Справа № 335/1760/24
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2024-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 березня 2024 року м. Дніпросправа № 335/1760/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Іванова С.М.,

за участю секретаря судового засідання Ретинської В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника скаржника Вишневського Андрія Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 27 лютого 2024 року

у адміністративній справі № 335/1760/24 за позовом Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області до ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, -

В с т а н о в и в :

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 27 лютого 2024 року задоволено адміністративний позов Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, вирішено затримати громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , та помістити його до Миколаївського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в України, з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, терміном на 6 (шість) місяців, рішення суду допущено до негайного виконання.

Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено представником відповідача з підстав передчасності поданого позивачем до суду позову стосовно затримання Озбеков з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, і використання у спірному випадку найбільш суворого заходу впливу без врахування особи відповідача, його матеріального стану, та інших суттєвих обставин справи, у зв`язку з чим просить скасувати постанову Орджонікідзевського районного суд м. Запоріжжя, по справі № 335/1760/24, від 27 лютого 2024 року та постановити нове рішення за яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга представника відповідача мотивована тим, що запропонований позивачем спосіб застосування судом захід пов`язаний з позбавленням волі і є відповідно більш радікальним механізмом вирішення аналогічного питання, що може вживатися відповідно до вимог ч.1 ст.289 КАС України, але не зазначив чого ним не було подано, або не розглянуто можливості подання інших позовів, що суперечить положенням пункту 1 статті 5 Конвенції, яка гарантує недопущення свавільного позбавлення фізичної свободи, містить вичерпний перелік винятків стосовно права на свободу, і прикладом цього є рішення Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року «Справа Анатолій Руденко проти України», у п.103 якого вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, а також рішення у справах «Вітольд Літва проти Польщі», заява № 26629/95, п. 78, ЄСПЛ 2000-ПІ, та «Станєв проти Болгарії» [ВП], заява N 36760/06, п. 143, ЄСПЛ 2012.

Представник відповідача також акцентує увагу в апеляційній скарзі на тому, що відповідач самостійно 14.02.2024 року звернувся з питання легалізації свого проживання на території України, а його звернення за допомогою в отриманні статусу біженця та позитивна оцінка організації, яка буде надавати допомогу, наявності у відповідача підстав для отримання біженства, свідчить про його законослухняність та бажання з власної ініціативи усунути допущені можливі порушення про правовий статус іноземців. Окрім цього, в апеляційній скарзі вказується, що відповідачем на даний час оскаржується рішення про видворення, а позов про видворення до суду не подавався. Вказує, що раніше відповідач не притягувався до кримінальної чи іншої відповідальності, має цивільну дружину, двох дітей, неофіційний але законний заробіток, власність на території України, та є співвласником підприємства, і це у сукупності підтверджує, що перебування відповідача на території України не становить небезпеку для суспільства. Крім того, в апеляційній скарзі наголошується, що під час судового засідання відповідач пояснював про наявність у нього бажання та фінансової змоги у випадку встановлення щодо нього застави, її оплатити.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач посилаючись на законність та обгрунтованність рішення суду першої інстанції просить залишити без задоволення апеляційну скаргу відповідача з підстав її необгрунтованності та невідповідності фактичним обставинам доводів апелянта. Зокрема, вказує на те, що Під час здійснення перевірки щодо законності перебування в Україні відповідача, який є громадянином Республіки Узбекистан та має проїзний документ для повернення в Узбекистан № 456545, виданий Посольством Республіки Узбекистан в м. Києві 30.08.2022 терміном дії до 30.09.2022, та не має паспортного документу, який би надавав права в`їзду та виїзду з території України. З пояснень відповідача встановлено, що він прибув в Україну в 2010 році, але проведеною Управлінням ДМС у Запорізькій області перевіркою законності його перебування в Україні встановлено, що за обліками ОСОБА_1 не значиться, і посвідками на тимчасове або постійне проживання в Україні, паспортом громадянина України не документувався. Разом з тим, з копії паспортного документа встановлено наявні штампи продовження терміну перебування в Україну, ВГІРФО УМВС України в Рівненській області в 2011 та 2016 році, останній раз термін перебування був продовжений до 14.07.2016. Тобто, дозволений строк перебування на території України у громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 закінчився 15.07.2016, з цього часу громадянин ОСОБА_1 перебуває на території України незаконно, ухиляється від виїзду з України до країни походження або третьої країни після закінчення встановленого терміну перебування в Україні, що стало підставою для прийняття 14.02.2024 УДМС у Запорізькій області рішення про примусове видворення за межі України громадянина ОСОБА_1 , яке є чинним.

Позивач у відзиві також вказує про те, що у даному випадку він діяв відповідно до положень Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закону №3773-VІ) та затвердженого наказом МВС України від 20.07.2015 № 884 «Про затвердження Порядку обчислення строку тимчасового перебування в Україні іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду» (далі - Наказ № 884) і Інструкції про порядок утримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні № 141 від 29.02.2016, а звернення до суду з позовом у цій справі відбулося відповідно до ч.1 ст.289 КАС України з урахуванням листа Управління Служби безпеки України в Запорізькій області від 24.01.2024, що надійшов до УДМС у Запорізькій області яким повідомлялось, що громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 перебуває незаконно на території України, його дії суперечать інтересам національної безпеки України та порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а також листа від 03.04.2024 яким Управління Служби безпеки України в Запорізькій області додатково повідомило, що ОСОБА_1 , має тісні зв`язки із вихідцями з кримінального середовища, і зважаючи на особисту характеристику, становить потенційно небезпечну, уразливу категорію осіб, які, особливо у період відкритої збройної агресії рф, можуть бути використані для нанесення шкоди національним інтересам держави (зазначений лист долучається до відзиву на апеляційну скаргу та не був доданий в суд першої інстанції, оскільки надійшов після розгляду). Крім того, 01.03.2014 року від УМП ГУНП в Запорізькій області надійшло доповнення до подання про прийняття рішення про видворення за межі України, згідно якого підтверджується наявність притягнень до кримінальної відповідальності та судимостей, (зазначений лист долучається до відзиву на апеляційну скаргу та не був доданий в суд першої інстанції, оскільки надійшов після розгляду.)

Зокрема, позивачем акцентовано увагу на тому, що протягом тривалого часу відповідач не легалізував своє перебування на території України, а з метою отримання грошових коштів, здійснював злочинну діяльність, був неодноразово фігурантом кримінальних проваджень за вчинення злочинів, передбачених статями 121 (умисне тяжке тілесне ушкодження), 185 (крадіжка) Кримінального кодексу України, що підтверджується відомостям з сайту Судової влади України про інформацію щодо стадій розгляду судових справ та з Єдиного державного реєстру судових рішень, у відношенні ОСОБА_1 наявні вироки: Березнівського районного суду Рівненської області від 21.03.2012 у справі № 1-127/11; Костопільського районного суду Рівненської області від 23.06.2015 у справі № 564/995/15-к; Рівненського міського суду Рівненської області від 22.04.2016 року у справі № 569/1119/16-к; Рівненського міського суду Рівненської області від 20.04.2018 року у справі № 569/4713/16-к; постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.07.2020 у справі № 334/2345/20 щодо визнання винним у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП України та позбавлення права керування транспортним засобом; а постановою Березнівським районним судом Рівненської області 13.04.2011 року у справі № 3-488/11 був притягнутий до відповідальності за ч.1 ст. 203 КУпАП, тобто, за проживання на території України за документами, термін дії яких закінчився, чим порушив правила перебування на території України за що на нього було накладено штраф. Рішення Костопільський районний суд Рівненської області 04 листопада 2015 року справа № 564/1634/15-ц ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальних збитків та моральної (немайнової) шкоди завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Березнівський районний суд Рівненської області 23 травня 2013 року справа № 1701/2536/12 про стягнення збитків завданих злочином на користь комунального закладу охорони здоров`я "Березнівська центральна районна лікарня".

Зазначене у сукупності, а також з урахуванням наявних даних з Єдиного реєстру боржників про наявність не виконаних фінансових зобов`язань про стягнення коштів на користь держави, на переконання позивача свідчить, що відповідач як іноземець, буде ухилятись від виконання рішення про примусове видворення, а також підтверджує невідповідність доводів представника відповідача про те, що «відповідач раніше не притягувався до кримінальної відповідальності чи іншої відповідальності» і «його перебування на території України не становить небезпеку для суспільства», а сама по собі думка позивача щодо можливого переслідування його, не свідчить про наявність загрози його життю чи здоров`ю, оскільки доказів, що можуть свідчити про останню в країні походження, у справі немає.

Заслухавши пояснення сторін по справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин та правильність застосування до них норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги представника відповідача та для скасування рішення суду першої інстанції виходячи з нижченаведеного.

14.02.2024 громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 звернувся до УДМС у Запорізькій області для з`ясування законності його перебування в Україні, і під час здійснення перевірки законності перебування в Україні відповідача встановлено, що він прибув в Україну 23.04.2010 через КПП «Дольськ» за паспортним документом НОМЕР_1, виданого 27.09.2005, терміном дії до 24.08.2024, з метою здійснення підприємницької діяльності. З 2010 по 2020 рік ОСОБА_1 проживав в АДРЕСА_1 . З 16.02.2021 до початку повномасштабного вторгнення в Україну проживав в Запорізькій області, с.Новопрокопівка, а з 17.03.2020 по 2021 рік ОСОБА_1 проживав за адресою: АДРЕСА_2 разом із цивільною дружиною ОСОБА_7 в квартирі її батьків, з 16.02.2021 і до початку повномасштабного вторгнення в Україну проживав в Запорізькій області, с. Новопрокопівка, ці факти підтвердила допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_7 .

З пояснень ОСОБА_1 огли судом встановлено, що свій паспортний документ НОМЕР_1 він знищив під час виїзду з тимчасово окупованої території на територію підконтрольну Україні, і на теперішній час проживає в АДРЕСА_2 .

В копії паспортного документа відповідача наявні штампи продовження терміну перебування в Україну, ВЕІРФО УМВС України в Рівненській області в 2011 та 2016 році, останній раз термін перебування був продовжений до 14.07.2016, разом з тим, у ОСОБА_1 є проїзний документ для повернення в Узбекистан № 456545, виданий Посольством Республіки Узбекистан в м. Києві 30.08.2022 терміном дії до 30.09.2022.

Під час проведеної Управлінням ДМС у Запорізькій області перевірки встановлено, що:

- за обліками УДМС у Запорізькій області, з використанням бази даних відомчої інформаційної системи ДМС, за результатами - ОСОБА_1 не значиться, посвідками на тимчасове або постійне проживання в Україні, паспортом громадянина України не документувався;

- за обліками інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система «Аркан»), за результатами - інформація про перетинання державного кордону України громадянином ОСОБА_1 відсутня;

- за обліками Державного реєстру актів цивільного стану громадян, за результатами - інформація про народження особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, тощо відсутня;

Судом встановлено, що дозволений термін перебування в Україні у громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 закінчився 15.07.2016, й з цього часу він перебуває на території України незаконно, ухиляється від виїзду з України до країни походження або третьої країни після закінчення встановленого терміну перебування в Україні, що відповідачем під час судового розгляду даної справи не були спростовані.

При цьому, пояснення відповідача ОСОБА_1 та його захисника адвоката Вишневського А.А. в тій частині, що ОСОБА_1 з 2021 року добровільно, самостійно вчиняв всі необхідні дії для своєї легалізації - судом першої інстанції обгрунтовано не були узяті до уваги, оскільки такі обставини не доведені належними доказами, оскільки, відповідач прибув в Україну 23.04.2010 і дозволений термін його перебування в Україні закінчився 15.07.2016, тобто, з цього часу його перебування на території України є незаконним. Той факт, що відповідач є співвласником та засновником ТОВ «Бей-Айдин», основним видом діяльності якого є ремонт і технічне обслуговування машин та устаткування спеціального призначення, який ніким не оспорюється, не може вплинути на результат рішення по даній категорій справ.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 14.02.2024 був притягнутий УДМС у Запорізькій області до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП України, тобто, за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Отже, встановивши, що ОСОБА_1 тривалий час проживає в Україні без належних на те законних підстав, не має дійсного паспортного документа, або документа, який дає право на виїзд з України, а також у нього відсутні документи на право проживання в Україні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач не може бути законно та офіційно працевлаштованим, не може мати законне, постійне джерело прибутку, а відтак не зможе забезпечувати власні потреби, через що, з метою отримання грошових коштів, може вчиняти злочини проти власності, чим завдати істотної шкоди охоронюваним інтересам держави та окремих громадян.

Крім цього, суд першої інстанції обґрунтовано узяв до уваги інформацію, викладену в листі УСБУ в Запорізькій області листом від 24.01.2024 № 59/5/6/2-761ві, з якого випливає, що громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , своїми діями суперечить інтересам забезпечення національної безпеки України та порушує законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, і саме за порушення строків перебування на території України та у зв`язку з відсутністю у громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 паспортного документа, або документа, який дає право на виїзд з України, 14.02.2024 УДМС у Запорізькій області ухвалено рішення про примусове видворення з України громадянина ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ).

За наведених вище обставин та спираючись на положення ч.1 ст.289 КАСУ, п.3 ч.5 ст.46 КАС України, ч.5 ст.26 Закону №3773-VI, а також з урахуванням того, що рішення УДМС у Запорізькій області від 14.02.2024 про примусове видворення з України громадянина ОСОБА_1 не оскаржено, та ОСОБА_1 не виконане, тобто, відповідач у визначений в рішенні строк не залишив територію України, суд першої інстанції правильно визнав неспроможними доводи відповідача щодо можливості добровільного виконання ним рішення, а відповідно, до положень ст.9 і ч.3 ст.30 Закону №3773-VI суд дійшов обґрунтовано висновку про задоволення позовних вимог у цій справі.

Повністю погоджуючись з наведеними висновками суду першої інстанції, переглядаючи в апеляційному порядку спірні правовідносини, предметом яких є наявність підстав для затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, колегія суддів виходить з наступного.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України від 22 вересня 2011 року №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон №3773-VI).

Частиною першою статті 26 Закону №3773-VI встановлено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції) . У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Згідно з частиною восьмою статті 26 Закону №3773-VI примусове повернення не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).

Абзацом першим частини першої статті 30 Закону №3773-VI визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції) можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.

За положеннями частини третьою статті 30 Закону №3773-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції) на підставі відповідного рішення суду має право розміщувати іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Як встановлено частиною четвертою статті 30 Закону №3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

Відповідно до частини шостої статті 30 Закону №3773-VI типове положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Частиною першою статті 289 КАС України, яка встановлює особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства, в редакції, чинній на час подання цього позову, передбачено, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України; 2) затримання з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття на поруки підприємством, установою чи організацією; 4) зобов`язання внести заставу.

Відповідно до частини одинадцятої статті 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але загальний строк затримання не повинен перевищувати вісімнадцять місяців.

Частиною тринадцятою статті 289 КАС України передбачено, що умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: 1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його (її) ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Виходячи з приведених норм процесуального права, підставою для застосування судом до іноземця або особи без громадянства такого заходу, як затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України, є:

1) ймовірність того, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

2) якщо існує ризик його (її) втечі;

3) у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України.

Оскільки судом встановлено, що громадян Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 порушив строки перебування на території України, не має паспортного документа, або документа, який дає право на виїзд з України, а рішення УДМС у Запорізькій області від 14.02.2024 про примусове видворення з України відповідачем самостійно не виконано, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 242, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника скаржника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 27 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.М. Іванов