Справа № 380/2430/23
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2024-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/2430/23 пров. № А/857/44/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Кузьмича С.М., Ніколіна В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2023 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі №380/2430/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в особі сектору громадянства та еміграції Львівського міського управління Головного управління ДМС України у Львівській області про зобов`язання вчинити дії (головуючий суддя першої інстанції Кедик М.В., час ухвалення у письмовому провадженні, місце ухвалення - м. Львів, дата складання повного тексту 14.12.2023),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, в особі сектору громадянства та еміграції Львівського міського управління Головного управління ДМС України у Львівській області, у якому просить суд визнати незаконною бездіяльність працівника сектору та керівника Львівського міського управління щодо прийняття до розгляду його заяви № 1-01-12-22 від 1 грудня 2022 року про оформлення документів для виїзду за кордон на постійне проживання та її реєстрації в журналі обліку заяв про оформлення документів для виїзду за кордон на постійне проживання в територіальному підрозділі ДМС; зобов`язати відповідача прийняти до розгляду його заяву щодо виїзду на постійне проживання у країну Союз Радянських Соціалістичних Республік з доданими до неї документами та зареєструвати її в журналі обліку заяв про оформлення документів для виїзду за кордон на постійне проживання в територіальному підрозділі ДМС, відповідно до п. 5-п. 9 Порядку провадження за заявами про оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання, що затверджений наказом № 816 Міністерства внутрішніх справ від 16.08.2016.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, в особі сектору громадянства та еміграції Львівського міського управління Головного управління ДМС України у Львівській області про зобов`язання вчинити дії залишено без розгляду.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що прийняте з порушенням норм процесуального права, є упередженим, необґрунтованим, незаконним, та таким, що порушує принцип верховенства права.

Апелянт вважає, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням норм ст. 240 КАС України, яка визначає підстави для залишення позову без розгляду.

Також вважає, що конструкція ст. 45 КАС України передбачає залишення без розгляду саме заяви, але не позову.

Крім цього, ухвалою від 14.02.2023 позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків відповідно до ч. 2 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства Укради. Проте, на момент ухвалення зазначеного рішення (14.02.2023), суддя не вважала, що ним, як позивачем був поданий «завідомо безпідставний позов у спорі, що має очевидно штучний характер» та ухвалила усунути недоліки позовної заяви (оплатити судовий збір, здійснити переклад документів, що додані до позовної заяви на українську мову, а також цитати у тексті позовної заяви, які були викладені іноземною мовою).

Апелянт зазначає, що одним з основних засад (принципів) адміністративного судочинства є верховенство права. Позивач подавав клопотання про участь в судовому засіданні, яке було відхилено.

Натомість суддею першої інстанції не було встановлено та досліджено жодних нормативно-правових актів, договорів, угод тощо, якими б Україна як Українська держава, чи Україна як член ООН, чи Україна як юридична особа тощо, визнала факт припинення існування країни Союзу Радянських Соціалістичних Республік. Події 1990-1991 років призвели до припинення існування Радянської держави (Союз РСР), що автоматично призвело до припинення існування СРСР як політичної країни (території Радянської держави). Але країна Союз Радянських Соціалістичних Республік (постанова №1858-1 від 25.12.1990) як окремий суб`єкт з багатонаціональним народом залишилася, і існує незалежно від того, чи хоче це визнавати відповідач і суддя першої інстанції.

Серед загальновідомих фактів є, зокрема, державний переворот в СРСР 19 серпня 1991 року, який Україна не підтримала, але який, своїм рішенням суддя підтримує і виступає проти територіальної цілісності України в кордонах 1991 року.

Як зазналося у матеріалах справи, Україна жодним документом, угодою, договором не визнала припинення існування країни Союз Радянських Соціалістичних Республік.

Апелянт вказує, що можна зробити однозначний висновок, що внутрішнє переконання судді першої інстанції щодо «не існування» країни Союзу Радянських Соціалістичних Республік, не ґрунтувалося на жодному акті законодавства чи міждержавної/міжнародної угоди. Відповідно зазначене рішення є упередженим, необґрунтованим та таким, що не відповідає принципу верховенства права та позбавляє права на справедливий розгляд його справи всупереч практиці ЄСПЛ та постановам Верховного Суду.

Також апелянт зазначає про те, що визнання обставин загальновідомими здійснюється судом до винесення рішення по справі. До проголошення рішення суд має з`ясувати всі обставини справи, а питання про наявність чи відсутність певної обставини, так само як і питання про її загальновідомість, також необхідно з`ясовувати.

З урахуванням наведеного просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідачем поданий відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з позовної заяви слідує, що 01.12.2022 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області із заявою № 1-01-12-22 про оформлення документів для виїзду за кордон на постійне проживання, у якій країною виїзду на постійне проживання вказав Союз Радянських Соціалістичних Республік.

Суд першої інстанції залишив позовну заяву без розгляду з тих підстав, що даний позов є завідомо безпідставним, а також спором, який має очевидно штучний характер, оскільки загальновідомим фактом є те, що країна Союз Радянських Соціалістичних Республік не існує. Враховуючи подання завідомо безпідставного позову у спорі, що має очевидно штучний характер, до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, в особі сектору громадянства та еміграції Львівського міського управління Головного управління ДМС України у Львівській області, суд визнав це зловживанням процесуальними правами, що є підставою для залишення позову без розгляду.

З цього приводу апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду.

У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватись у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень ( ч. 1 ст. 2 КАС України).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України, публічно-правовий спір, це зокрема - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду ( п. 8 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнати незаконною бездіяльності працівника сектору та керівника Львівського міського управління щодо прийняття до розгляду його заяви № 1-01-12-22 від 1 грудня 2022 року про оформлення документів для виїзду за кордон на постійне проживання та її реєстрації в журналі обліку заяв про оформлення документів для виїзду за кордон на постійне проживання в територіальному підрозділі ДМС та зобов`язання відповідача прийняти до розгляду його заяву № 1-01-12-22 від 1 грудня 2022 року про оформлення документів для виїзду за кордон на постійне проживання у країну Союз Радянських Соціалістичних Республік з доданими до неї документами та зареєструвати її в журналі обліку заяв про оформлення документів для виїзду за кордон на постійне проживання в територіальному підрозділі ДМС, відповідно до п.5-п.9 Порядку провадження за заявами про оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання, що затверджений Наказом № 816 Міністерства внутрішніх справ від 16.08.2016.

З позовної заяви слідує, що 01.12.2022 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області із заявою № 1-01-12-22 про оформлення документів для виїзду за кордон на постійне проживання, у якій країною виїзду на постійне проживання вказав Союз Радянських Соціалістичних Республік.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 КАС України, учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до п. 2 ч. 5 цієї ж статті КАС України, учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

Чинний Кодекс адміністративного судочинства України не містить визначення поняття «зловживання процесуальними правами».

Проте, у ст. 45 Кодексу вказано перелік дій, які можуть трактуватися суддею або колегією суддів за суб`єктивною чи об`єктивною думкою в кожному конкретному випадку як зловживання процесуальними правами, а саме:

подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, які спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи, або завідомо безпідставне залучення осіб, як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

узгодження умов примирення, спрямованих на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Отже, з наведеного вище слідує, що зловживання процесуальними правами - це особливий різновид процесуального правопорушення, що складається з противоправного, несумлінного та неналежного використання особою, яка бере участь у справі (її представником), належних їй процесуальних прав, що виразилося у винних процесуальних діях (бездіяльності), що зовнішньо відповідають вимогам процесуальних норм, однак здійснених з корисливим або особистим мотивом, що завдають шкоду інтересам правосуддя та (або) інтересам осіб, які приймають участь у справі, або недобросовісна поведінка в інших формах, що тягне за собою застосування заходів процесуального примусу.

Зловживання процесуальними правами є можливим, якщо внаслідок реалізації права створюється перешкода у вирішенні завдань адміністративного судочинства. Механізм зловживання процесуальними правами зводиться до того, що особа, яка прагне до досягнення певних правових наслідків, здійснює процесуальні дії (бездіяльність), зовні «схожі» на юридичні факти, з якими закон пов`язує настання певних наслідків. Незважаючи на те, що такі дії мають повністю штучний характер, тобто не підкріплюються фактами об`єктивної дійсності, певні правові наслідки, які вигідні особі, все ж таки можуть існувати.

Слід враховувати, що наведений у частині другій статті 45 КАС перелік дій, що можуть бути визнані судом зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним та, суд може визнати таким зловживанням також інші дії, які мають відповідну спрямованість і характер.

Відповідно до ч. 3 ст. 45 КАС України, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання учасником судового процесу його процесуальними правами, суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

При цьому вирішення питання про наявність чи відсутність факту зловживання віднесене на розсуд суду, що розглядає справу.

Європейський суд з прав людини, практика якого в силу вимог статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є обов`язковою до застосування, у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що «право на суд» та «право на доступ до суду» не є абсолютними. Права можуть бути обмежені, але лише таким способом та до такої міри, що не порушують зміст цих прав (пункт 59 рішення «Де Жуфр де ла Прадель проти Франції», пункт 28 рішення «Станєв проти Болгарії»). Тобто, реалізація права на суд однією зі сторін спору має відбуватись таким чином, щоб не порушувати права іншої сторони».

Також, у статті 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під назвою «Заборона зловживання правами» передбачено, що жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції».

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 13.03.2019 р. у справі №814/218/14 вказав, що під зловживанням процесуальними правами слід розуміти форму умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних з наслідками, до яких вони можуть призвести; використанні наданих прав всупереч їхньому призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження; перешкоджанні діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ; необґрунтованому перевантаженні роботи суду.

Отже, загальновідомим фактом є те, що країна Союз Радянських Соціалістичних Республік не існує.

Колегія суддів висновує, що подання завідомо безпідставного позову, який має очевидно штучний характер, тобто позову за відсутності предмета спору або у спорі, коли вся процедура розгляду спору є невиправданою та неефективною, адже особа звертається до суду з метою, відмінною від захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів є зловживаннями процесуальними правами.

У даному випадку, подання позивачем ОСОБА_1 позову до відповідача про визнання неправомірним дій, що стосуються відмови у оформленні документів для виїзду за кордон на постійне проживання у країну Союз Радянських Соціалістичних Республік та зобов`язання вчинити дії з оформлення вказаних документів, є зловживанням процесуальними правами з огляду на наведені вище висновки суду.

Отже, оскільки позивачем подано завідомо безпідставний позов, який має очевидно штучний та сутяжницький характер та уся процедура розгляду даного спору у суді є невиправданою та неефективною, оскільки особа звертається до суду з метою, відмінною від захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, суд першої інстанції правильно залишив позовну заяву без розгляду на підставі ч. 3 ст. 45 КАС України.

Апеляційний суд зауважує, що фактично доводи апелянта зводяться до його аналізу юридичних процесів формування та існування СРСР, уважаючи, що відсутні нормативно правові акти ( договори, угоди тощо ), відповідно до яких Україна як Українська держава, чи Україна як член ООН, чи Україна як юридична особа тощо, визнала факт припинення існування країни Союзу Радянських Соціалістичних Республік. Події 1990-1991 років призвели до припинення існування Радянської держави (Союз РСР), але країна Союз Радянських Соціалістичних Республік (постанова №1858-1 від 25.12.1990) як окремий суб`єкт з багатонаціональним народом залишилася, і існує.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування ухвали суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2023 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі №380/2430/23 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді С. М. Кузьмич
В. В. Ніколін