Справа № 200/411/24
Суддя: Циганенко А.І.
Дата ухвалення: 2024-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2024 року Справа№200/411/24

Донецький окружний адміністративний суд складі головуючого судді у Циганенка А.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Дніпропетровського апеляційного суду про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

18 січня 2024 року з використанням засобів поштового зв`язку позивачка, ОСОБА_1 , подала до суду адміністративний позов до відповідача, Дніпропетровського апеляційного суду, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати добових за період з 01 січня 2023 року по останній день роботи 19 жовтня 2023 року, до звільнення у відставку,

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити добові за час перебування у відрядженні з 01 січня 2023 року по 19 жовтня 2023 року, включно, в порядку і розмірі, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року №98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців та також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів».

На обґрунтування позовних вимог, позивачка зазначила, що за наказом Голови Верховного Суду її було відряджено до Дніпровського апеляційного суду для здійснення правосуддя. Після відрахування зі штату Дніпровського апеляційного суду 20 жовтня 2023 року, позивачці стало відомо, що їй не нараховані та не виплачені добові з 01 січня 2023 року по день відрахування зі штату суду. Позивачка вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, оскільки це порушує її право на оплату праці та мирне володіння майном, яке гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі з таких підстав. Кошторис для Дніпровського апеляційного суду на 2023 рік, затверджений Державною судовою адміністрацією України, не передбачає витрат на відшкодування видатків на відрядження. У зв`язку з наведеним, відповідач не мав можливості виплачувати позивачці добові за відрядження з 01 січня 2023 року по день відрахування її зі штату. Крім того, позивачка здавала до бухгалтерії звіти про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, які були заповнені не належним чином. На думку відповідача, позивачка пропустила тримісячний строк для звернення до суду, встановлений статтею 233 КЗпП України, оскільки знала, що витрати на відрядження не виплачувалися їй з січня 2023 року по 19 жовтня 2023 року, але до суду із даним позовом звернулася тільки у січні 2024 року.

29 січня 2024 року відкрито провадження у справі та її розгляд призначений за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, суд встановив таке.

29 вересня 2022 року рішенням Голови Верховного Суду №467/0/149-22 ОСОБА_1 було відряджено із Донецького апеляційного суду до Дніпровського апеляційного суду для здійснення правосуддя з 30 вересня 2022 року .

06 жовтня 2022 року наказом В.о. голови Дніпровського апеляційного суду №245/к ОСОБА_1 було зараховано до складу суддів Дніпровського апеляційного суду.

17 жовтня 2023 року рішенням Вищої ради правосуддя №982/0/15-23 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Донецького апеляційного суду (відряджена до Дніпровського апеляційного суду для здійснення правосуддя) у зв`язку з поданням заяви про відставку .

19 жовтня 2023 року наказом голови Дніпровського апеляційного суду №261/к ОСОБА_1 у зв`язку з поданням заяви про відставку з 20 жовтня 2023 року відраховано зі штату Дніпровського апеляційного суду.

При ухваленні рішення суд виходив з наступних мотивів та керувався такими положеннями законодавства.

Україна є […] правова держава (стаття 1 Конституції України) .

Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).

Згідно зі статтею 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статті 43 Конституція України кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Згідно зі статтею 2 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон №108/95-ВР) до інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

За приписами частини 1 статті 12 Закону №108/95-ВР гарантії та компенсації працівникам в разі службових відряджень, встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.

Відповідно до частини другої вказаної статті норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.

Відповідно до статті 121 Кодексу законів про працю України працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством.

У преамбулі Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII) зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

За приписами статті 55 Закон №1402-VIII у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, виявленням надмірного рівня судового навантаження у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами, за рішенням Вищої ради правосуддя, ухваленим на підставі подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, суддя може бути, за його згодою, відряджений до іншого суду того самого рівня і спеціалізації для здійснення правосуддя.

У період дії надзвичайного чи воєнного стану і за умови зміни територіальної підсудності судових справ, що розглядаються у відповідному суді, в порядку, передбаченому частиною сьомою статті 147 цього Закону, суддя суду, територіальна підсудність справ якого змінюється, може бути без його згоди відряджений для здійснення правосуддя до суду, якому визначається територіальна підсудність справ, що перебували у провадженні суду, в якому працює суддя, а в разі відсутності вакансій у цьому суді - до іншого суду того самого рівня і спеціалізації.

Порядок відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації затверджується Вищою радою правосуддя за поданням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, погодженим з Державною судовою адміністрацією України.

Порядок відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації (як тимчасового переведення), затверджений рішення Вищої ради правосуддя 24 січня 2017 року №54/0/15-17, із змінами внесеними рішенням Вищої ради правосуддя від 22 серпня 2019 року №2242/0/15-19; рішенням Вищої ради правосуддя від 21 липня 2020 року №2217/0/15-20; рішенням Вищої ради правосуддя від 29 вересня 2020 року №2735/0/15-20; рішенням Вищої ради правосуддя від 4 листопада 2021 року №2170/0/15-21; рішенням Вищої ради правосуддя від 4 липня 2023 року №680/0/15-23; рішенням Вищої ради правосуддя від 9 листопада 2023 року №1048/0/15-23 (далі - Порядок №54/0/15-17).

Згідно з розділом VI «Фінансове забезпечення відрядження судді» Порядку №54/0/15-17 суддям, які направляються у відрядження як тимчасове переведення судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації, виплачується суддівська винагорода та відшкодовуються витрати в порядку і розмірі, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 2 лютого 2011 року №98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів». Розмір суддівської винагороди, що підлягає виплаті в суді, до якого суддю відряджено, визначається Законом України «Про судоустрій і статус суддів», але не може бути меншим за розмір суддівської винагороди, що виплачувалась (підлягала сплаті) судді в суді, з якого його було відряджено. Зазначені виплати здійснюються судом, до якого відряджений суддя.

Частиною 1 статті 135 Закону №1402-VIII передбачено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною другою вказаної статті суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 2 лютого 2011 року №98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів», в редакції яка діяла на час спірних правовідносин, (далі - Постанова №98) затверджені суми витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, згідно з додатком 1, зокрема, сума добових - 300,00 гривень.

За приписами пункту 5 Постанови №98 що підприємства, установи та організації, що направляють працівників у відрядження, забезпечують їх коштами як аванс для здійснення поточних витрат […]. Аванс перераховується на поточний рахунок працівника, операції за яким можуть здійснюватися з використанням платіжних карток, або рахунок підприємства, установи, організації, що направляють працівника у відрядження, операції за яким можуть здійснюватися з використанням корпоративних платіжних карток. […]

Сума надміру витрачених коштів (залишок коштів понад суму, витрачену згідно із звітом про використання коштів/електронних грошей, виданих на відрядження або під звіт (далі - звіт про використання коштів, виданих на відрядження), підлягає поверненню працівником на відповідний рахунок підприємства, установи, організації, що їх видали (у разі відрядження за кордон - у грошових одиницях, в яких було видано аванс), а особам, зазначеним в абзацах другому і третьому цього пункту, які отримали аванс готівкою, - до каси відповідного державного органу, військового формування, відповідної установи чи організації.

Звіт про використання коштів, виданих на відрядження, разом із підтвердними документами працівник зобов`язаний подати до закінчення п`ятого банківського дня, що настає за днем прибуття до місця постійної роботи. У зазначений строк також повертається сума надміру витрачених коштів.[…].

Порядок складання Звіту про використання коштів/електронних грошей, виданих на відрядження або під звіт, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 28 вересня 2015 року №841 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 09 травня 2023 року №239), затвердженим в Міністерстві юстиції України 13 жовтня 2015 року за №1248/27693 (далі - Порядок №841).

Згідно з пунктом 1 Порядку №841 звіт про використання коштів / електронних грошей, виданих на відрядження або під звіт (далі - Звіт), подається з підстав, визначених підпунктом 170.9.4 пункту 170.9 статті 170 розділу IV Податкового кодексу України […].

У разі якщо під час відрядження або виконання окремих цивільно-правових дій фізична особа - платник податку (підзвітна особа) […] застосував […] особисті платіжні інструменти, чи їх реквізити для проведення розрахунків у безготівковій формі та/або для отримання готівки в межах суми добових витрат та за відсутності оподатковуваного доходу, Звіт не складається і не подається.

Підпунктом 170.9.4 пункту 170.9 статті 170 Податкового кодексу України встановлено, що Звіт про використання коштів/електронних грошей, виданих на відрядження або під звіт, складається та подається у строки, визначені підпунктом 170.9.3 цього пункту, платником податку (у паперовій або електронній формі (з дотриманням вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги») за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, у разі:

а) наявності оподатковуваного доходу, визначеного відповідно до підпункту 170.9.1 цього пункту, з метою розрахунку суми податку;

б) використання платником податку готівки понад суму добових витрат (включаючи отриману із застосуванням платіжних інструментів).

У разі якщо під час відрядження або виконання окремих цивільно-правових дій платник податку застосував платіжні інструменти, включаючи корпоративні (бізнесові) платіжні інструменти або особисті платіжні інструменти, чи їх реквізити, для проведення розрахунків у безготівковій формі та/або для отримання готівки в межах суми добових витрат та за відсутності оподатковуваного доходу, звіт про використання коштів/електронних грошей, виданих на відрядження або під звіт, не складається і не подається.

За приписами підпункту 170.9.1 пункту 170.9 статті 170 Податкового кодексу України до оподатковуваного доходу не включаються також витрати на відрядження, не підтверджені документально, на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи (добові витрати), понесені у зв`язку з таким відрядженням у межах території України, але не більш як 0,1 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, в розрахунку за кожен календарний день такого відрядження.

Системний аналіз вищенаведених нормативно-правових актів дає підстави для висновку, що судді, якого відрядили до іншого суду того самого рівня і спеціалізації, виплачується суддівська винагорода відповідно до статті 135 Закону №1402-VIII та відшкодовуються витрати в порядку і розмірі, визначених Постановою №98, за рахунок суду, до якого відряджений суддя, зокрема, добові. При цьому, у разі якщо під час відрядження суддя застосував особисті платіжні інструменти, чи їх реквізити для проведення розрахунків у безготівковій формі та/або для отримання готівки в межах суми добових витрат та за відсутності оподатковуваного доходу, Звіт не складається і не подається.

За наслідками судового розгляду встановлено, що позивачка була відряджена до Дніпропетровського апеляційного суду, але не отримала від останнього відшкодування витрат на відрядження, зокрема добових за період з 01 січня 2023 року по останній день роботи 19 жовтня 2023 року в межах граничних норм добових, встановлених Постановою №987, а саме 300,00 гривень на добу.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на неналежне заповнення звітів позивачкою, оскільки за встановлених судом обставин справи звіт не складається і не подається.

Відмова відповідача у відшкодуванні позивачці витрат на добові як однієї із компенсацій при службовому відрядженні з підстави відсутності відповідних бюджетних асигнувань, виходячи з прецедентної практики Європейського суду з прав людини, порушує гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року право особи мирно володіти своїм майном, оскільки доки відповідні правові норми, що передбачають певні виплати, є чинними, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах (справа «Кечко проти України», заява № 63134/00, рішення від 08 листопада 2005 року).

Бюджетні правовідносини, які виникають між учасниками бюджетного процесу стосовно реалізації їхніх бюджетних повноважень (прав та обов`язків з управління бюджетними коштами), безпосередньо не стосуються позивачки.

Застосування судом принципу верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ є вимогою частини 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що він не може відповідати за цим позовом, не має обов`язку та можливості по сплаті заявлених сум, оскільки позивачку відраховано зі штату Дніпровського апеляційного суду.

Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли між позивачкою і Дніпровським апеляційним судом, який в силу вимог статті 135 Закону №1402-VIII, Постанови №98 та Порядку №54/0/15-17 мав виплачувати позивачці суддівську винагороду та відшкодовувати витрати на добові у належному розмірі за місцем її відрядження.

У даному спорі тільки Дніпровський апеляційний суд є належним відповідачем за пред`явленим ОСОБА_1 позовом, оскільки саме цей суб`єкт владних повноважень допустив протиправну бездіяльність у спірних правовідносинах щодо відшкодування позивачці витрат на добові у зв`язку з службовим відрядженням.

За наведеного нормативно-правового регулювання спірних відносин та встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, пред`явлених до відповідача.

Щодо строку звернення до суду із цим позовом.

Суд виходить з того, що спір щодо виплати позивачці відшкодування витрати на добові (належної працівникові заробітної плати) є спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.

Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України, у редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

В той же час, частинами 3 та 5 статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, суд звертає увагу на те, що обов`язок держави створити умови та гарантувати можливості для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю є складовою її обов`язку щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав та свобод людини і громадянина (стаття 3, частини 1, 2, 7 статі 43 Конституції України).

Частиною першою статті 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

У Рішенні від 12 квітня 2012 року №9-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод. У правовій державі звернення до суду є універсальним механізмом захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних і юридичних осіб (абзац п`ятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини рішення).

Таким чином, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною 5 статті 122 КАС України.

За приписами статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначається місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця цього строку. Строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення позовна заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здано на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Судом встановлено, що 20 жовтня 2023 року позивачка дізналася про невиплату добових з наказу голови Дніпровського апеляційного суду №261/к від 19 жовтня 2023 року. Позов здано на пошту 18 січня 2024 року.

Наведені обставини дають суду підстави для висновку, що позивачка не пропустила тримісячного строку з дня, коли дізналася про порушення своїх прав, звернувшись до суду 18 січня 2024 року.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно із статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За приписами статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Щодо судового збору.

За подання даного позову позивачка сплатила судовий збір в сумі 1211,20 гривень.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України від 8 липня 2011 року

№ 3674-VI «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Як вже було зазначено раніше, даний спір є спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці, а отже не зважаючи на словесне вираження позовних вимог, останні є вимогами про стягнення заробітної плати і тому позивачка звільнена від сплати судового збору за законом.

Зважаючи на наведене, питання розподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 2, 5-10, 20, 22, 25, 72-77, 90, 132, 139, 143, 205, 241-246, 250, 251, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

адміністративний позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , номер засобів зв`язку НОМЕР_2 , електронна адреса: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до Дніпропетровського апеляційного суду (місце знаходження: 49030, м. Дніпро, вул. Харківська, буд.13, код ЄРДПОУ 42270629, електронна адреса: ) задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Дніпропетровського апеляційного суду щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 добових за період з 01 січня 2023 року по останній день роботи 19 жовтня 2023 року до звільнення у відставку.

Зобов`язати Дніпропетровський апеляційний суд нарахувати та виплатити ОСОБА_1 добові за час перебування у відрядженні з 01 січня 2023 року по 19 жовтня 2023 року включно, в порядку і розмірі, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року №98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців та також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів».

Повний текст рішення складений 28 березня 2024 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Суддя А.І. Циганенко