Справа № 620/814/24
Суддя: Лариса ЖИТНЯК
Дата ухвалення: 2024-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2024 року Чернігів Справа № 620/814/24

Чернігівський окружний адміністративний суд під головуванням судді Житняк Л.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, в якому просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 04.05.2023 по день фактичного розрахунку, але не більше ніж за шість місяців та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 04.05.2023 по день фактичного розрахунку, але не більше ніж за шість місяців.

В обґрунтування своїх вимог позивачем вказано, що на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02.11.2023 у справі №620/7290/23 відповідачем було проведено остаточний розрахунок при звільненні та виплачено кошти у розмірі 17 531,42 грн. А отже, відповідно до положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд ухвалою від 29.01.2024 відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Також встановив відповідачу 15-дений строк з дня вручення вказаної ухвали для надання відзиву на позов.

Відповідачем, у встановлений судом строк, подано до суду відзив на позов, в якому останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначає, що враховуючи принцип розумності, справедливості та пропорційності, а також зважаючи на введення воєнного стану в Україні та загальновідомі обставини значного дефіцити Державного бюджету України і переорієнтування спрямованості основного масиву бюдежтних асигнувань на забезпечення відсічі зройній агресії російської федерації, у межах чинного правового регулювання та стану суспільних відносин стягнення на користь позивача коштів, у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, є незаконним.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про таке.

ОСОБА_1 проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Чернігівській області на посаді оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти власності відділу кримінальної поліції Чернігівського районного управління поліції ГУНП в Чернігівській області з 01.11.2015.

Наказом Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 02.05.2023 №192о/с позивача було звільнено зі служби в поліції.

Згідно з наказом про звільнення від 02.05.2023 №192 о/с відповідачем не було нараховано та не було виплачено компенсацію за частини щорічних оплачуваних відпусток за 2015, 2018, 2022, роки (частина невикористаної щорічної оплачуваної відпустки за 2015 рік у кількості 02 доби, невикористана щорічна оплачувана відпустка за 2018 рік у кількості 09 діб, частина невикористаної щорічної оплачуваної відпустки за 2022 рік у кількості 19 діб), а також компенсацію за невикористані додаткові оплачувані відпустки, як учаснику бойових дій за 2018, 2022 та 2023 роки (за 2018 рік у кількості 14 діб, за 2022 рік у кількості 14 діб, за 2023 рік у кількості 14 діб).

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати компенсації за частини невикористаних щорічних оплачуваних відпусток за 2015, 2018, 2022 роки та додаткових оплачуваних відпусток, як учаснику бойових дій за 2018 та 2022 та 2023 роки неправомірною, позивач звернувся до суду з позовом.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 02.11.2023 у справі №620/7290/23 (https://reestr.court.gov.ua/Review/114627929), зобов`язано Головне управління Національної поліції в Чернігівській нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за частину невикористаної щорічної оплачуваної відпустки за 2015 рік у кількості 02 діб, невикористану щорічну оплачувану відпустку за 2018 рік у кількості 09 діб, частину невикористаної щорічної оплачуваної відпустки за 2022 рік у кількості 19 діб, а також не нарахуванні та невиплаті компенсації за невикористані додаткові оплачувані відпустки, як учаснику бойових дій за 2018 рік у кількості 14 діб, за 2022 рік у кількості 14 діб та за 2023 рік у кількості 14 діб.

На виконання зазначеного рішення відповідачем 13.12.2023 перераховано на картковий рахунок позивача кошти в сумі 17 531,42 грн (а.с.16).

Вважаючи, що відповідно до положень ст.116, 117 Кодексу законів про працю України позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, він звернувся до суду з даним позовом.

Даючи правову оцінку вказаним обставинам справи, суд зважає на наступне.

Відповідно до ст.47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу.

За приписами ст.116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною 1 ст.117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Згідно з ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 №4-рп/2012 у справі №1-5/2012 за ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, осіб які проходять службу в Національній поліції, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд приходить до висновку про можливість застосування норм ст.116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення таких осіб.

Отже, вищезазначеними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

У свою чергу, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, що передбачені ст.117 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої цією статтею.

Також суд звертає увагу, що обов`язок покладений на роботодавця згідно ст.ст.116, 117 КЗпП щодо виплати всіх сум, що належать працівнику у день звільнення не покладено у залежність від надходження/ненадходження відповідних грошових коштів на рахунок відповідача.

Суд зазначає, що виплата належних працівникові сум при звільненні на підставі судового рішення не змінює правової природи таких виплат, як коштів, що належали до виплати позивачу на день його звільнення зі служби. Право на отримання вказаної виплати у позивача виникло у зв`язку з проходженням служби, а судовими рішеннями відповідне право було лише підтверджене.

Подібна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17.

За змістом вказаного судового рішення, касаційна інстанція зазначила, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпП України. Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення, але не більше як за шість місяців.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин.

Враховуючи, що відповідачем, всупереч норм чинного законодавства, не здійснено з позивачем повного розрахунку при звільненні, та не доведено відсутності в цьому своєї вини, що фактично констатовано рішенням суду від 02.11.2023 у справі №620/7290/23, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Щодо розміру середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд зазначає наступне.

При визначенні розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні підлягають положення Порядку №100.

Абзацом 1 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час (абзац 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100).

Відповідно до пункту 8 розділу ІІІ Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд вважає, що в даному випадку, при визначенні розміру стягнення середнього заробітку за час затримки, необхідно врахувати позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, а саме: під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Також, у постанові від 26.06.2019 Велика Палата Верховного Суду по справі №761/9584/15-ц серед іншого зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Судом встановлено, що сума невиплачених коштів, що належала позивачу при звільненні та виплачена 13.12.2023 на виконання рішення суду становить 17 531,42 грн. Всього кількість днів прострочення виплати належних при звільненні коштів складає 226 днів (з 02.05.2023 по 13.12.2023). При цьому суд враховує положення ч.1 ст.117 КЗпП України, згідно яких, період затримки, за який роботодавець має виплатити середній заробіток не повинен перевищувати 6 місяців. Таким чином, період затримки розрахунку при звільнення, який слід відраховувати з наступного дня за днем звільнення, становить 185 днів (з 03.05.2023 по 03.11.2023).

Суд також враховує, що з позовом про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати компенсації за частину невикористаної щорічної оплачуваної відпустки за 2015 рік у кількості 02 діб, невикористану щорічну оплачувану відпустку за 2018 рік у кількості 09 діб, частину невикористаної щорічної оплачуваної відпустки за 2022 рік у кількості 19 діб, а також не нарахуванні та невиплаті компенсації за невикористані додаткові оплачувані відпустки, як учаснику бойових дій за 2018 рік у кількості 14 діб, за 2022 рік у кількості 14 діб та за 2023 рік у кількості 14 діб позивач звернувся у червні 2023 року. Позаяк, рішення суду у справі №620/7290/23 прийнято у листопаді та набрало законної сили 04.12.2023, а 13.12.2023 позивачу виплачені належні йому при звільненні кошти.

Тобто, збільшення періоду прострочення виплати належних при звільненні коштів викликано тривалим розглядом справи, а не недобросовісними діями сторін, які в найкоротший термін намагалися вирішити спірні правовідносини.

Відповідно до довідки від 15.05.2023 №247/124/21/01-2023 середньоденне забезпечення позивача становить 681,36 грн. Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, з урахуванням статті 117 КЗпП України, має становити 126 051,60 грн, що значно перевищує суму коштів, належних позивачу при звільненні (у 7 разів).

З огляду на наведене та приймаючи до увагу поведінку сторін суд приходить до висновку, що встановлюючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, необхідно застосувати принцип співмірності та пропорційності та з метою дотримання критеріїв справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця, який допустив порушення трудового законодавства та законодавства про оплату праці, визначити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зменшивши його до 5000,00 грн.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.1 ст.6 КАС України).

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст.3 Конституції України.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 №127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010).

Враховуючи наведене, суд вважає що позов належить задовольнити частково.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ч.1 та ч.3 ст.139 КАСУ при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Відповідно до положень ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позову майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, за врахуванням наведених вище положень Закону України «Про судовий збір» та приймаючи до уваги приписи ч.3 ст.139 КАС України, судовий збір підлягає поверненню виходячи з мінімально встановленої ставки судового збору за позов майнового характеру, що складає 1211,20 грн та є пропорційним відповідно до частини задоволених вимог.

Таким чином, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача належить стягнути судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Керуючись статтями 72-74, 77, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Чернігівській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 5 000,00 грн (пять тисяч гривень).

В решті позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 коп.), відповідно до частини задоволених вимог.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Чернігівській області (просп. Перемоги, буд. 74, м. Чернігів, 14000, )

Повне рішення суду складено 28.03.2024.

Суддя Л.О. Житняк