Справа № 420/10271/22
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2024-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/10271/22

Перша інстанція: суддя Лебедєва Г.В.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Домусчі С.Д.

суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Державного бюро розслідувань на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань, начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Згіблової Оксани Олексіївни про визнання дій протиправними, зобов`язання надати копію листа з додатками,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державного бюро розслідувань, начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань ОСОБА_2 , в якому просив суд:

- визнати протиправними дії начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань ОСОБА_2 по відмові у наданні публічної інформації на запит на інформацію ОСОБА_1 від 28 червня 2022 року про надання копії листа ОСОБА_3 з додатком порівняльною таблицею, спрямованого Прем`єр-міністру України ОСОБА_4 у березні 2022 року про доповнення переліку суб`єктів, яким може виплачуватися додаткова винагорода згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168;

- зобов`язати Державне бюро розслідувань надати ОСОБА_1 копію листа ОСОБА_3 з додатком порівняльною таблицею, спрямованого Прем`єр-міністру України ОСОБА_4 у березні 2022 року про доповнення переліку суб`єктів, яким може виплачуватися додаткова винагорода згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168.

В обґрунтування позову вказував, що 28 червня 2022 року він звернувся із запитом на інформацію до Державного бюро розслідувань, у якому просив надати копію листа ОСОБА_3 з додатком порівняльною таблицею, спрямованого Прем`єр-міністру України ОСОБА_4 у березні 2022 року про доповнення переліку суб`єктів, яким може виплачуватися додаткова винагорода згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168. Листом № 192ПІ/10-16-06-230/22 від 21.07.2022 начальник відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань ОСОБА_5 відмовила у наданні запитуваної інформації. Позивач вказує, що запитувана інформація взагалі не відноситься до інформації з обмеженим доступом, наявна у відкритому доступі, а тому, на думку позивача, повинна надаватися безумовно.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 січня 2024 року, ухваленим в письмовому провадженні за правилами загального позовного провадження, адміністративний позов ОСОБА_1 до начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Згіблової Оксани Олексіївни, Державного бюро розслідувань про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задоволений частково.

Визнана протиправною відмова Державного бюро розслідувань № 192ПІ/10-16-06-230/22 від 21.07.2022 року у задоволенні запиту на інформацію ОСОБА_1 від 28.06.2022 року.

Зобов`язано Державне бюро розслідувань надати ОСОБА_1 на його запит від 28.06.2022 року запитувану інформацію.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Державне бюро розслідувань подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає про неврахування судом першої інстанції того факту, що предметом запитів позивача є надання інформації, яка не стосується військової діяльності, більше того в переважній більшості позивач намагається отримати персональну інформацію щодо співробітників ДБР, то у таких діях вбачається безпідставне збирання інформації щодо діяльності ДБР, його співробітників в умовах воєнного стану. Крім того, відповідно до положень ч. 2 ст. 64 Конституції України в умовах воєнного стану можуть бути обмежені деякі конституційні права і свободи громадян, зокрема право на вільне збирання, зберігання використання і поширення інформації в будь-який спосіб. Право на доступ до інформації в умовах воєнного стану може підлягати обмеженням, насамперед для захисту інтересів національної безпеки та територіальної цілісності держави.

На думку апелянта, позивачем здійснюються дії щодо безпідставного збирання інформації (без визначеної мети та суспільної необхідності) щодо роботи державного правоохоронного органу в умовах воєнного стану та персональних даних співробітників.

Апелянт вказує, що запитувані позивачем відомості не є інформацією, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України, не свідчить, про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. Звертаючись з відповідним запитом щодо надання копії листа, позивачем не зазначено з якою метою та для яких цілей запитується відповідна інформація. Також, зазначена інформація не відображена позивачем в заявах по суті спору та інших процесуальних документах. Крім того, на думку відповідача, запит про надання публічної інформації та матеріали судової справи не містять інформації щодо суспільної важливості необґрунтовано запитуваної ОСОБА_1 інформації від правоохоронного органу.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач, послався на правомірність оскаржуваного рішення та просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що ОСОБА_1 28.06.2022 року звернувся із запитом на інформацію до Державного бюро розслідувань, в якому просив надати копію листа ОСОБА_3 з додатком порівняльною таблицею, спрямованого Прем`єр-міністру України Денису Шмигалю у березні 2022 року про доповнення переліку суб`єктів, яким може виплачуватися додаткова винагорода згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168.

За результатами розгляду вказаного запиту, Державним бюро розслідувань складено лист № 192ПІ/10-16-06-230/22 від 21.07.2022 року, який підписаний начальником відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань - ОСОБА_2 .

У вказаному листі зазначено, що підстав для надання запитуваної інформації у Державного бюро розслідувань немає.

В обґрунтування відмови у наданні запитуваної інформації, у листі № 192ПІ/10-16-06-230/22 від 21.07.2022 року, зокрема, зазначено: Працівники Державного бюро розслідувань під час виконання покладених на них обов`язків є представниками влади, діють від імені держави перебувають під її захистом. Ніхто, за винятком уповноважених посадових осіб державних органів у передбачених законом випадках, не має права втручатися в їхню законну діяльність. Відомості про проходження служби працівниками Державного бюро розслідувань надаються з дозволу Директора Державного бюро розслідувань або його заступника (частина перша статті 18 Закону).

Зважаючи на специфіку завдань, які виконує Державне бюро розслідувань, надання запитуваної інформації щодо працівників Державного бюро розслідувань може становити пряму загрозу їхньому життю та здоров`ю у зв`язку з високою ймовірністю вчинення стосовно них кримінальних правопорушень у випадку загрози тимчасової окупації. Про високий рівень існування такої загрози свідчить велика кількість кримінальних правопорушень, вчинених російськими військовослужбовцями, зафіксованих уповноваженими органами за період воєнного стану.

З огляду на те, що запитувані відомості не стосуються інформації, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України, про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо, зазначена вище потенційна, конкретна істотна шкода від надання таких відомостей значною мірою переважає суспільний інтерес в їх отриманні.

Крім того, запит на інформацію не містить жодних відомостей про наявність ґрунтовних обставин, з якими законодавство пов`язує можливість поширення інформації, яка запитується.

У запиті на інформацію не вказано аргументів, що запитувана позивачем інформація становить суспільний інтерес, а також не обґрунтовано наміру, з яким позивач бажає отримати інформацію..

Також, ДБР роз`яснено, що оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядника інформації здійснюється відповідно до ст. 23 Закону України Про доступ до публічної інформації.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що запитувана позивачем у запиті інформація не обмежена в доступі, оскільки не містить у сукупності, визначених ст.34 Конституції України, ч.2 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», вимог. Така інформація жодним чином не впливає на захист інтересів національної безпеки та територіальної цілісності держави, з огляду на те, що стосуються конкретного працівника органу державної влади, який отримує заробітну плату з Державного бюджету України.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес визначено Закон України «Про доступ до публічної інформації».

Статтею 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із ст.3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.14 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Статтею 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Частиною 1 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Частинами 1, 2 статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що інформацією з обмеженим доступом є:

1) конфіденційна інформація;

2) таємна інформація;

3) службова інформація.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Згідно із статтею 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації» відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону до службової може належати така інформація:

1) що міститься в документах суб`єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов`язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень;

2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці.

Документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф "для службового користування". Доступ до таких документів надається відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Відповідно до частин 6-8 статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» не належать до інформації з обмеженим доступом відомості, зазначені у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданій відповідно до Закону України "Про запобігання корупції", крім випадків, визначених зазначеним Законом.

Не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага керівника, заступника керівника юридичної особи публічного права, керівника, заступника керівника, члена наглядової ради державного чи комунального підприємства або державної чи комунальної організації, що має на меті одержання прибутку, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради господарського товариства, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді.

Частинами 2, 3 статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень.

Персональні дані, зазначені у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, оформленій за формою, визначеною відповідно до Закону України "Про запобігання корупції", не належать до інформації з обмеженим доступом, крім відомостей, визначених Законом України "Про запобігання корупції".

Не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про отримання у будь-якій формі фізичною особою бюджетних коштів, державного чи комунального майна, структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага керівника, заступника керівника юридичної особи публічного права, керівника, заступника керівника, члена наглядової ради державного чи комунального підприємства або державної чи комунальної організації, що має на меті одержання прибутку, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради господарського товариства, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, крім випадків, передбачених статтею 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Згідно із п.2 ч.2 ст.60 Закону України «Про запобігання корупції» не може бути віднесена до інформації з обмеженим доступом інформація про розміри, види оплати праці, матеріальної допомоги та будь-яких інших виплат з бюджету або за рахунок технічної або іншої допомоги в рамках реалізації в Україні програм (проектів) у сфері запобігання, протидії корупції особам, зазначеним у пункті 1, пунктах "а" і "в" пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, а також одержані цими особами за правочинами, які підлягають обов`язковій державній реєстрації, а також подарунки, які регулюються цим Законом.

Передумовою для встановлення відкритості чи обмеження інформації є застосовування до такої інформації трискладового тесту.

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що положення частини другої статті 6 №2939-VI передбачають вимоги до обмеження доступу до інформації. Такий підхід ґрунтується на тому, що статтею 1 цього Закону закріплена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмежено лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі трискладового тесту.

Таким чином, обов`язок доведення того факту, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації. Відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність передбачених частиною другою статті 6 згаданого Закону підстав обмеження у доступі. Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових, передбачених указаною правовою нормою, означає, що відмова в доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Таку ж правову позицію наведено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 9901/510/18, від 14.05.2020 у справі № 9901/589/19 та від 04.02.2021 року у справі № 9901/598/19.

Як правильно встановив суд першої інстанції, спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з відмовою Державного бюро розслідувань надати, на поданий позивачем запит, копію листа ОСОБА_3 з додатком порівняльною таблицею, спрямованого Прем`єр-міністру України Денису Шмигалю у березні 2022 року про доповнення переліку суб`єктів, яким може виплачуватися додаткова винагорода згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168.

Отже, для встановлення правомірності відмови відповідачем у наданні запитуваної позивачем інформації необхідно з`ясувати чи є запитувана інформація публічною у розумінні Закону № 2939-VI та визначити особливості порядку її надання.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона по своїй суті є заздалегідь готовий, зафіксований на певному матеріальному носієві продукт, отриманий або створений суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків.

Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти.

Апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції, що запитувана інформація є публічною у розумінні Закону № 2939-VI.

Згідно обставин даної справи, за результатами розгляду запиту ОСОБА_1 на інформацію від 28.06.2022 року, Державним бюро розслідувань складено лист № 192ПІ/10-16-06-230/22 від 21.07.2022 року, який підписаний начальником відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань - Згібловою О.О.

У вказаному листі зазначено, що за результатами розгляду отриманого запиту на інформацію встановлено, що підстав для надання запитуваної інформації у Державного бюро розслідувань немає, оскільки зважаючи на специфіку завдань, які виконує Державне бюро розслідувань, надання запитуваної інформації щодо працівників Державного бюро розслідувань може становити пряму загрозу їхньому життю та здоров`ю у зв`язку з високою ймовірністю вчинення стосовно них кримінальних правопорушень у випадку загрози тимчасової окупації, а тому потенційна, конкретна істотна шкода від надання таких відомостей значною мірою переважає суспільний інтерес в їх отриманні.

Також, у цьому листі роз`яснено, що оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядника інформації здійснюється відповідно до ст. 23 Закону України Про доступ до публічної інформації.

Проте, лист Державного бюро розслідувань не містить жодних посилань на підставі відмови у задоволенні запиту позивача на інформацію, які передбачені ч. 1 ст. 22 Закону № 2939-VI.

Таким чином, оскільки оскаржувана відмова у задоволенні запиту позивача на інформацію жодним чином не вмотивована, цю відмову не можна визнати такою, що відповідає вимогам Закону № 2939-VI.

Щодо посилань Державного бюро розслідувань, у відповіді на запит, на те, що надання запитуваної інформації щодо працівників Державного бюро розслідувань може становити пряму загрозу їхньому життю та здоров`ю у зв`язку з високою ймовірністю вчинення стосовно них кримінальних правопорушень у випадку загрози тимчасової окупації, апеляційний суд, як і суд першої інстанції, зазначає таке.

Вказана інформація жодним чином не впливає на захист інтересів національної безпеки та територіальної цілісності держави, з огляду на те, що стосуються конкретного працівника органу державної влади, який отримує заробітну плату з Державного бюджету України.

Між тим, у межах даних правовідносин не є спірним питання діяльності Державного бюро розслідувань та його працівників в умовах воєнного стану, що власне нівелює відповідні доводи суб`єкта владних повноважень.

Беручи до уваги вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що запитувана позивачем інформація не є інформацією з обмеженим доступом.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що дії апелянта щодо ненадання запитуваної позивачем публічної інформації є протиправними, а тому судом першої інстанції цілком правомірно задоволено позовні вимоги.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими доводи скаржника відносно того, що зважаючи на специфіку завдань, які виконує ДБР під час воєнного стану, оприлюднення запитуваної інформації може становити пряму загрозу життю і здоров`ю працівників ДБР, оскільки розпорядником інформації не аргументовано, яким чином оприлюднення розрахунково-платіжних відомостей конкретного працівника ДБР може становити пряму загрозу життю і здоров`ю усіх працівників ДБР.

Апеляційний суд також відхиляє твердження апелянта про те, що запит на інформацію не містить жодних відомостей про наявність ґрунтовних обставин з якими законодавство пов`язує можливість поширення інформації, так як відповідно до положень ч.2 ст.19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію без пояснення причини подання запиту.

Встановлені в межах розгляду даної справи фактичні обставини у повному обсязі спростовують наведені в апеляційній скарзі доводи відповідача.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням.

Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-78, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного бюро розслідувань - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 січня 2024 року у справі № 420/10271/22 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 26.03.2024

Суддя-доповідач С.Д. Домусчі
Судді Г.В. Семенюк О.І. Шляхтицький