Справа № 214/423/23
Суддя: Попов В. В.
Дата ухвалення: 2024-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 214/423/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 березня 2024 рокуСаксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Попова В.В.,

при секретарі Собченко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Кривому Розі, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , до Саксаганського відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, через свого представника, звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Саксаганського відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 29.12.2022 року, винесене відносно громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що 29.12.2022 року Саксаганським відділом у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області відносно позивача було винесено оскаржуване рішення. Підставою для його винесення було те, що громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 приїхала на територію України 12.02.2018 року через КПП «Гоптівка» до свого чоловіка громадянина України ОСОБА_3 . За спливом 90 діб перебування на території України, позивач до ДМС із заявами про оформлення на тимчасове або постійне проживання, заявами про продовження строку перебування на території України або набуття громадянства України не зверталась та перейшла на нелегальне становище. Оскражуваним рішенням вирішено повернути ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни та зобов`язано її покинути територію України у термін до 27.01.2023 року, про що письмово повідомлено та попереджено позивача. Крім того, 29.12.2022 року відповідачем відносно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП та винесено постанову про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення нею ч.ч. 1, 3 ст. 9, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700 грн. 00 коп., який позивачем сплачено.

Із рішенням відповідача від 29.12.2022 року позивач не згодна, з огляду на наступне. Так, 12.02.2018 року позивач, являючись громадянкою Російської Федерації приїхала на територію України з метою возз`єднання з родиною, а саме з чоловіком ОСОБА_3 , який є громадянином України та проживав у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області. Позивач прибула на територію України строком до 90 діб, проживала разом із чоловіком, однак після закінчення вказаного строку вона продовжила перебувати на території України до цього часу, не звертаючись до ДМС для оформлення відповідних документів щодо законного перебування на території України. 29.12.2022 року ОСОБА_1 самостійно звернулась до відповідача за консультацією щодо її подальших дій.

Між тим, повернення ОСОБА_1 до Російської Федерації є неможливим, оскільки вона не бажає покидати чоловіка, який на даний час проходить військову службу у Збройних Силах України та розривати сім`ю, а також не бажає повертатись до країни агресора, не уявляє там свого життя, тому бажає відмовитись від громадянства Російської Федерації та стати громадянкою України. Вищевикладені обставини, на думку позивача, є підставою для звернення до суду за захистом порушеного права.

Представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити.

Представник відповідача також надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у поданому раніше відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Так, 03.02.2017 року за №130 Відділом ЗАГС Прикубанського внутрішньоміського округу міста Краснодара управління ЗАГС Краснодарського краю зареєстровано шлюб між громадянином України ОСОБА_3 та громадянкою Російської Федерації ОСОБА_4 , яка в подальшому змінила прізвище на « ОСОБА_5 » (а.с.13).

Громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 12.02.2018 року через КПП «Гоптівка» прибула на територію України (а.с.6 зворот). Після закінчення встановленого терміну перебування, позивач не покидала території України.

29.12.2022 року відносно громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення, згідно якого було виявлено громадянку Російської Федерації ОСОБА_1 , яка проживає: АДРЕСА_1 , та ухиляється від виїзду з території України, після закінчення відповідного терміну перебування іноземців в Україні, а саме ч.ч. 1, 3 ст. 9, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (а.с.16).

Постановою від 29.12.2022 року громадянку Російської Федерації ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700 грн. 00 коп., який останньою було сплачено (а.с.17,18).

29.12.2022 року, за результатами розгляду матеріалів відносно ОСОБА_1 начальником Саксаганського відділу у місті Кривому Розі Гловного управління Державної міграційної служби України в Дніропетровській області було прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянку Російської Федерації ОСОБА_1 та зобов`язано її покинути територію України у термін до 27.01.2023 року (а.с.14-15).

У вказаний термін позивач територію України не покинула.

Разом з тим, як убачається зі службових записок співробітників ГУ ДМС у Дніпропетровській області, ОСОБА_1 посвідкою на тимчасове проживання в Україні не документувалась, з питання продовження терміну перебування не зверталась; із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не зверталась; із заявою про надання дозволу на імміграцію не зверталась, дозвіл на імміграцію не надавався, з заявою про документування посвідкою на постійне проживання не зверталась, посвідкою на постійне проживання не документована; рішення про встановлення, оформлення належності до громадянства України, осіб, які набули, припинили громадянство України, осіб, стосовно яких у межах повноважень здійснюються провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконаня прийнятих рішень щодо ОСОБА_1 не приймалось (а.с.49-52).

Частина 1 ст. 26 Закону України «Про правовий захист іноземців та осіб без громадянства» визначає, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення.

Отже, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до п.п. 2 п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року №150 (далі - Порядок), іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Згідно п. 18 ч. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» посвідка на тимчасове проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Відповідно до ч. 14 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

Згідно ч. 14 ст. 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому ч. 14 ст. 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства і документ, що підтверджує факт перебування у шлюбі з громадянином України, дійсний поліс медичного страхування.

Відповідно до ст. 5-1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк дії посвідки на тимчасове проживання для відповідних категорій іноземців та осіб без громадянства у випадку, визначеному ч. 14 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» становить один рік. При цьому строк дії посвідки на тимчасове проживання може бути продовжено необмежену кількість разів, за наявності підстав, передбачених законом.

Отже, наведені норми Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачають право для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України з метою возз`єднання сім`ї за наявності укладеного шлюбу з громадянином України та посвідки на тимчасове проживання. Посвідка про тимчасове проживання на території України видається на підставі заяви іноземця та документу, що підтверджує факт перебування у шлюбі з громадянином України та діє строком до одного року з можливістю її подальшого подовження.

Судом встановлено, що позивач прибула до України 12.02.2018 року та з цього часу територію України не покидала. Матеріалами справи встановлено, що до моменту прийняття відповідачем оскаржуваного рішення позивач із заявами про отримання посвідки про тимчасове проживання на території України, продовження строку перебування на території України, визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до відповідних органів не зверталась. Зазначене позивачем не оспорюється.

Таким чином, позивач порушила законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме встановлено порушення позивачем вимог ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», яка визначає підстави законного перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, перевіривши оскаржувані в даній справі дії та рішення Саксаганського відділу у місті Кривому Розі Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області, суд приходить до висновку про їх відповідність приписам чинного законодавства та дійсним обставинам справи, які підтверджені відповідачем як суб`єктом владних повноважень за правилами ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відтак, оцінюючи в силу положень ст.ст. 72, 73, 90 КАС України представлені сторонами докази, їх достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи відмову у задоволені позовних вимог, судові витрати суд залишає за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 247, 251, 280, 283, 288 КУпАП, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Порядком продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, ст.ст. 2, 6, 8, 9, 72-77, 90, 241-242, 244-246, 250-251, 255, 286, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , до Саксаганського відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду протягом 10-ти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя В.В. Попов