Справа № 474/885/23
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2024 р.м. ОдесаСправа № 474/885/23

Головуючий І інстанції: Сокол Ф.Г.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 07 грудня 2023 року (смт.Врадіївка, дата складання повного тексту судового рішення - 08.12.2023р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И В:

03.08.2023р. ОСОБА_1 звернувся до Врадіївського районного суду Миколаївської області з позовом до ГУ НП в Миколаївській області, у якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 02.07.2023р. серії БАВ №437402 за ч.4 ст.126 КУпАП.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що інспектором СРПП ВП №2 ГУ НП в Миколаївській області старшим лейтенантом поліції Власюком І.С. винесено спірну постанову від 02.07.2023р. серії БАВ №437402 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП та накладено штраф в розмірі 20400 грн. Втім, позивач не згоден із вказаною постановою, вважає її протиправною, незаконною, та такою, що підлягає скасуванню, оскільки він не вчиняв це адміністративне правопорушення, а відповідачем, всупереч вимогам чинного законодавства, при винесенні спірної постанови не було з`ясовано належним чином чи дійсно було вчинено адміністративне правопорушення, та чи наявна його вина у вчиненні такого правопорушення.

Представник відповідача надав до суду першої інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 07 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 - задоволено. Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАВ від 02.07.2023р. №437402 за ч.4 ст.126 КУпАП у відношенні позивача. Справу про адміністративне правопорушення щодо позивача за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.126 КУпАП - закрито. Стягнуто з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судовий збір в сумі 536 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач 14.12.2023р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 07.12.2023р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

03.01.2023р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2023р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.01.2024р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ НП в Миколаївській області та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

Позивач, належним чином повідомлений про розгляд даної адміністративної справи, правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність достатніх підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

02.07.2023р. інспектор СРПП ВП № 2 ГУ НП в Миколаївській області старший лейтенант поліції Власюк І.С. виніс постанову серії БАБ №437402 про притягнення позивача водія ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП та накладення стягнення у вигляді штрафу в розмірі 20400 грн.

Згідно з вказаною вище постановою, позивач 02.07.2023р. о 19:30 год. в смт.Врадіївка по вул. Героїв Врадіївщини керував транспортним засобом марки «ВАЗ 21063», д.н.з. « НОМЕР_1 », будучи позбавленим права керування всіма видами транспортних засобів за рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 28.03.2023р. (справа №479/221/23), а також не пред`явив інспектору для перевірки реєстраційний документ на транспортний засіб та страховий поліс наземних транспортних засобів, чим порушив вимоги п.п. «а», «б», «ґ» п.2.1 ПДР України, за що передбачена відповідальність ч.ч.1 та 4 ст.126 КУпАП.

Вказаною постановою на позивача, відповідно до ст.36 КУпАП, накладено штраф у розмірі - 20400 грн. Графа 7 постанови містить посилання на відео. Також, у графах 8 та 9 постанови наявна відмітка про відмову позивача від підпису та від ознайомлення з постановою, а також відмітка про направлення копії постанови позивачу рекомендованим листом від 02.07.2023р. (вих. №4584/69/23).

Не погоджуючись із правомірністю винесеної відповідачем постанови, позивач звернувся із даним адміністративним позовом до суду.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, з неправомірності спірного рішення відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Даним конституційним положенням кореспондує ч.1 ст.8 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015р. №580-VIII.

У відповідності до п.8 ч.1 ст.23 Закону №580-VIII, поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Як визначено ст.35 цього Закону, поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо водій порушив Правила дорожнього руху.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993р. №3353-ХІІ, встановлюють «Правила дорожнього руху» (затв. постановою КМУ від 10.10.2001р. №1306 із змінами та доповненнями).

У силу положень ч.5 ст.14 Закону №3353-ХІІ, учасники дорожнього руху зобов`язані знати та неухильно дотримувати вимог цього Закону, ПДР та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

За змістом п.п.1.3,1.9 ПДР України, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

За визначенням ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) є протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права та свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Нормами ч.4 ст.126 КУпАП передбачено відповідальність осіб, позбавлених права керування транспортними засобами, за керування транспортним засобом.

Порушення даної норми, тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить - 20400 грн.

У відповідності до ст.283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених ч.2 цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або ж відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

У той же час, ст.7 КУпАП передбачено те, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами та посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів та зміцнення законності.

Положеннями ст.280 КУпАП закріплено «обов`язок» посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Доказами ж в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм та стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами (ст.251 КУпАП).

Як вбачається зі змісту ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Таким чином, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе за наявності події адміністративного правопорушення та вини цієї особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами, на підставі своєчасного, всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи. При цьому, виходячи із закріпленого в ч.4 ст.129 Конституції України принципу змагальності та рівності сторін у судочинстві, обов`язок доказування законності застосування адміністративного стягнення при розгляді скарги громадянина в суді покладається саме на орган (посадову особу), яким винесено оскаржувану постанову.

Згідно з ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах стосовно оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Належними є докази, які містять інформацію відносно предмета доказування. Предметом же доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду певної справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їх вимог або заперечень. При цьому, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Так, як встановлено судовою колегією з матеріалів справи, підставою для прийняття спірної постанови від 02.07.2023р. серії БАВ №437402 став факт керування ОСОБА_1 , який раніше був позбавлений права керування транспортними засобами, автомобілем «ВАЗ 21063», д.н.з. « НОМЕР_1 ».

Позивач же, в свою чергу, як свідчать матеріали цієї справи, категорично заперечує сам факт керування ним вказаним транспортним засобом, що, в свою чергу, за відсутності належних доказів іншого, виключає наявність в його діях складу адміністративного правопорушення.

У своїй апеляційні скарзі відповідач звертає увагу на те, що для всебічного розгляду справи інспектором поліції було запропоновано громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надати пояснення у справі. Однак, оскільки зазначені особи, посилаючись на вимоги ст.63 Конституції України, відмовилися від надання пояснень, в якості свідків були опитані інші громадяни ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які, в свою чергу, підтвердили, що 02.07.2023р. бачили як ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «ВАЗ 21063», д.н.з. « НОМЕР_1 », по вул. Героїв Врадіївщини в смт.Врадіївка Миколаївської області. В подальшому, на підставі зібраних доказів інспектором СРПП ВП №2 Первомайського РВП ГУ НП в Миколаївській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_6 і було винесено постанову серії БАВ №437502, якою позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.4 ст.126 КУпАП та накладено штраф у розмірі -20400 грн.

При цьому, варто звернути увагу й на те, що у спірній постанові відповідач також посилається і на відеоматеріали, які нібито були надані ним в додатках до постанови.

Так, згідно з п.1.3 ПДР України, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

За правилами п.п. а п. 2.4 ПДР України, на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в п.2.1.

Підпунктами «а», «б», «ґ» п.2.1 ПДР України визначено, що водій механічного транспортного засобу має мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, чинний страховий поліс (страховий сертифікат Зелена картка) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України.

Аналогічні положення закріплені законодавцем також у ст.16 Закону №3353-ХІІ.

Відповідно до ст.31 Закону №580-VIII, поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких, зокрема, перевірка документів особи, опитування особи, зупинення транспортного засобу, а також застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 вказаного Закону встановлено те, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/ розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою:

1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб;

2) забезпечення дотримання ПДР.

Отже, фактичні дані, на основі яких встановлюється наявність (відсутність) адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні, а також інші обставини, встановлюються, серед іншого, показаннями технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків та іншими визначеними законодавством доказами.

Проте, у даному випадку, колегія суддів, як і суд першої інстанції, констатує відсутність у матеріалах справи будь-яких належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів (у тому числі відео- та/або фотоматеріалів) на підтвердження факту скоєння позивачем правопорушення, вказаного у спірній постанові від 02.07.2023р. серії БАВ №437402, та, відповідно, правомірності дій щодо її складення.

У цьому контексті, також варто зазначити і про те, що спірна постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не може вважатися беззаперечним доказом вчинення ним правопорушення, адже саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним і достатнім доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова, по своїй правовій природі, є лише актом індивідуальної дії (рішенням суб`єкта владних повноважень) щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Надаючи ж оцінку посиланням відповідача на письмові пояснення свідків - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (які фактично є «не читабельними» а.а.33,34) про нібито факт керування позивачем транспортним засобом марки «ВАЗ 21063», колегія суддів зазначає, що ці пояснення не можуть бути достатніми доказами правомірності рішення суб`єкта владних повноважень за відсутності інших належних доказів та, більш того, не звільняють ГУ НП в Миколаївській області від доведення правомірності свого рішення. При цьому, візуальне спостереження за дотриманням ПДР працівниками ГУ НП в Миколаївській області може бути доказом у справі виключно у тому випадку, коли воно зафіксоване у встановленому законом порядку.

Правова позиція з цього питання викладена у постановах Верховного Суду від 08.07.2020р. у справі № 177/525/17, від 14.02.2019р. у справі №127/163/17-а, від 26.04.2018р. у справі №338/1/17.

У даному випадку, суд 1-ї інстанції цілком вірно та обґрунтовано зазначив про те, докази, що підтверджують керування саме позивачем вищевказаним транспортним засобом чи перебування його у статусі водія, який керує транспортним засобом, відповідачем до постанови від 02.07.2023р. серії БАВ №437402 не були надані, хоча для притягнення до адміністративної відповідальності поліцейський мав належним чином зафіксувати (на фото-відео-апаратуру) саме факт керування позивачем цим транспортним засобом без наявності в останнього прав на це.

Надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача, колегія суддів звертає увагу на те, що у постанові від 02.07.2023р. серії БАВ №437402 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП відсутні і жодні посилання на технічний засіб, за допомогою якого посадовими особами відповідача нібито було здійснено відео-запис (згаданий у спірній постанові, але не доданий до неї), яким нібито й зафіксовано факт правопорушення водієм транспортного засобу марки «ВАЗ 21063», д.н.з. « НОМЕР_1 » порушення зазначеної норми КУпАП.

Втім, положеннями ч.3 ст.283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу, яким здійснено фото або ж відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

У разі відсутності в оскаржуваній постанові від 02.07.2023р. серії БАВ №437402 по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого було здійснено відеозапис, з точки зору процесуального законодавства (норми ст.70 КАС України), такий не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.

Колегія суддів також звертає увагу й на те, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, серед іншого, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення.

Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень (поліцейським) при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, що покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.

Аналогічна правова позиція неодноразово викладена Верховним Судом у своїх постановах від 15.11.2018р. у справі №524/5536/17 від 30.05.2018р. у справі №337/3389/16 та від 17.07.2019р. у справі №295/3099/17.

Таким чином, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування вини, не надано жодних доказів та відповідно не доведено наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.126 КУпАП.

Згідно ст. 62 Конституції України, вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях.

Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Отже, в обсязі встановлених обставин, судова колегія не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі відповідача.

Слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах обох інстанцій.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Миколаївській області - залишити без задоволення, а рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 07 грудня 2023 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 26.03.2024р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко