Справа № 755/454/24
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2024-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 755/454/24 Суддя (судді) першої інстанції: Катющенко В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Грибан І.О.,

при секретарі судового засідання Зіньковській Ю.В.

за участю учасників судового процесу:

від позивача: ОСОБА_1 ;

від відповідача (апелянта): не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління ДМС у місті Києві та Київській області на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 січня 2024 року у справі за позовом громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 до Центрального міжрегіонального управління ДМС України у м. Києві та Київській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та рішення про примусове повернення до країни походження іноземця,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, громадянин Республіки Республіки Білорусь ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом в якому просить суд: постанову серії ПН МКМ №014175 від 19.12.2023 про накладення адміністративного стягнення, винесену заступником начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Петровим Д.В. відносно ОСОБА_2 , якою накладено штраф у розмірі 5 100 грн, скасувати та справу закрити за відсутністю складу правопорушення; визнати протиправним і скасувати рішення № 014612 від 19.12.2023 про примусове повернення його до країни походження або третьої країни, винесене заступником начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Петрович Д.В. відносно ОСОБА_2 , яким зобов`язано покинути територію України до 16.01.2024.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що відносно нього заступник начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Петров Д.В. виніс постанову серії ПН МКМ № 014175 від 19.12.2023 про накладення адміністративного стягнення за вчинення адміністративного проступку, відповідальність за яке передбачена частиною 2 статті 203 КУпАП, у розмірі 5100 грн. Цього ж дня, йому надали для ознайомлення рішення № 014612 від 19.12.2023 про примусове повернення до країни походження або третьої країни та зобов`язання покинути територію України до 16.01.2024. Вважає зазначені рішення протиправними, такими, що підлягають скасуванню з огляду на наступне. 19.12.2023 головний спеціаліст ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області ОСОБА_3 склав протокол серії ПР МКМ № 014229 про виявлення о 13:50 вчиненого ним правопорушення. Під час фіксації він надав пояснення про мотиви прибуття в України у жовтні 2021 року - незгода із діями керівництва Республіки Білорусь під час народних протестів 2020 року, побоювання за життя та здоров`я як їх учасник. З початком повномасштабної війни він здійснює канонічну, волонтерську діяльність для допомоги Україні, її Збройним силам у війні. Без сумніву засуджує дії Російської Федерації та керівництво Республіки Білорусь, як пособника війни. Зазначені пояснення не взяті до уваги, у протоколі, незважаючи на його заперечення, не зафіксовані. Він повідомив працівника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області ОСОБА_3 про бажання взяти участь розгляді справи, який мав відбутися цього ж дня о 14:25, на що йому було сказано, що це формальність і наданих пояснень достатньо. Проживання без документів на право проживання в Україні він не заперечує. Причиною цього діяння, крім необізнаності у бюрократичних процедурах, стало, зокрема, специфічне, інколи упереджене ставлення та/або побоювання людей в Україні співпрацювати з громадянином Республіки Білорусь, що наразі існують через війну. До осені 2023 року йому не вдавалося зустріти людей, які могли би йому допомогли. З листопада 2023 року здійснює волонтерську діяльність у ГО «Сустреча». 18.12.2023 ГО «Сустреча» звернулась до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із поданням про намір клопотати щодо продовження терміну його перебування в Україні та видачі посвідки на тимчасове проживання. Вважає вказані обставини суттєвими в розрізі порушення та такою, що виключає вину. 20.12.2023 йому також надали для ознайомлення рішення, яке зобов`язує його залишити територію України до 16.01.2024. Протиправність даного рішення полягає в наступному. Підстави для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни передбачені в пункті 5 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої спільним наказом МВС, Адміністрації ДПСУ, СБУ від 23.04.2012 № 353/271/150. Зокрема, це дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. В мотивувальній частині рішення заступник начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Петров Д.В. посилається на складення протоколу про адміністративне правопорушення за частиною 2 статті 203 КУпАП та констатує порушення вимог статей 4, 9, 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». З цим висновком він погодитись не може. Протокол є засобом фіксації ознак адміністративного проступку. Безпосереднє рішення виноситься в ході розгляду справи і складається у формі постанови. Питання набрання законної сили постанови посадової особи у справі про адміністративне правопорушення врегульоване статтею 291 КУпАП та обмежено строком її оскарження. В основі рішення закладена постанова, яка наразі не набрала законної сили. Вважає рішення передчасним.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 січня 2024 року позов задоволено частково: скасовано рішення заступника начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Петрова Д.В. від 19.12.2023 № 014612 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; в іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить суд скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити у цій частині нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовано обставини у справі та неправильно вирішено спір по суті, у зв`язку з чим рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26.01.2024 у справі № 755/454/24 має бути скасовано. Апелянт звертає увагу, що на момент винесення рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, позивач не звертався до територіальних підрозділів ДМС з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту. При цьому, апелянт наполягає на тому, що рішення про примусове повернення іноземця з України, першочергово має виконуватись у добровільному порядку, і враховуючи зміст оскаржуваного рішення - позивач може повернутись не лише до країни походження, а і до будь-якої третьої країни.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2024 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до апеляційного розгляду у судове засідання на 26.03.2024.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Представник апелянта у судове засідання 26.03.2024 не прибув, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи був повідомлений належним чином.

Позивач заперечував проти вимог апеляційної скарги та просив суд рішення першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зважаючи на те, що рішення суду оскаржується виключно в частині задоволених вимог, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині наявності підстав для скасування рішення відповідача № 014612 від 19.12.2023 про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення апелянта, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, старшим оперуповноваженим СКП ВП та СЗТ ГУНП у м. Києві Гуленко В. на ім`я начальника ВП на СЗТ ГУНП у м. Києві Насірова З., складено рапорт зі змісту якого убачається, що 19.12.2023 під час проведення цільових профілактичних заходів з нагляду та контролю за виконанням законодавства у міграційній сфері під умовною назвою «Мігрант» виявлено особу, яка відрекомендувалася громадянином республіки білорусія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перебував на території України з порушенням міграційного законодавства. Іноземця виявлено за адресою: АДРЕСА_1 . У подальшому, вказаного громадянина запрошено до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області (м.Київ вул. Ольгинська,3), для прийняття рішення згідно чинного законодавства.

Як вбачається зі змісту пояснень ОСОБА_2 , наданих 19.12.2023 головному спеціалісту відділу адміністративного провадження та статистичної звітності Управління організації запобігання нелегальній міграції ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Кошицькому А. , він прибув в Україну 21.10.2021 через ПП «Бориспіль» авіаційним транспортом з метою проживання. В 2015-2017 роках здійснював канонічну діяльність в релігійній громаді Церкви Ісуса Христа Святих останніх днів у м. Дніпро за місцем проведення богослужінь. Згідно листа №15/1 від 18.12.2023 здійснює волонтерську діяльність у складі ГО «Сустрєча», основу якої складають білоруські активісти, добровольці, які борються за незалежність своєї країни і допомагають Україні в боротьбі з агресором. Через незнання міграційного законодавства після закінчення терміну законного перебування, територію України не покинув, чим порушив вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Проживає за адресою: АДРЕСА_2 . З питань оформлення дозволу на імміграцію в Україну - не звертався. З питань продовження терміну перебування в Україні не подавався, набуття статусу біженця або особи яке потребує додаткового захисту в Україні до відповідних органів ДМС - не звертався. Претензій до співробітників міграційної служби не має.

19.12.2023 головним спеціалістом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київський області ОСОБА_3 відносно громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МКМ №014229, згідно якого 19.12.2023 о 13:50 за адресою: АДРЕСА_1 , було виявлено громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства на території України, а саме: проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні. Місце скоєння правопорушення: АДРЕСА_2 .

Постановою заступника начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Петрова Д.В. від 19.12.2023, громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100 грн.

19.12.2023 головним спеціалістом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київський області Кошицьким А.Л. прийнято рішення №014612, затверджене заступником начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Петровим Д.В. про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства - громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зі змісту вказаного рішення убачається, що 19.12.2023 співробітниками ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області спільно з ВП на СЗТ ГУНП у м. Києві виявлено громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , який порушив законодавство України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а саме: проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні. У ході опитування громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 пояснив, що прибув в Україну 21.10.2021 через ПП «Бориспіль» авіаційним транспортом з метою проживання. Відповідно до листа №220/0/161-17 від 13.02.2017 виданий Управлінням культури, національностей і релігій Дніпропетровської обласної державної адміністрації громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 здійснював канонічну діяльність в релігійній громаді Церкви Ісуса Христа Святих останніх днів у м. Дніпро за місцем проведення богослужінь. На теперішній час громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 здійснює волонтерську діяльність у складі ГО «Сустрєча», основу якої складають білоруські активісти, добровольці, які борються за незалежність своєї країни і допомагають Україні в боротьбі з агресором. Після закінчення законного терміну перебування, територію України не покинув, чим порушив вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». З метою оформлення дозволу на імміграцію в Україну, продовження строків перебування, набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні до компетентних органів - не звертався. За порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства на території України працівниками ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області відносно громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.2 ст. 203 КУпАП (ПР МКМ № 014229 від 19.12.2023). За таких обставин громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 , порушив вимоги ст. ст. 4, 9, 15 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

19.12.2023 громадянином Республіки Білорусь ОСОБА_1 підписана розписка, з тексту якої убачається, що останньому повідомлено, що за порушення законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інтересів національної безпеки України чи охорони громадського порядку, прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні, прийнято рішення про його примусове повернення. Він зобов`язується не пізніше 16.01.2024 залишити територію України. З вимогами статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо видворення в примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України у визначений строк ознайомлений. Йому роз`яснено, що зазначене рішення може бути оскаржено в суді.

20.12.2023 заступник начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області ОСОБА_10 повідомив директора Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України про прийняте 19.12.2023 рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни відносно громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає: АДРЕСА_2 , паспорт № НОМЕР_1 , виданий 27.05.2015, дійсний, до 27.05.2025, прибув 21.10.2021 через ПП «Бориспіль». Рішення прийнято у зв`язку з порушенням особою законодавства про правовий статс іноземців та осіб без громадянства, а саме: проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні та відсутністю підстав для подальшого перебування на території України, передбачених Законом. Санкція щодо заборон в`їзду в Україну до іноземця не застосовувалась. Зазначена особа зобов`язана залишити територію України до 16.01.2024.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, ухвалюючи 19.12.2023 рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , діяв у межах наданих повноважень та у спосіб передбачений законами. Поряд з цим, судом враховано покази свідків, які є членами ГО «Сустрєча», та подання ГО «Сустрєча», за результатами дослідження яких встановлено наявність підстав для скасування рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 19.12.2023 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою всебічного та повного дослідження всіх обставин перебування іноземця на території України та наявності беззаперечних обставин для примусового повернення до країни походження або третьої країни іноземця та які б свідчили про правомірне втручання держави у права людини.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно з Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб (пункти 1-3 статті 2).

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України від 22.09.2011 № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI), у частині третій статті 3 якого закріплено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Статтею 4 указаного Закону визначено перелік підстав для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

При цьому, матеріали справи не містять доказів існування будь-якої з перелічених Законом № 3773-VI підстав перебування громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 на території України з 21.10.2021.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Частиною 3 статті 9 Закону № 3773-VI установлено, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону № 3773-VI іноземцю або особі без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування в Україні на період існування обґрунтованих підстав для подальшого перебування.

Згідно з частиною 6 указаної статті Закону № 3773-VI продовження строку перебування та тимчасового проживання на території України здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пункт 2 Порядку продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150, передбачає, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території:

1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи у разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України;

2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено законодавством та міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Пунктом 4 указаного Порядку передбачено, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства, які тимчасово перебувають на території України (крім осіб, які відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 16 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" звільняються від реєстрації або реєструються у МЗС та його представництвах), продовжується ДМС, її територіальними органами за наявності обґрунтованих підстав (лікування, пологи, догляд за хворим членом родини, вимушена зупинка на території України у зв`язку з надзвичайними обставинами, оформлення спадщини, наявність підстав для оформлення посвідки на постійне чи тимчасове проживання, подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України, а також інші обставини, що унеможливлюють виїзд іноземця або особи без громадянства) та за умови подання підтвердних документів - на період існування таких підстав.

Згідно з пунктом 5 Порядку заява про продовження строку перебування на території України за формою згідно з додатком 1 (далі - заява) подається особисто повнолітнім дієздатним іноземцем або особою без громадянства чи законним представником повнолітньої недієздатної особи та приймаючою стороною територіальному органу/територіальному підрозділу ДМС за місцем перебування іноземця або особи без громадянства не пізніше ніж за три робочих дні до закінчення встановленого строку перебування на території України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач прибув в Україну 21.10.2021 через ПП «Бориспіль» та відповідно до вищезазначених положень законодавства мав право на перебування на території України не більш як 90 днів протягом 180 днів.

Як пояснив позивач під час апеляційного розгляду даної справи, останній прибув в Україну з метою залишитись проживати та працювати, мав намір отримати документи, проте, повномасштабне вторгнення Російської Федерації в Україну, позбавило його можливості своєчасно звернутись до ДМС.

Колегія суддів відхиляє указані доводи позивача з огляду на те, що 90-денний строк тимчасового перебування позивача на території України закінчився 18 січня 2022 року, у той час як відкритий воєнний напад Російської Федерації на Україну почався о 3:40 24.02.2022.

Тобто, на момент повномасштабного вторгнення РФ, позивач перебував на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні.

При цьому, колегія суддів також враховує, що матеріали справи не містять жодного доказу, які б підтверджували звернення позивача до органів ДМС з заявою за формою та у строки, встановлені пунктом 5 Порядку № 150, та, відповідно, намір останнього легалізувати своє перебування на території України.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Факт порушення позивачем вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства на території України зафіксовано протоколом про адміністративне правопорушення серії ПР МКМ №014229 від 19.12.2023 та постановою про накладення адміністративного стягнення серії ПН МКМ № 014175 від 19.12.2023, і рішення Дніпровського районного суду м. Києва у цій частині позивачем не оскаржується.

При цьому, колегія суддів вважає, що покладені позивачем в обґрунтування позову підстави, які стали перешкодою у отриманні документів, що надають право на проживання на території України, колегія суддів вважає суперечливими та такими, що не відповідають дійсності, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, у період перебування позивача на території України з 2015 по 2017 рік, останній був документований посвідками на тимчасове проживання серії НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 (а.с. 39).

Указані обставини повністю спростовують доводи позивача в частині необізнанності останнього «у бюрократичних процедурах».

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення № 014612 від 19.12.2023 про примусове повернення його до країни походження або третьої країни, винесене заступником начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Петрович Д.В. відносно ОСОБА_2 , яким зобов`язано покинути територію України до 16.01.2024, прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Колегія суддів враховує, що згідно зі статтею 31 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:

де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Слід звернути увагу, що матеріали справи не містять доказів участі позивача та відповідно висловлюваннях на акціях мирного протесту за результатами виборів в Республіці Білорусь в 2020 році, переслідування саме особи позивача за наслідками участі у таких акціях.

Крім цього, апелянтом не надано доказів наявності обставин, які позбавляли його можливості звернутись із заявою про надання тимчасового або постійного захисту на території України під час його перебування на території України на законних підставах, зокрема, починаючи з 2021 року. Натомість, останній під час апеляційного розгляду справи наполягав на тому, що в Україну він прибув не за захистом, а з метою постійного проживання та пошуку роботи.

Згідно з правовою позицією ЄСПЛ, що неодноразово відображалася у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі ABUHMAID v. UKRAINE (заява №31183/13) від 12.01.17р., необхідно наголосити, що держави користуються певною свободою розсуду, коли йде мова про встановлення умов потрапляння іноземців на її територію та їх проживання там (див. Osman v. Denmark, no. 38058/09, § 54, 14 червня 2011), і відсутні підстави для висновку про те, що відповідні умови в Україні очевидно необґрунтовані або свавільні. З цього приводу Суд зазначає, що Конвенція не гарантує право іноземців потрапити або мешкати у конкретній країні. Також нею не гарантуються право отримати певний вид дозволу на проживання (див. Aristimuno Mendizabal v. France, no 51431/99, §§ 65-66, 17 січня 2006), п. 121, http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-170285).

У рішенні по справі «Тетяна Жданок проти Латвії» (case of Zdanoka v. Latvia) встановлено, що «для того, щоб гарантувати стабільність та ефективність демократичної системи, від держави може вимагатись вжиття специфічних заходів. У той же час, демократія є поняттям, заснованим на компромісі, що вимагає різних поступок з боку окремих осіб, які повинні інколи бути готові обмежити деякі із своїх свобод так, щоб забезпечити більшу стабільність держави у цілому. Однак, щоразу, коли держава має намір послатись на принцип «демократії, здатної себе захистити» для виправдання свого втручання у права людини, вона повинна уважно оцінити обсяг і наслідки такого заходу, а також те, чи дотриманий баланс між вимогами захисту демократичного суспільства, з одного боку, та захисту прав людини - з іншого» (рішення Великої палати, 2006 р.).

В контексті викладеного нормативного регулювання щодо правового статусу іноземців та осіб без громадянства, підстав їх перебування на території України, апеляційний суд акцентує увагу на тому, що у даному випадку саме позивачем не було вжито жодних заходів для продовження строку перебування в Україні, отримання дозволу на імміграцію та/або набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

За наведених обставин, а також зважаючи на те, що оскаржуване рішення не містить заборони на в`їзд в Україну, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення відповідає критеріям правомірності, визначеним частиною 2 статті 2 КАС України, а тому правові підстави для скасування останнього відсутні.

Поряд з цим, при вирішенні справи суд першої інстанції не звернув уваги на вказані обставини, не правильно застосував норми матеріального права, що призвело до помилкового рішення про задоволення вимог у цій частині.

Судовою колегією враховується, що згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції не повністю встановив фактичні обставини справи та при прийнятті рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, безпідставно задовольнивши позовні вимоги у цій частині.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи пункту 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції в частині скасування рішення заступника начальника Центрального міжрегіонального управління ДМС у місті Києві та Київській області від 19.12.2023 № 014612 шляхом прийняття нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 288, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління ДМС у місті Києві та Київській області - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 січня 2024 року в частині скасування рішення заступника начальника Центрального міжрегіонального управління ДМС у місті Києві та Київській області від 19.12.2023 № 014612 - скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 січня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді О.О. Беспалов

І.О. Грибан