - Стратегія національної безпеки України).

Як встановлено під час розгляду справи та підтверджено матеріалами справи, спір у цій справі виник у зв`язку із скасуванням громадянину російської федерації ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну відповідно до пункту 3, 4 частини першої статті 12 Закону № 2491-III на підставі подання Департаменту захисту національності державності Служби безпеки України, у зв`язку з тим, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, вирішуючи питання щодо правильності застосування судом норм чинного законодавства, а також щодо обґрунтованості поданої апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Апеляційний суд як і суд першої інстанції зазначає, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім вимогам, зазначеним у частині другій статті 2 КАС України, а не просто констатувати, що оскаржуване рішення прийняте суб`єктом владних повноважень в межах наданих йому законом повноважень.

Зокрема, якщо йдеться про критерій обґрунтованості рішення ДМС, то таке рішення має прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття (вчинення дій). Дискреція дозволяє адміністративному органу прийняти найбільш зважене в конкретних умовах рішення, засноване на особистих (власних) оцінках обставин, а не на чіткому приписі норми права (не формально).

Для цього законодавець у пункті 23 Порядку № 1983 (у редакції на час прийняття спірного рішення) передбачив, що ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Тобто, Порядок № 1983 передбачає своєрідний алгоритм дій органів ДМС задля прийняття обґрунтованого рішення.

Колегія суддів зазначає, що вказана норма Порядку № 1983 не містить імперативних приписів щодо запитування органом ДМС додаткової інформації чи запрошення іммігранта для надання ним пояснень. Втім, саме органи ДМС, володіючи дискрецією щодо прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинні визначати потребу в отриманні додаткової інформації, документів тощо чи у наданні іммігрантом пояснень, ураховуючи фактичні обставини, як-от наприклад: довготривале проживання особи в Україні, наявність стійких соціальних зв`язків, сім`ї, роботи, тобто встановлення особи іммігранта. Це дасть змогу визначити чи є необхідність у застосуванні до особи обмеження у вигляді скасування дозволу на імміграцію. Більше того, дослідження такої інформації буде свідчити, що при прийнятті відповідного рішення орган ДМС діяв розсудливо, сумлінно та обґрунтовано.

Отже, орган ДМС при прийнятті рішення повинен виходити із конкретних обставин, ураховувати особу іммігранта, його спосіб життя та поведінку, а також оцінити чи є достатньою наявна у нього інформація для прийняття відповідного рішення з огляду на те, які наслідки воно матиме для іммігранта.

Ці ж правові висновки знайшли своє підтвердження у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2024 року по справі № 260/5694/22.

Як встановлено судом першої інстанції, подання Департаменту захисту національності державності Служби безпеки України від 06.04.2022 №5/6/3-3023 отримано ГУ ДМС України в Одеській області 08.04.2022.

В цей же день, 08.04.2022 ГУ ДМС в Одеській області затверджено Висновок про скасування дозволу на імміграцію, наданого громадянину російської федерації Пайзулаєву Сайд-Усману та прийнято рішення №о/с 211925, яким скасовано дозвіл на імміграцію.

Тобто, суд першої інстанції правильно зазначив, що прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в день отримання подання свідчить про те, що відповідачем не вживались заходи на виконання пункту 23 Порядку № 1983. Текст Висновку про скасування дозволу на імміграцію позивача свідчить про те, що у процедурі скасування іммігранту дозволу на постійне проживання в Україні будь-які інші документи чи докази, окрім подання Департаменту захисту національності державності Служби безпеки України не досліджувались (а.с.177-181,т.1).

Крім викладеного, суд враховує, що у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 820/2262/17 Верховний Суд підкреслював, що право особи на безпосередню участь у проведенні процедури про скасування дозволу на імміграцію в Україну гарантовано національним законодавством України, а саме пунктом 23 Порядку №1983.

За висновком Верховного Суду у справі № 820/2262/17, особа, якої стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності. Тож не запрошення для надання пояснень іммігранта, стосовно якого розглядається питання скасування дозволу на імміграцію, є позбавленням процесуальних гарантій останнього щодо безпосередньої участі у процедурі прийняття відповідного рішення компетентним органом.

Із змісту норми пункту 23 Порядку № 1983 не слідує, що особа запрошується для надання пояснень лише у разі необхідності з`ясування обставин, які мають значення для вирішення питання про скасування дозволу на імміграцію.

Такий висновок міститься у постановах Верховного Суду щодо застосування пункту 23 Порядку №1983, викладених, зокрема, у постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 820/2262/17, від 30 липня 2020 року у справі №824/875/19-а та інш.

Відтак, суд першої інстанції дійшов ґрунтовного висновку, що порушення відповідачем пункту 23 Порядку №1983, вплинуло на ефективність засобів юридичного захисту, наданих законодавством позивачу, як іммігранту, у цій процедурі, виходячи з принципу гласності прийняття рішень, відповідно до якого особа, стосовно якої приймається рішення, має право бути вислуханою, наводити доводи та докази на їх підтвердження.

Позивач не був обізнаний про порушену процедуру скасування йому дозволу на імміграцію та не мав процесуальної можливості особисто або через уповноваженого представника приймати участь у цій процедурі, надати відповідачу свої пояснення або докази на спростування, викладених у поданні Департаменту захисту національності державності Служби безпеки України відомостей, що стали підставою для порушення означеного питання.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи дійшла висновку, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення обмежився лише констатацією факту наявності подання Департаменту захисту національної державності СБУ, як достатньої підстави для прийняття спірного рішення.

На користь цього висновку свідчить і те, що у рішенні Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 08.04.2022 №о/с 211925 про скасування дозволу на імміграцію зазначається, що міграційна служба не знайшла підстав запрошення позивача для надання пояснень (а.с.181,т.1).

Повертаючись до обставин цієї справи, необхідно також зауважити, що, суд першої інстанції надавав оцінку тому, що відповідач не використав надані йому повноваження з метою ухвалення рішення, яке б відповідало критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, та перевірив, що відповідачем не досліджувалися будь-які інші документи чи докази, окрім подання Департаменту захисту національної державності СБУ.

До того ж, суд першої інстанції ґрунтовно звернув увагу, що позивач постійно проживає в Україні з 1987 року та отримав посвідку на постійне проживання в Україні, наявність у позивача дружини та трьох дітей, які є громадянами України, а відтак, скасування йому дозволу на імміграцію в Україну становить аспект права на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції.

Суд також враховує прецедентну практику Європейського Суду з прав людини, який у рішенні у справі "Ljatifi v. the former Yugoslav Repablic of Macedonia" вказав, що навіть у випадку, коли справа стосується національної безпеки, концепція законності та верховенства права в демократичному суспільстві вимагають, щоб заходи з депортації, які впливають на фундаментальні права людини, були предметом змагального провадження в незалежному органі або суді, який має повноваження ефективно перевірити підстави депортації та відповідні докази, якщо необхідно, з відповідними процесуальними обмеженнями у випадку наявності інформації з обмеженим доступом. Особа повинна мати можливість оскаржити твердження державного органу про ризик для національної безпеки. Хоча оцінка державного органу того, у чому саме полягає загроза для національної безпеки, об`єктивно має значну вагу, незалежний орган або суд повинен мати можливість реагувати в справах, у яких застосування цієї концепції не ґрунтується на відповідних фактах або виявляє тлумачення "національної безпеки", що суперечить закону або загальноприйнятому значенню і є свавільним.

Встановлені обставини свідчать про те, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування, не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що позивач займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку в Україні.

При цьому, на переконання суду, цитування тексту подання Департаменту захисту національності державності Служби безпеки України не може вважатись належним обґрунтуванням Висновку про скасування дозволу на імміграцію, оскільки воно містить лише загальні фрази без наведення жодних конкретних обставин, які б свідчили про дії іммігранта, які становлять загрозу національній безпеці України та додатково підтверджує, що розгляд питання про скасування дозволу на імміграцію реалізовано без всебічної перевірки отриманого подання.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході розгляду справи позивач довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач не надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Доводи апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. В апеляційній скарзі апелянт, як на підставу для задоволення поданої скарги, посилається лише на висновки оскаржуваного рішення. Водночас, як вже зазначалось вище такі висновки спростовуються матеріалами справи та судом усім наведеним висновкам надано оцінку.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не врахував, що Департамент захисту національної державності Служби безпеки України розцінює діяльність позивача як одну з потенційних загроз національній безпеці, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян та інших осіб, які знаходяться на території України, оскільки у постанові від 13 лютого 2020 року у справі № 823/1499/17 Верховний Суд, вирішуючи спір у подібних правовідносинах, дійшов висновку, що підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну за пунктом 3 частини першої статті 12 Закону № 2491-III є саме дії іммігранта, що становлять загрозу національній безпеці України чи громадському порядку в Україні. При цьому, Суд підкреслив, що зазначена норма не визначає такої умови для прийняття рішення про скасування відповідного дозволу, як доведення вини іммігранта у кримінальному чи адміністративному провадженні.

Водночас, під час розгляду цієї справи встановлено та не заперечується сторонами, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення обмежився лише констатацією факту наявності подання Департаменту захисту національної державності СБУ, як достатньої підстави для прийняття спірного рішення.

У той же час, Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2020 року у справі № 480/296/19 наголошував, що подання спеціально уповноважених органів про скасування особі дозволу на імміграцію не містить ознак управлінського рішення з регулюючим впливом на права чи законні інтереси інших суб`єктів права, у зв`язку з чим не може бути самостійним предметом оскарження в порядку адміністративного судочинства, на відміну від рішення органу ДМС. Тож обґрунтованість такого подання має перевірятися органом ДМС, як суб`єктом управлінської діяльності, який на підставі цього подання приймає рішення, що є предметом перевірки у адміністративному судочинстві. У свою чергу, рішення ДМС як суб`єкта управлінської діяльності повинно відповідати критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, розуміння змісту вимог щодо дотримання яких має бути однаковим для усіх суб`єктів управлінської (адміністративної) діяльності, що регулюється іншими нормативними актами.

Також Верховний Суд у постанові від 10.06.2022 по справі № 640/13572/20 зазначив, що порушення встановленої законодавством процедури ухвалення рішення може бути підставою для скасування цього рішення, якщо допущене порушення вплинуло або могло вплинути на його правильність.

Доводи апелянта щодо правомірності його дій, з огляду на постанову Верховного Суду у справі № 825/1340/16, колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що правовідносини у справі № 825/1340/16 не є релевантними до справи яка розглядається та спірні відносини склалися щодо інших обставин. Так, на відміну від даної справи, у справі № 825/1340/16 суб`єктом владних повноважень були надані докази існування вироку суду, яким позивача засуджено за вчинення злочинів, а також постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. Отже, у справі № 825/1340/16, на відміну від справи що розглядається, були встановлені преюдиційні обставини, які підтверджували, що особа займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку та здоров`ю населення України.

Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Отже, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 січня 2024 року у справі № 420/33409/23 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення та підписання повного тексту судового рішення 28 березня 2024 року.

Суддя-доповідач О.І. Шляхтицький
Судді С.Д. Домусчі Г.В. Семенюк