Справа № 162/147/24
Суддя: Цибень О. В.
Дата ухвалення: 2024-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №162/147/24
Номер провадження 2-а/162/11/2024
ЛЮБЕШІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2024 року селище Любешів

Любешівський районний суд Волинської області у складі судді Цибень О.В.,

за участю секретаря судових засідань Будько І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення

ВСТАНОВИВ:

До Любешівського районного суду Волинської області 26.02.2024 року надійшов вказаний позов.

Вимоги обгрунтовані тим, що постановою серії ВН №211 від 30.11.2023 року позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100 гривень. Вказує, що з даною постановою не згідний та вважає її незаконною, безпідставною, винесеною з грубим порушенням чинного законодавства. Виклик для явки до ІНФОРМАЦІЯ_2 йому не надходив і відповідно не міг знати про покладений на нього обов`язок. Позивача не повідомляли про розгляд справи про адміністративне правопорушення та не запрошували для участі у розгляді. У постанові вказано, що до неї додаються протокол, розписка, повідомлення та квитанція, однак із жодним з цих доказів він не ознайомлений. На підставі вказаного просить скасувати оскаржувану постанову, провадження у справі закрити та стягнути з відповідача сплачений судовий збір.

Ухвалою суду від 27.02.2024 року позивачу поновлено строк для оскарження постанови, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

У встановлений ухвалою строк від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Представник відповідача 11.03.2024 року подала до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначається, що відповідно до розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 30.10.2023 року №3438 ОСОБА_1 30.10.2023 року під особистий підпис (наявний у розписці) було вручено повістку, за якою останній зобов`язувався прибути до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 09 год 00 хв 03.11.2023 року для уточнення військово-облікових даних та проходження військово-лікарської комісії. За даною повісткою ОСОБА_1 не прибув, чим порушив вимоги ч.1 ст.22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 17.11.2023 року ОСОБА_1 було направлено повідомлення про розгляд справи №211 та необхідність прибути до ІНФОРМАЦІЯ_2 для розгляду справи про адміністративне правопорушення на 10 год 30 хв 30.11.2023 року, яке позивач отримав 24.11.2023 року (згідно відомостей відстеження посилок Укрпошти). На розгляд справи ОСОБА_1 не з`явився, тому постанова була винесена без його участі. Відтак оскаржувана постанова є правомірною та не підлягає скасуванню.

Позивач 15.03.2024 року подав до суду відповідь на відзив, у якому зазначив, що приєднана до відзиву розписка мітить підпис, який йому не належить. Щодо доказів належного повідомлення його про розгляд справи, просить суд критично віднестись до них, оскільки фіскальний чек містить інформацію лише про те, що 17.11.2023 року відправлено рекомендований лист ОСОБА_1 за адресою с. Бихів. Згідно з відстеженням посилок Укрпошти даний лист 24.11.2023 року вручено невідомо кому особисто у м. Камінь-Каширський. Вказаний лист відправлений без опису вкладення, встановити вміст конверта неможливо, а тому докази того, що цим листом було направлено саме повідомлення про розгляд справи про адміністративне правопорушення, копію якого приєднано до відзиву, відсутні.

Представник відповідача 20.03.2024 року подала заперечення, у яких вказала, що твердження позивача про те, що підпис у розписці йому не належить, не відповідають дійсності та не підтвердженні жодним чином (наприклад відповідною експертизою). Щодо надсилання повідомлення про розгляд справи вказано, що із запису, зробленого у Журналі вихідних документів ОСОБА_1 було направлено саме повідомлення про розгляд справи про адміністративне правопорушення №211, в якому зазначено дату, час та місце розгляду справи. Посилаючись на практику Верховного Суду, враховуючи презумпцію добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків, слід вважати, що ОСОБА_1 в належний спосіб був повідомлений про розгляд справи щодо нього.

Сторони у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи. Заяви про відкладення судового засідання до суду не подано.

На підставі ч. 4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на вказане, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст. 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ч. 1ст. 9 КУпАП).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 73, 74 КАС України належними та допустимими є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

У адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 25.06.2020 у справі № 520/2261/19 вказала, що визначений статтею 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили (ч. 2, 3 ст. 90 КАС України).

Судом встановлені наступні обставини.

Начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 майором ОСОБА_2 винесено постанову серії ВН № 211 від 30.11.2023 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 5100 гривень.

Відповідно до змісту оскаржуваної постанови, гр. ОСОБА_1 03.11.2023 року о 09 год 00 хв за викликом та надалі станом на 14.11.2023 року не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 для визначення призначення на воєнний час, чим порушив законодавство про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію під час дії особливого періоду, а саме абз.1 ч.1 ст.22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Слід зазначити, що диспозиція ч. 2 ст. 210-1 КУпАП є банкетною, і в даному випадку протокол містить конкретну норму ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», порушення якої ставиться у провину ОСОБА_1 , а саме абз.1 ч.1 ст.22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відповідно до якої громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Також у даній постанові зазначено, що до неї додаються протокол, розписка, повідомлення та квитанція, копії яких представник відповідача подала до суду разом з відзивом.

Із досліджених документів вбачається, що ОСОБА_1 30.10.2023 року отримав повістку про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 09 год 00 хв, про що свідчить копія розписки із наявним у ній підписом ОСОБА_1 .

У суду немає достатніх підстав вважати, що даний підпис не належить ОСОБА_1 , та будь-яких належних доказів цього позивачем не надано.

Також у матеріалах справи наявні повідомлення про розгляд справи про адміністративне правопорушення №211 о 10 год 30 хв 30.11.2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 210-1 КУпАП від 15.11.2023 року №2425, видане на ім`я ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ). Вказаний вихідний номер даного повідомлення відповідає запису у поданому представником відповідача Журналі вихідних документів.

Відповідно до фіскального чеку ПАТ «Укрпошта» 17.11.2023 року ОСОБА_1 (с. Бихів) було надіслано рекомендований лист за номером відправлення 000, який був вручений особисто 24.11.2023 року, про що свідчить відстеження посилок укрпошти.

Також суд погоджується із посиланням представника відповідача на позицію Верховного Суду щодо зазначення у відстеженні поштового відправлення даних працівниками пошти про отримувача та місце отримання, відповідно до якої напис про одержання поштового відправлення учасником справи, в якому зазначене його прізвище, зроблений працівником поштового зв`язку, зазвичай є переконливим доказом отримання відправлення саме адресатом. Таке переконання ґрунтується на презумпції добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків. Однак таку презумпцію може бути поставлено під сумнів і спростовано (постанова Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 222/1402/16).

Як вбачається із змісту оскаржуваної постанови, справу було розглянуто у відсутності позивача, що у даному випадку не суперечить вимогам ст.. 286 КУпАП.

Факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, доводиться дослідженими в судовому засіданні доказами.

Таким чином, на переконання суду, докази подані представником відповідача у є належними та допустимими в розумінні положень ст. 251 КУпАП.

Піддавати вказані докази сумніву у суду немає підстав, оскільки вони повністю узгоджуються між собою та відтворюють фактичні обставини цієї справи.

Отже, сукупність вищенаведених доказів повністю спростовують доводи позивача про відсутність доказів його вини у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210-1 КУпАП, яке ставиться йому у провину.

Невизнання ОСОБА_1 своєї вини у вчиненому правопорушенні суд розцінює як спосіб уникнення ним адміністративної відповідальності при накладенні адміністративного стягнення.

Відповідно до положень ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, що кореспондується з позиціями КЦС ВС у постановах від 20.10.2020 у справі №756/536/19, від 15.10.2020 у справі № 759/14004/15-ц, від 15.10.2020 у справі №157/398/15-ц, від 13.10.2020 № 161/4641/17, 20.10.2020 у справі № 213/112/19, від 12.10.2020 у справі № 585/2958/17, від 12.101.2020 у справі №521/7401/15, від 09.10.2020 у справі №161/7515/15-ц).

Враховуючи викладені обставини в їх сукупності, на підставі оцінених доказів, суд дійшов висновку, що стороною відповідача, в силу положень ч. 2 ст. 77 КАС України, доведено факт вчинення позивачем зазначеного в оскаржуваній постанові адміністративного правопорушення, тому постанову серії ВН №211 від 30.11.2023 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100 гривень за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.210-1 КУпАП слід залишити без змін, а позовну заяву - без задоволення.

Відповідно до ст.139 КАС України судові витрати відшкодуванню не підлягають у зв`язку з відмовою у задоволенні позову.

Керуючись ст. 9,77,90,139,242-246,286 КАС України, ст. 247,280,293 КУпАП, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Любешівського районного суду Волинської області Ольга ЦИБЕНЬ