Справа № 460/2322/19
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2024-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

27 березня 2024 року

м. Київ

справа № 460/2322/19

адміністративне провадження № К/990/9351/24

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду

Мельник-Томенко Ж.М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2023 року у справі №460/2322/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Рівненській області про визнання протиправними та скасування наказів та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Національної поліції в Рівненській області, у якому просив:

- визнати протиправним і скасувати наказ відповідача від 03 липня 2019 року №655 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності»;

- визнати протиправним і скасувати наказ відповідача від 04 липня 2019 року №153о/с «По особовому складу»;

- визнати протиправним і скасувати наказ відповідача від 21 жовтня 2019 року №258 в частині внесення змін до наказу від 04 липня 2019 року №153о/с про звільнення ОСОБА_1 04 липня 2019 року з посади заступника начальника управління оперативної служби Головного управління Національної поліції в Рівненській області - начальника першого відділу (в частині дати звільнення);

- зобов`язати відповідача поновити позивача на службі в поліції на посаді заступника начальника Управління оперативної служби Головного управління Національної поліції в Рівненській області, начальника першого відділу з 04 липня 2019 року;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2022 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2023 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 повернуто особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з незазначенням у касаційній скарзі належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у касаційному порядку.

11 березня 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2023 року у справі №460/2322/19.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, Суд зазначає таке.

За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень у цій справі скаржник повторно зазначив, що підставою касаційного оскарження судових рішень у справі №460/2322/19 є пункти 1, 4 частини четвертої статті 328, пункти 1, 3 частини другої статті 353 КАС України, а саме: суди першої та другої інстанції неправильно застосували норми процесуального права ( статті 9, 72, 77, 90, 91-93, 308 КАС України), що суперечить висновкам Верховного Суду, викладених у постановах від 31 березня 2020 року у справі № 160/8046/18, від 03 жовтня 2019 року у справі № 826/15560/15, від 09 січня 2024 року у справі № 640/19582/21, від 19 листопада 2019 року у справі №826/12675/15 та унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Щодо посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України Суд зазначає таке.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

При цьому варто зауважити, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Водночас обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, а так само оцінка судами їх сукупності, не можуть вважатися подібністю правовідносин.

Тобто обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Верховний Суд відхиляє доводи ОСОБА_1 про неправильне застосування судами положень статей 9, 72, 77, 90, 91-93, 308 КАС України з посиланням на висновки Верховного Суду щодо указаних норм у справах №160/8046/18, 826/15560/15, 640/19582/21 та 826/12675/15, оскільки в указаних справах Суд вирішував правові питання, не пов`язані з предметом спору у цій справі, а положення указаних норм КАС України були наведені судом касаційної інстанції у контексті підстав, за яких справи №160/8046/18, 826/15560/15, 640/19582/21 та 826/12675/15 були направлені на новий розгляд.

Суд також звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Отож за таких обставин Верховний Суд не бере до уваги посилання ОСОБА_1 на положення пункту 1 частини другої статті 353 КАС України, оскільки за умовами указаної норми КАС України відкриття касаційного провадження на такій підставі допускається лише у разі належного обґрунтування, заявлених у касаційній скарзі виключних підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 КАС України, проте у тексті касаційної скарги лише указано пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України з наведенням цитат з постанов Верховного Суду, що не є релевантними до спірних правовідносин, оскільки висновки Суду в цій частині були сформовані, виходячи з конкретних обставин, за яких указані справи було направлено на новий розгляд.

Скаржник також послався на пункт 2 частини другої статті 353 КАС України, обґрунтовуючи це тим, що суд не розглянув його заяви про виклик свідків та не дослідив документи, що містять інформацію про нарахування та виплату йому заробітної плати, що, на його думку, підтверджують факт належного виконання позивачем своїх службових обов`язків.

Верховний Суд зауважує, що приписи пункту 3 частини другої статті 353 КАС України передбачають необґрунтоване відхилення судом клопотання про витребування доказів, проте доводи в цій частині зводяться лише до необхідності, на думку позивача, викликати свідків (анкетні дані яких містять інформацію з обмеженим доступом) у судове засідання та недослідження листів-відповідей на адвокатські запити щодо нарахувань йому заробітної плати. Мотивів щодо необґрунтованого відхилення клопотання касаційна скарга не містить, як і належного обгрунтування щодо необхідності допиту указаних позивачем осіб.

Крім того, зі змісту оскаржуваних судових рішень убачається, що у цьому спорі судами установлено, що факт відсутності на робочому місці в указаний період позивач не заперечує, однак зазначає, що такі обставини спричинені неможливістю потрапити на робоче місце у зв`язку з незалежних від нього причин, зокрема, конфліктом із керівництвом відповідача, тому у спірний період він здійснював несення служби в приміщенні адміністративних будівель Головного управління Національної Поліції в Рівненській області. Ураховуючи те, що у ході судового розгляду як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанцій до суду не було надано будь-яких належних, допустимих та достовірних доказів, які б вказували на те, що позивачу чинилися об`єктивні перешкоди у потраплянні на своє робоче місце та у виконанні покладених на нього посадових обов`язків, як і немає жодних відомостей про те, що ним виконувалися службові завдання поза межами робочого або ж іншого місця, суди дійшли висновків про відсутність підстав для задоволення позову.

У касаційній скарзі не наведено вмотивованих підстав на спростування таких висновків судів попередніх інстанцій, а із доводів касаційної скарги в цій частині вбачається, що позивач, з посиланням на принцип ефективного правосуддя та офіційного з`ясування обставин справи, фактично не погоджується з оцінкою доказів у справі та вважає, що суд повинен був вчинити активні дії щодо дослідження обставин справи, доказів та усіх показань свідків.

Такі аргументи є суб`єктивними та свідчать про іншу оцінку обставин у справі, що не приписам частини другої статті 341 КАС України, згідно з якою оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а позивач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі, за яких Верховний Суд може відкрити касаційне провадження у цій справі.

Верховний Суд також звертає увагу, що на стадії відкриття касаційного провадження касаційний суд не перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подає, вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а також дотримання строків реалізації права на касаційне оскарження.

Ураховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У контексті наведеного слід зауважити, що з урахуванням внесених до КАС України змін, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

При цьому такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

За викладених обставин касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження з обґрунтуванням того, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення (рішень).

Одночасно Суд роз`яснює, що повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо буде усунуто обставини, які зумовили її повернення.

За таких обставин, Суд не вирішує клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку.

Керуючись статтями 248, 328, 330, 332, 341, 355, 359 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2023 року у справі №460/2322/19 - повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

СуддяЖ.М. Мельник-Томенко