Справа № 420/2601/24
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2024-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2601/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2024 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , в якій позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.12.2022 року по 21.12.2023 року включно;

зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.12.2022 року по 21.12.2023 року у сумі 139 467 гривень 34 копійки.

Адміністративний позов поданий за допомогою системи Електронний суд.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що позивач - ОСОБА_1 у період з 24.03.2015 року по 15.05.2020 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_4 . Відповідно до наказу від 15.05.2020 року №107, з 15.05.2020 року звільнений з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

Проте, як стверджує позивач, у період проходження військової служби йому не у повному розмірі виплачувалось грошове забезпечення, що у подальшому стало предметом судових розглядів.

20.12.2022 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.10.2022 року у справі №420/9871/22 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно, із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року у сумі 84638,93 грн., що підтверджується повідомленням про надходження коштів (додаток №4 до позовної заяви).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.02.2023 року у справі №420/19150/22 стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 43968 (сорок три тисячі дев`ятсот шістдесят вісім) грн.

Разом з цим, як зазначено у позові, залишилось невиплаченою індексація грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 15.05.2020 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.03.2023 року у справі №420/19149/22 зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у фіксованій величіні 4081,83 грн в місяць за період з 01.03.2018 по 15.05.2020 включно відповідно до приписів абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.

29.11.2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.03.2023 року у справі №420/19149/22 відповідачем виплачено на користь позивача першу частину індексації грошового забезпечення у сумі 9314,69 грн., що підтверджується банківською випискою (додаток №5 до позовної заяви), а 22.12.2023 року виплачено другу частину індексації грошового забезпечення у сумі 97166,43 грн., що підтверджується банківською випискою (додаток №6 до позовної заяви).

Таким чином, позивач стверджує, що відповідачем затримано виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 15.05.2020 року понад період затримки виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 року. Оскільки крайня дата періоду який розглядався в суді щодо виплати позивачу середнього заробітку у справі №420/9871/22 це 19.12.2022 року, а остаточну виплату перерахованого грошового забезпечення відповідачем здійснено 22.12.2023 року, то відповідачем додатково затримано розрахунок при звільненні з 20.12.2022 року по 21.12.2023 року на 367 днів.

Позивач зазначає, що за затримку повного розрахунку при звільненні для роботодавця ст.ст. 116, 117 КЗпП України передбачена відповідальність у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку, з цих підстав, як вважає позивач, він має право на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 20.12.2022 року по 21.12.2023 року, розрахованого відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100, невиплата якої стала підставою звернення до суду із цим позовом.

Ухвалою суду від 29.01.2024 року відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

13.02.2024 року представник відповідача, використовуючи підсистему Електронний суд подав до суду відзив на адміністративний позов.

Також 13.02.2024 року відповідачем було подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 26.02.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення адміністративного позову без розгляду.

Відповідно до відзиву відповідач проти задоволення позову заперечує. Зазначає, що з 15 травня 2020 року позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 та всіх видів забезпечення. При цьому, абзацом третім пункту 242 Положення № 1153/2008 визначено, що військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Відповідач стверджує, що при звільненні з позивачем проведений повний розрахунок; наказ про виключення зі списків особового складу не оскаржувався.

Щодо застосування до спірних правовідносин статті 117 Кодексу законів про працю України, відповідач зазначив, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. При цьому стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Відповідачем в порядку виконання судових рішень було виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення, що свідчить про відсутність вини роботодавця в розумінні статті 116 КЗпП України.

Відповідач вважає, що з прийняттям судового рішення, якими присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців (Відповідача) виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Також відповідач зазначив, що за практикою Верховного Суду суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, пропорційно до розміру своєчасно не виплаченої суми.

Інші заяви по суті справи учасниками справи не надавались, додаткові докази не надходили.

З огляду на заявлені позивачем вимоги, справу розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 24.03.2015 року по 15.05.2020 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 ; має статус учасника бойових дій, згідно посвідчення від 22.03.2017 року серії НОМЕР_5 .

Згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 15.05.2020 року №107, старшого солдата ОСОБА_1 , механіка-водія групи регламенту радіоелектронного обладнання технічно-експлуатаційної частини, звільненого наказом командира НОМЕР_6 окремої бригади армійської авіації « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (по особовому складу) від 14 травня 2020 року №19-РС з військової служби у запас відповідно пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту), з 15 травня 2020 року виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судом встановлено, що після звільнення з військової служби між позивачем та Військовою частиною НОМЕР_2 виникли спірні правовідносини щодо нарахування та виплати окремих видів грошового забезпечення, які були вирішені у судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.10.2022 року у справі №420/9871/22 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати в повному обсязі ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у періоді з 01.12.2015 по 28.02.18 включно. Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно, із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року, з урахуванням виплачених сум.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2022 р. у праві № 420/9871/22 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.10.2022 р. змінено в частині підстав відмови в задоволенні позовних вимог.

20.12.2022 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.10.2022 року у справі №420/9871/22 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно, із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року у сумі 84638,93 грн., що підтверджується повідомленням про надходження коштів (а.с. 13).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.02.2023 року у справі №420/19150/22 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , військова частина НОМЕР_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , рнокпп НОМЕР_7 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.05.2020 р. по 20.12.2022 р. включно. Стягнуто з військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , військова частина НОМЕР_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , рнокпп НОМЕР_7 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 43968 (сорок три тисячі дев`ятсот шістдесят вісім) грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.03.2023 року у справі №420/19149/22 зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у фіксованій величіні 4081,83 грн в місяць за період з 01.03.2018 по 15.05.2020 включно відповідно до приписів абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.

29.11.2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.03.2023 року у справі №420/19149/22 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у сумі 9314,69 грн., що підтверджується банківською випискою (а.с. 13 (зворот.стор.).

22.12.2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.03.2023 року у справі №420/19149/22 відповідачем виплачено на користь позивача суму індексації грошового забезпечення у розмірі 97166,43 грн., що підтверджується банківською випискою (а.с. 14).

Вказані обставини справи не заперечуються сторонами.

Спірним між сторонами стало питання щодо наявності підстав для відшкодування позивачу середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з виплатою індексації грошового забезпечення.

Позивач вважає, що відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України наявні правові підстави для виплати йому середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 20.12.2022 року по 21.12.2023 року, оскільки крайня дата періоду який розглядався в суді щодо виплати позивачу середнього заробітку у справі №420/9871/22 це 19.12.2022 року, а остаточну виплату перерахованого грошового забезпечення відповідачем здійснено 22.12.2023 року

Відповідач заперечує щодо застосування до спірних правовідносин ст. 117 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно положень ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У свою чергу, статтею 117 КЗпП України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Згідно ч.ч. 1-2 ст. 117 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби), в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Вказана правова позиція щодо застосування норм ст.ст. 116-117 КЗпП України неодноразово висловлювалась Верховним Судом.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Що стосується застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України, суд зазначає наступне.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Суд звертає увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні з військової служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30.04.2020 у справі №140/2006/19, від 16.07.2020 у справі №400/2884/18, від 04.09.2020 у справі №120/2005/19-а, від 05.03.2021 у справі №120/3276/19-а, від 31.03.2021 у справі №340/970/20, від 13.10.2021 у справі №580/1790/20, від 21.10.2021 року у справі №640/14764/20, від 26.01.2022 у справі №240/12167/20 та інших.

З урахуванням наведеного, доводи відповідача стосовно того, що положення статей 116, 117 КЗпП України не поширюються на спірні правовідносини є помилковими.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд зазначає, що в силу вищенаведених законодавчих норм, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку.

Судом встановлено, що після виключення зі списків особового складу (з 15.05.2020 року) між позивачем та Військовою частиною НОМЕР_2 виникли спірні правовідносини щодо нарахування та виплати окремих видів грошового забезпечення, які були вирішені у судовому порядку.

Отже, оскільки відповідач не провів з позивачем при звільнення з військової служби остаточний розрахунок, то позивач набув право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

20.12.2022 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.10.2022 року у справі №420/9871/22 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у сумі 84638,93 грн., що підтверджується повідомленням про надходження коштів та не заперечується сторонами (а.с. 13).

29.11.2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.03.2023 року у справі №420/19149/22 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у сумі 9314,69 грн., що підтверджується банківською випискою (а.с. 13 (зворот.стор.).

22.12.2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.03.2023 року у справі №420/19149/22 відповідачем виплачено на користь позивача суму індексації грошового забезпечення у розмірі 97166,43 грн., що підтверджується банківською випискою (а.с. 14).

Отже, остаточний розрахунок з позивачем було проведено 22.12.2023 року.

У межах позовних вимог позивач вважає, що період затримки розрахунку становить проміжок часу з 20.12.2022 року по 21.12.2023 року включно.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

З огляду на зазначене, суд розглядає позовні вимоги щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.12.2022 року по 21.12.2023 року включно, як і просить позивач у прохальній частині позову.

Вирішуючи спір, суд зазначає, що на момент виникнення спірних правовідносин (період з 20.12.2022 року по 21.12.2023 року) набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» 19.07.2022 року, яким текст статті 117 Кодексу законів про працю України викладено у новій редакції.

З 19.07.2022 року стаття 117 КЗпП України діє у редакції, якою передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, з 19 липня 2022 року змінився підхід до правозастосування указаної норми, який передбачає обмеження компенсації 6-ти місячним строком.

Відтак, період затримки розрахунку з позивачем у межах даного спору становить проміжок часу з 20.12.2022 року по 20.06.2023 року включно (період який просить позивач у прохальній частині позову з 20.12.2022 року по 21.12.2023 року обмежений строком у 6 місяців, згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-IX), що становить 184 календарних дні.

Суд зазначає, що запровадження законодавцем обмеження періоду, за який працівникові передбачено виплату середнього заробітку у чинній редакції ст. 117 КЗпП України, спрямоване на встановлення чіткого нормативного способу зменшення суми середнього заробітку.

Період з 19 липня 2022 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22.

З огляду на це, недоцільним в даному випадку є застосування правового підходу до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку з урахуванням принципу співмірності і зменшення виплати.

Наведений підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням попередньої редакції ст. 116 та ст. 117 КЗпП України, а тому такий підхід наразі не є актуальним та не застосовуються судом при вирішенні спору у цій справі.

Суд зазначає, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Відповідно до пункту 2 Порядку №100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно наданої відповідачем довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 березня по 30 квітня 2020 року (а.с. 43 (зворот.стор.), грошове забезпечення позивача (що враховується при обчисленні середнього заробітку, згідно Порядку №100) за останні два місяці перед звільненням становить:

Березень 2020 року 11550,51 грн.;

Квітень 2020 року 11630,50 грн.

Кількість робочих днів за останні два місяці перед звільненням:

Березень 2020 року 21;

Квітень 2020 року 21;

Усього 42.

Отже, середньоденний заробіток позивача складає 551,93 грн. (11550,51 грн. + 11630,50 грн./42).

У свою чергу, середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за спірний період з 20.12.2022 року по 20.06.2023 року включно (період який просить позивач у прохальній частині позову з 20.12.2022 року по 21.12.2023 року обмежений строком у 6 місяців, згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-IX) становить 101555,12 грн. (551,93 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 184 дні (6-ти місячний строк затримки розрахунку з позивачем).

Таким чином, враховуючи редакцію статті 117 КЗпП України, викладену відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», за період з 20.12.2022 року по 20.06.2023 року на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 101555,12 грн. (551,93 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 184 (кількість днів затримки).

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, оцінивши докази, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню таким чином:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.12.2022 року по 20.06.2023 року включно;

зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.12.2022 року по 20.06.2023 року включно у сумі 101555,12 грн.

Отже, позов підлягає частковому задоволенню.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню

Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позивач був звільнений від оплати судового збору, розподіл судових витрат на його користь не здійснюється. Доказів понесення інших судових витрат на дату ухвалення рішення позивачем не надано.

Керуючись ст.ст. 2, 5-9, 72, 74-77, 90, 139, 242-246, 255, 262, 291, 295, 297 КАС України,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.12.2022 року по 20.06.2023 року включно.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.12.2022 року по 20.06.2023 року включно у сумі 101555,12 грн. (сто одна тисяча п`ятсот п`ятдесят п`ять гривень 12 коп.).

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук