Справа № 420/12814/23
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2024-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/12814/23

Категорія:106000000 Головуючий в 1 інстанції: Марин П.П.

Місце ухвалення: м. Одеса

Дата складання повного тексту:20.12.2023 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута згідно п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини (далі в/ч) 2197 про:

- визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 липня 2022 року по 30 травня 2023 року включно;

- зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 липня 2022 року по 30 травня 2023 року включно в сумі 72 674,93 грн. відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100 (далі Порядок №100).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 листопада 2021 року у справі №200/11547/21 відповідачем 27 липня 2022 року виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у сумі 91 435,55 грн.

Окрім того, 31 травня 2023 року позивачу надійшли кошти у межах справи №420/10384/23 про стягнення з в/ч НОМЕР_1 грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, який утримано з індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 20 березня 2019 року включно в сумі 20 450,80 грн.

Також рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2023 року у справі №420/10684/22, яке постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2023 року залишено без змін, стягнуто з в/ч НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 березня 2019 року по 26 липня 2022 року у сумі 97 072, 92 грн.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що відповідачем затримано виплату грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, який утримано з індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 20 березня 2019 року включно в сумі 20 450,80 грн. понад період затримки виплати індексації грошового забезпечення. Оскільки крайня дата періоду, який розглядався в суді щодо виплати позивачу середнього заробітку у справі №420/10684/22 це 26 липня 2022 року, а виплату грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, який утримано з індексації грошового забезпечення відповідачем здійснено 31 травня 2023 року, то відповідачем додатково затримано розрахунок при звільненні з 27 липня 2022 року по 30 травня 2023 року на 308 днів.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 21 березня 2019 року по 30 травня 2023 року включно.

Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 березня 2019 року по 21 вересня 2019 року в розмірі 20 787,47 грн. з вирахуванням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі в/ч НОМЕР_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги:

- компенсація не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури;

- апелянт звернув увагу суду на те, що відповідно до наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 20 березня 2019 року №122-ос позивач був зарахований у розпорядження начальника НОМЕР_3 прикордонного загону, проте не звільнений з військової служби з НОМЕР_2 прикордонного загону;

- звернути увагу суду на пропуск позивачем строку звернення до суду визначений абз.1 ч.2 ст. 122 КАС України пояснюючи це тим, що грошове забезпечення є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було проведено відповідний розрахунок та на підставі яких нормативно-правових актів. Крім того, з дня отримання розрахунку при звільненні зі служби, особа вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2023 року іншими учасниками справи не оскаржено.

Таким чином, відповідно до правил ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тобто, в частині задоволених позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги в/ч НОМЕР_4 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:

ОСОБА_1 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 .

20 березня 2019 року наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_1 №122-ОС, старшого прапорщика ОСОБА_1 , інспектора прикордонного контролю 1 категорії 2 групи прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_2 " (тип А) відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_3 " І категорії (тип Б) (з місцем дислокації нп. Степанівка), якого відповідно до наказу Адміністрації ДПС України від 13 лютого 2019 року №140-ос зараховано у розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 20 березня 2019 року виключено із списків особового складу загону та знято з усіх видів забезпечення.

У зв`язку з невиплатою індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18 листопада 2021 року у справі №200/11547/21 визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року та зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року (базового місяця) січень 2008 року. Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 березня 2018 року по 20 березня 2019 року відповідно до абз.абз.4,6 п.5 "Порядку проведення індексації грошових доходів заселення" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі Порядок №1078). Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 20 березня 2019 року із застосуванням березня 2018 року, як місяця з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця) та урахуванням абз.абз.4,6 п.5 Порядку №1078, з урахуванням раніше виплачених сум індексації.

Як зазначає позивач, та вбачається з повідомлення про зарахування коштів по картковому рахунку, 27 липня 2022 року позивачу на виконання вищезазначеного рішення зараховано від в/ч НОМЕР_1 згідно платіжного доручення №1588 від 21 липня 2022 року грошового забезпечення у розмірі 91 435,55 грн.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2023 року по справі №420/10684/22, яке залишене без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2023 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_4 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 20 березня 2019 року по 26 липня 2022 року. Стягнуто з в/ч НОМЕР_4 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 березня 2019 року по 26 липня 2022 року у сумі 97 072, 92 грн. В іншій частині позову відмовлено.

31 травня 2023 року позивачу відповідно до повідомлення про зарахування коштів по картковому рахунку виплачено 20 400,80 грн, які як зазначає позивач є грошовою компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, який утримано з індексації грошового забезпечення.

Позивач вважаючи, що він має право у відповідності ст. 117 КЗпП України на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно ст. 117 КЗпП України, в редакції на момент звернення позивача із даним позовом, та на час вирішення спору, підлягають задоволенню за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Окрім того, враховуючи правові позиції Верховного Суду щодо істотної частки невиплаченої суми при звільненні в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, а також з метою повного та ефективного захисту прав позивача, враховуючи приписи ч. 2 ст. 9 КАС України, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та задовольнив вимоги позивача шляхом:

визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 21 березня 2019 року по 30 травня 2023 року включно;

зобов`язання в/ч НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 березня 2019 року по 21 вересень 2019 року в розмірі 20 787,47 грн. з вирахуванням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, ч.1 ст. 47, ст.ст. 116, 117, ч.ч.1, 2 ст. 233 КЗпП України.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Конституційний Суд України у п.3 мотивувальної частини Рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, посилаючись на своє ж Рішення від 06 липня 1999 року №8-рп/99, зауважив, що "служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Частина 5 ст. 17 Конституції України покладає на державу обов`язки щодо соціального захисту не тільки таких громадян, а й членів їхніх сімей. Конституційний Суд України вважає, що ці положення поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо".

Згідно ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" №95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Відповідно ч.1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (ст. 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Статтею 116 КЗпП України (в редакції до 19 липня 2022 року) було передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно ст. 116 КЗпП України (у чинній редакції) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України (в редакції до 19 липня 2022 року) в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно ст.117 КЗпП України (в чинній редакції) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Тобто, з 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" №2352-IX від 01 липня 2022 року (далі Закон №2352-ІХ), яким викладено в новій редакції норму ст. 117 КЗпП України, а саме встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.

Матеріалами справи підтверджено, що позивача звільнено з військової служби 20 березня 2019 року, остаточний розрахунок належних до виплати коштів з позивачем проведено 30 травня 2023 року.

Враховуючи те, що позивачеві при виключенні зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 не виплачено належні суми грошового забезпечення, така бездіяльність відповідача є протиправною.

При цьому, предметом спору в цій справі є стягнення з роботодавця на користь працівника середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при виключенні позивача зі списків особового складу в/ч.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, проте не з 27 липня 2022 року, як помилково вважає позивач, а з 21 березня 2019 року (дата, наступна за днем виключення зі списків особового складу в/ч2197) по 30 травня 2023 року включно.

При цьому, колегія суддів враховує те, що п.8 Порядку №100 передбачено, що можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо визначена законодавством. Таким законодавством у даному випадку є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 (який набрав чинності 20 липня 2018 року) (далі Порядок №260).

Тобто Порядок №260 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців.

Абзаце 2 п.7 Порядку №260 визначено, що середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

З матеріалів справи вбачається, що днем виключення позивача зі списків в/ч НОМЕР_1 та всіх видів грошового забезпечення є 20 березня 2019 року. Отже, двома попередніми місяцями перед звільненням є січень 2019 року (31 календарний день) та лютий 2019 року (28 календарних днів).

Згідно наданої відповідачем виписки з Картки особового рахунку ОСОБА_1 , грошове забезпечення позивача за останні два місяці перед звільненням становить: січень 2019 року 16 990,53 грн., лютий 2019 року 14 578,78 грн.

Отже, середньоденний заробіток позивача складає 535,07 грн. ((16 990,53+14 578,78)/59).

Враховуючи дату проведення остаточного розрахунку з позивачем (30 травня 2023 року), колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма ст.117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX. А відтак, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 21 березня 2019 року (дата, наступна за днем виключення зі списків особового складу) проте не більш як за шість місяців, що становить 185 календарні дні.

В зазначеному періоді 185 календарних днів, у зв`язку із чим розмір середнього заробітку за час затримки складає 98 987,95 грн (185 днів х 535,07 грн).

Разом з тим, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про доцільність зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Такий висновок суду відповідає правовим позиціям викладеним у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року по справі №480/3105/19, у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений згідно ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (п.91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Істотність частки невиплачених позивачу сум при звільненні в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 20 400,80 грн./98 987,95 грн. (загальна сума невиплачених коштів на момент звільнення/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) * 100% = 20,61%.

З огляду на викладене, із врахуванням принципу справедливості та співмірності, пропорційності, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь, як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 20 787,47 гривень із розрахунку 535,07 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 20,61% (істотності частки недоплаченої суми) х 185 (днів затримки розрахунку).

При цьому, колегія суддів враховує висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а про те, що стягуючи з відповідача на користь позивача вже після його звільнення зі служби суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Підсумовуючи викладене, враховуючи правові позиції Верховного Суду щодо істотної частки невиплаченої суми при звільненні в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, а також з метою повного та ефективного захисту прав позивача, враховуючи приписи ч.2 ст. 9 КАС України, суд першої інстанції правильно вийшов за межі позовних вимог та задовольнив вимоги позивача шляхом:

визнання протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 21 березня 2019 року по 30 травня 2023 року включно;

зобов`язання в/ч НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 березня 2019 року по 21 вересня 2019 року в розмірі 20 787,47 грн з вирахуванням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

При цьому, колегія суддів критично оцінює доводи апелянта, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів щодо оплати праці не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, з огляду на наступне.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Закріплені у ст.ст. 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм ст.ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладена в постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року по справі №823/1023/16, від 30 січня 2019 року по справі №807/3664/14, від 26 червня 2019 року по справі №826/15235/16.

Щодо доводу апелянта про не дотримання позивачем строків звернення до суду із даним позовом, колегія суддів вказує наступне.

Відповідно ч.ч.1, 2, 3, 5 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Колегія суддів зазначає, що Верховний Суд уже висловлював правову позицію щодо юридичної природи відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, та щодо застосування ст. 233 КЗпП України до спорів про його стягнення, ініційованих колишніми публічними службовцями.

Так, у п.57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 вказано, що за змістом приписів ст.ст. 94, 116, 117 КЗпП України та ст.ст. 1, 2 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 №108/95-ВР середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не є заробітною платою, за якою працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення без обмеження будь-яким строком (ч.2 ст. 233 КЗпП України).

Також 11 лютого 2021 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у справі №240/532/20 дійшов висновку, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою ч.5 ст. 122 КАС України, відтак відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах ч.1 ст. 233 КЗпП України.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що для звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні встановлено місячний строк. У цій категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Як встановлено колегією суддів, відповідач в день звільнення позивача 20 березня 2019 року не виконав законодавчо встановленого обов`язку щодо повного розрахунку при звільненні, оскільки не виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення, яка є складовою грошового забезпечення, в повному обсязі. Вказаний обов`язок відповідач виконав лише 31 травня 2023 року.

В той же час, адміністративний позов по даній справі було сформовано в системі "Електронний суд" 04 червня 2023 року та зареєстровано судом першої інстанції 05 червня 2023 року, тобто позовна заява була подана до суду в межах місячного строку, визначеного ч.5 ст. 122 КАС України.

Отже, колегія суддів вважає необґрунтованим довід апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду із даним позовом.

Враховуючи все вищевикладене, колегія судів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 26 березня 2024 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.