Справа № 140/34198/23
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2024-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/34198/23 пров. № А/857/3321/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.,

за участі секретаря судового засідання Доморадової Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року (головуючий суддя Валюх В.М., м. Луцьк) у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця №44864265 від 27.03.2018 про стягнення виконавчого збору у розмірі 63966,89 грн.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій покликається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що згідно ч. 2 ст. 27 Закону № 1404-VIII (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови) виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. Зазначає, що обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є здійснення державним виконавцем дій, направлених на примусове виконання рішення і фактичне стягнення. Вважає, що матеріали виконавчого провадження не містять доказів, які свідчили б про виконання рішення державним виконавцем і вчинення ним дій, спрямованих на фактичне стягнення заборгованості з позивача. Наголошує, що між кредитором і боржниками були погоджені умови погашення боргу, сума з боржника на користь кредитора в примусовому порядку стягнута не була. Крім того, апелянт не погоджується із розрахованою виконавцем сумою виконавчого збору в оскаржуваній постанові, оскільки вона розрахована не із фактично стягнутої, повернутої суми або вартості майна боржника, а у розмірі 10 відсотків від початкової суми стягнення, зазначеної у виконавчому листі, а також не враховано, що відповідно до умов затвердженої мирової угоди сума, яка підлягала сплаті, змінилася.

Особи, які беруть участь у справі, на апеляційний розгляд не з`явились, належним чином були повідомлені про його дату, час та місце. Позивачем подано клопотання про розгляд справи без її участі, яке апеляційний суд задовольнив та ухвалив провести апеляційний розгляд у відсутності осіб, які не з`явились без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення сторін, проаналізувавши письмові докази, що є в матеріалах справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.

Як встановлено судом з матеріалів позовної заяви і визнається сторонами, 05.09.2014 Луцький міськрайонний суд Волинської області видав виконавчий лист № 161/22397/13-ц про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ ОТП Факторинг Україна заборгованості в розмірі 636227,98 грн. та 3441,090 грн. судового збору.

Постановою головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції Дуди Ю.М. від 25.09.2014 ВП № 44864265 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 161/22397/13-ц, виданого 05.09.2014 Луцьким міськрайонним судом про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ ОТП Факторинг Україна заборгованості в розмірі 636227,98 грн та 3441,090 грн судового збору.

27.03.2018 головний державний виконавець Другого ВДВС м. Луцьк ГТУЮ Левчук І.О. винесла постанову ВП № 44864265 про закінчення виконавчого провадження, на підставі пункту 2 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII.

27.03.2018 головний державний виконавець Другого ВДВС м. Луцьк ГТУЮ Левчук І.О. винесла постанову ВП № 44864265 про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 63966,89 грн.

Не погоджуючись із постановою про стягнення виконавчого збору, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з моменту прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження (25.09.2014) до прийняття оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору (27.03.2018) змінювалось законодавство, відповідно до якого здійснювався обрахунок виконавчого збору. Суд з покликанням на висновки Верховного Суду у справах № 300/3260/20, № 400/5321/20, № 640/7697/21 вказав, що у даному випадку (тобто коли виконавче провадження відкрито за правилами Закону № 606-XIV) розмір виконавчого збору, який підлягає стягненню з боржника, потрібно визначати за правилами статті 28 Закону № 606-XIV (чинного на момент відкриття провадження у справі), де ним було вказано, що розмір виконавчого збору становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця, відтак відхилив доводи позивача про те, що виконавчий збір стягується лише за фактичного стягнення державним виконавцем коштів чи вчиненням ним дій, які призвели до стягнення з боржника сум заборгованості.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

До 05 жовтня 2016 року умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку регулював Закон України від 21 квітня 1999 року N 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон №606-XIV, в редакції чинній на момент відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 161/22397/13-ц, виданого 05.09.2014 Луцьким міськрайонним судом про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ ОТП Факторинг Україна заборгованості в розмірі 636227,98 грн. та 3441,090 грн. судового збору).

Статтею 25 Закону N 606-XIV передбачено, що державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до частин першої, третьої статті 28 Закону № 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом. Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII, в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною п`ятою статті 26 Закону № 1404-VIII передбачено, що у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно із частиною першою статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Частиною другою статті 27 Закону № 1404-VIII (в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови) було передбачено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Згідно із частиною другою статті 27 Закону № 1404-VIII (зі змінами, внесеними Законом № 2475-VIII, який набрав чинності 28.08.2018) виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

З матеріалів справи вбачається, що виконавче провадження № 44864265 було відкрито 25.09.2014.

Оскаржувана постанова винесена 27.03.2018.

До 05 жовтня 2016 року правовідносини щодо здійснення виконавчих дій регулювались Законом України від 21 квітня 1999 року N 606-XIV «Про виконавче провадження», а з 05 жовтня 2016 року вступив у силу Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

Отже, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що з моменту відкриття виконавчого провадження до прийняття постанови про стягнення виконавчого збору змінювалось законодавство, відповідно до якого здійснювався обрахунок виконавчого збору.

Враховуючи, що виконавче провадження було відкрито за правилами, передбаченими Законом № 606-XIV, відтак колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що при визначенні розміру виконавчого збору, який підлягає стягненню з боржника, треба керуватися положеннями статті 28 Закону № 606-XIV (чинного на момент відкриття виконавчого провадження № 44864265), де зазначено, що розмір виконавчого збору становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 11 серпня 2021 року у справі № 300/3260/20, від 09 грудня 2021 року у справі № 400/5321/20, від 19 січня 2022 року у справі № 640/7697/21, від 23 червня 2022 року у справі № 640/9792/20, від 11 серпня 2022 року у справі № 640/23271/21.

Апеляційний суд зауважує, що закінчення виконавчого провадження з підстави затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення (зокрема, без реального його повного виконання) не заперечує наявності підстав для стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягала стягненню за цим виконавчим документом.

Таким чином, доводи апелянта про необхідність застосування ч. 2 ст. 27 Закону №1404-VІІІ (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови) колегія суддів вважає помилковими.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження. Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження, відтак твердження апелянта про те, що виконавчий збір стягується лише за фактичного стягнення державним виконавцем коштів чи вчиненням ним дій, які призвели до стягнення з боржника сум заборгованості є помилковим.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 26 червня 2020 у справі № 360/3324/19.

Виходячи з системного аналізу правових норм та обставин даної справи, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору від 27.03.2018 ВП № 44864265, оскільки така прийнята з дотриманням вимог законодавства, зокрема, щодо розміру виконавчого збору, який правомірно був визначений відповідно до статті 28 Закону № 606-XIV (чинного на момент відкриття виконавчого провадження № 44864265) у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

При обґрунтуванні цієї постанови апеляційним судом враховується п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, згідно якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й відрізних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального або порушення норм процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 272, 287, 310, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 січня 2024 року у справі № 140/34198/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 27 березня 2024 року