Справа № 160/21010/23
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2024 рокуСправа №160/21010/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

15.08.2023р. ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 та просить:

- визнати бездіяльність відповідача по не виплаті позивачеві підйомної допомоги протиправною;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві підйомну допомогу у розмірі його місячного грошового забезпечення.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та за наказом від 31.01.2023р. №31 його було переміщено в розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте, згідно вказаного наказу підйомна допомога у зв`язку із переїздом на нове місце військової служби в інший населений пункт та призначенням на військову посаду, йому не була виплачена, що, на думку позивача, є порушенням відповідачем вимог ч.3 ст.9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», п.12 Положення №1153/2008 та п.1 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, який затверджено наказом Міністерства оборони України від 05 лютого 2018р. №45 (далі - Порядок №45). Тому, вважаючи таку бездіяльність відповідача щодо не виплати йому підйомної допомоги, протиправною, позивач також і просив зобов`язати відновити його порушене право шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому вказану підйомну допомогу у розмірі його місячного грошового забезпечення з урахуванням наведених приписів. Також позові вимоги позивача обґрунтовані і правовою позицією Верховного Суду, викладеною у його постанові від 23.10.2019р. у справі №809/1936/15 (а.с.1-5).

Ухвалою суду від 13.11.2023р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 12.12.2023р. у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано, зокрема, відповідача надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази правомірності бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві підйомної допомоги, передбаченої Порядком №45 від 05.02.2018р. з урахуванням вимог ч. 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України(а.с.31).

Наведена ухвала суду разом з позовом та доданими до нього документами була отримана відповідачем у електронному кабінеті 21.08.2023р. (отримано позов з додатками), 13.11.2023р. (отримано ухвалу суду), що є належним повідомленням відповідача про дату та місце судового розгляду справи у відповідності до вимог ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України, що підтверджується відповідними довідками про отримання електронного листа (а.с.33, 34).

На виконання вищенаведеної ухвали суду, 19.03.2024р. через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній просив залишити без розгляду позов ОСОБА_1 в частині вимог до військової частини НОМЕР_1 посилаючись на те, що згідно до п. 2 Порядку №45 право на отримання підйомної допомоги у військовослужбовця виникає на дату прийняття ним посади та справ для військовослужбовців, які переїхали на нове місце служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посаду, а виплата такої підйомної допомоги здійснюється після призначення їх на посади та вступу до виконання обов`язків за посадами за новим місцем військової служби в цьому населеному пункті згідно п.3 згаданого Порядку №45. Наказом військової частини НОМЕР_2 від 25.01.2023р. №9-РС позивач був зарахований у розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_1 , а наказом військової частини НОМЕР_1 №31 від 31.01.2023р. позивач був виключений зі списків частини. Таким чином, у позивача право на отримання підйомної допомоги виникне після фактичного призначення його на посаду та вступу до виконання обов`язків на новому місці служби у даному випадку у Дніпропетровському ОТЦК. За викладеного, відповідач вважає, що військова частина НОМЕР_1 не є належним відповідачем та жодним чином не впливає на правовідносини позивача з Дніпропетровським ОТЦК, який входить до складу Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (ОК « ІНФОРМАЦІЯ_2 », військова частина НОМЕР_2 , оперативне об`єднання Сухопутних військ ЗС України у східній частині України, на території 5 областей) - (а.с.45).

Що стосується прохання відповідача, викладеного у вищенаведеному відзиві на позовну заяву, про залишення даного позову без розгляду, то, вирішуючи таке клопотання, суд виходить із того, що, оскільки приписи ст.240 Кодексу адміністративного судочинства України, у якій наведені виключні підстави для залишення позову без розгляду, не містять таких підстав для залишення позову без розгляду, які наведені у відзиві на позов, а саме: те, що військова частина НОМЕР_1 не є належним відповідачем у даних правовідносинах, а відповідно, суд приходить до висновку, що у задоволенні наведеного клопотання відповідачеві слід відмовити.

При цьому, судом враховується і те, що, оскільки фактично у відзиві на позов наведені обставини та підстави щодо не згоди відповідача з даним позовом, то суд приймає такі аргументи відповідача як заперечення проти позову виходячи з вимог ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 29.01.2024р., у зв`язку із ненаданням відповідачем відзиву на позов у строк, встановлений судом, перебуванням судді у черговій відпустці у період з 18.12.2023р. по 12.01.2024р., було повторно зобов`язано відповідача надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву та продовжено строк розгляду даної справи до 22.03.2024р. (а.с.41).

Вказана ухвала суду була отримана позивачем 14.02.2024р. засобами поштового зв`язку, відповідачем 30.01.2024р. у електронному кабінеті, що підтверджується поштовим повідомленням та довідкою про доставку електронного листа, наявних у справі (а.с.43-44).

На виконання вимог вищенаведеної ухвали суду через систему Електронний суд відповідачем було подано відзив на позов та відповідні докази до нього (а.с.45-53).

Враховуючи викладене, рішення у даній справі приймається судом 22.03.2024р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 , проходив військову службу у Збройних Силах України за контрактом від 18.05.2019р., зокрема, у військовій частині НОМЕР_1 згідно до наказу №116 був призначений на посаду розвідника розвідувального взводу 1 стрілецького батальйону та зарахований до списків особового складу частини на всі види забезпечення з 11.05.2022р., що підтверджується змістом копії паспорту позивача, змістом військового квитка позивача та копією Витягу з наказу від 11.05.2022р. №116 (а.с.6, 10-16, 28,36-37,51).

31.01.2023р. згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 №31 рядового ОСОБА_1 , солдата резерву 1 запасної роти, призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 25.01.2023р. №19-РС в розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , було визнано таким, що 31 січня 2023 року вибув до нового місця служби м. Дніпро, при цьому, з 31.01.2023р. позивач був виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, про що свідчить копія Витягу з наведеного наказу (а.с.8,52-53).

Також, зі змісту наведеного Витягу з наказу вбачається, що підйомна допомога відповідно до Порядку №45 під час проходження військової служби у частині позивачеві не виплачувалась (а.с.8,52-53).

16.05.2023р. на адвокатський запит від 12.05.2023р. з приводу нарахування та виплати позивачеві підйомної допомоги у зв`язку з переїздом/переведенням на нове місце військової служби, відповідачем була надано відповідь за №10/1446, у якій було зазначено, що виплати підйомної допомоги будуть проведені згідно наданих до фінансово-економічної служби наказів військової частини НОМЕР_1 після належного цільового фінансування та надходження необхідних коштів на розрахунковий рахунок військової частини, що підтверджується відповідною копією листа відповідача (а.с.18).

Позивач, вважаючи протиправною вищенаведену бездіяльність відповідача, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті йому підйомної допомоги, передбаченої Порядком №45, звернувся до суду з цим позовом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, проаналізувавши норми чинного законодавства України, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору у сукупності з наданими доказами, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон №2011-ХІІ) встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

За приписами п.1 частини 3 статті 9-1 Закону №2011-ХІІ визначено, що при переїзді військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, а також тих, хто перебуває на кадровій військовій службі та військовій службі за призовом осіб офіцерського складу, на нове місце військової служби в інший населений пункт, у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням до військового навчального закладу, термін навчання в якому становить не менше шести місяців, або у зв`язку з передислокацією військової частини їм виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає з ним на нове місце військової служби.

Також аналогічні норми містяться і у пункті 1 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 05.02.2018р. №45 (далі Порядок №45).

А у відповідності до пункту 2 Порядку №45 встановлено, що право на отримання підйомної допомоги і добових для військовослужбовців виникає:

- на дату прийняття військовослужбовцем посади та справ - для військовослужбовців, які переїхали на нове місце служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посаду;

- на дату зарахування на навчання - для військовослужбовців, які зараховані на навчання до військових навчальних закладів;

- на дату прибуття до місця дислокації, оголошений наказом командира військової частини, - для військовослужбовців, які переїхали на нове місце служби у складі військової частини (підрозділу) в інший населений пункт.

Розмір підйомної допомоги обчислюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, установлених військовослужбовцю за новим місцем військової служби на дату, коли військовослужбовець приступив до виконання обов`язків за посадою (зарахування на навчання), або на дату прибуття до нового місця дислокації військової частини, на членів сім`ї - на дату реєстрації рапорту військовослужбовця про виплату підйомної допомоги на членів сім`ї військовослужбовця, які переїхали з ним до нового місця військової служби.

Виплата військовослужбовцям підйомної допомоги та добових здійснюється за новим місцем військової служби (місцем відповідно до навчання) відповідно до наказу командира (начальника) військової частини (військового навчального закладу) із зазначенням нарахованої суми виплат.

У наказі зазначаються дата та номер наказу про призначення військовослужбовця на військову посаду (зарахування на навчання), дата, коли він приступив до виконання обов`язків за посадою, дата вибуття з попереднього місця військової служби та прибуття на нове місце військової служби (на нове місце дислокації військової частини).

Військовослужбовцям, які на дату прибуття до іншого населеного пункту перебувають у розпорядженні відповідного командира, виплата підйомної допомоги та добових здійснюється після призначення їх на посади та вступу до виконання обов`язків за посадами за новим місцем військової служби в цьому населеному пункті (п.3 Порядку №45).

Отже, із аналізу наведених вище норм чинного законодавства слідує, що військовослужбовці, які переїхали на нове місце служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посаду, мають право на виплату їм підйомної допомоги після призначення їх на посаду та вступу до виконання обов`язків за посадою, яка виплачується їм за новим місцем військової служби.

Так, як встановлено судом із наявних в матеріалах копій документів, позивач за контрактом проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 у період з 11.05.2022р. по 31.01.2023р., що підтверджується змістом копії витягів з наказів №116, №31 (а.с.8,51-53).

Також зі змісту Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 31.01.2023р. №31 вбачається, що позивача було призначено в розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 та вважати його таким, що вибув до нового місця служби м. Дніпро з 31.01.2023р. згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 25.01.2023р. №19-РС (а.с.8,52-53).

Таким чином із аналізу встановлених вище судом обставин у даній справі та вищенаведених приписів чинного законодавства у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач має право на виплату йому підйомної допомоги за таких умов, а саме: 1) у разі переїзду на нове місце служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посаду; 2) після призначення його на посаду та вступу до виконання обов`язків за посадою за новим місцем військової служби в цьому населеному пункті.

А, відповідно, із наведеного слідує, що, з урахуванням дотримання вищенаведених умов, така підйомна допомога позивачеві повинна була бути виплачена за новим місцем служби, тобто, у Дніпропетровському ОТЦК після призначення його на посаду та вступу до виконання обов`язків за посадою за новим місцем військової служби, згідно до вимог п.3 Порядку №45.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи військова частина НОМЕР_1 , до якої заявлені позивачем позовні вимоги про нарахування та виплату йому підйомної допомоги, не є новим місцем служби позивача, про що свідчить зміст Витягу з наказу від 31.01.2023р. №31 (а.с.8,52-53) про його вибуття із вказаної військової частини до нового місця служби м. Дніпро, тому, суд приходить до висновку, що згадана військова частина НОМЕР_1 , яка обрана позивачем відповідачем у даних правовідносинах, не має жодних правових підстав для нарахування та виплати позивачеві вказаної підйомної допомоги, а відповідно, не порушувала прав, свобод та інтересів позивача у даних правовідносинах, що є підставою для прийняття судом рішення про відмову у задоволенні даного позову.

У відповідності до вимог ч.1, ч.4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання ст.76 наведеного Кодексу.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Однак, позивач у позові не навів жодних підстав та не надав будь-яких доказів на підтвердження протиправної бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати йому підйомної допомоги саме відповідачем (військовою частиною НОМЕР_1 ), з урахуванням обставин встановлених судом щодо вибуття 31.01.2023р. позивача із ВЧ НОМЕР_1 до нового місця служби м. Дніпро, та аналізу вищенаведених приписів чинного законодавства, які позивачем не спростовані.

Судом не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом, посилання позивача в обґрунтування позову на правову позицію Верховного Суду від 23.10.2019р. у справі №809/1936/15, оскільки наведена у ній правова позиція не є подібною до даних правовідносин, вони врегульовані були іншим нормативно-правовим актом (стосується передислокації військової частини з тимчасово окупованої Автономної республіки Крим; правовідносини були врегульовані наказом Міністра оборони України від 22.10.2001 №370), тоді як у даній справі правовідносини врегульовані Порядком №45 від 05.02.2018р., а відповідно, наведена правова позиція у вказаній постанові Верховного суду, не є застосовною до даних правовідносин у розумінні ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За викладених обставин, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача у відповідності до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що у даних правовідносинах, відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, а тому в адміністративного суду відсутні будь-які правові підстави для задоволення даного адміністративного позову.

З огляду на викладене та враховуючи, що права та інтереси позивача у даних правовідносинах відповідачем не порушені, оскільки відповідач військова частина НОМЕР_1 не має правових підстав для нарахування та виплати позивачеві вказаної вище підйомної допомоги, позовні вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому підйомну допомогу, передбачену Порядком №45, які є похідними вимогами у даній справі, також задоволенню не підлягають.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Статтями 6,7 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України.

За викладеного, суд приходить до висновку про відсутність будь-яких обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, а тому у його задоволенні позивачеві слід відмовити повністю.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що такий розподіл здійснюється судом лише за умови задоволення позову, тоді як, у даній справі позивач звільнений від сплати судового збору та судом у задоволенні позову позивачеві відмовлено, а отже, судові витрати між сторонами не підлягають розподілу згідно до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 229, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва