Справа № 120/8493/23
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

25 березня 2024 р. Справа № 120/8493/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Віятик Наталії Володимирівни, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Тульчинської міської ради Вінницької області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Тульчинської міської ради Вінницької області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення 8 скликання 18 сесії Тульчинської міської ради Тульчинського району Вінницької області №1144 від 29 вересня 2021 року в частині відміни п. 1.14 рішення 8 скликання 12 сесії Тульчинської міської ради Тульчинського району Вінницької області від 28 травня 2021 року №775 «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 ».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що рішення Тульчинської міської ради від 28 травня 2021 року №775 йому надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,25 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в АДРЕСА_1 на умовах власності. Після отримання дозволу, позивач замовив проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. На етапі затвердження Акту прийому-передачі межових знаків на зберігання Тульчинська міська рада утворила комісію, якою прийнято Акт, згідно якого позивач не може претендувати на земельну ділянку, оскільки усі землі, які належали його бабусі успадкувала ОСОБА_2 .

Позивач вказує, що комісія не врахувала той факт, що він звертався на виділення у власність земельної ділянки на загальних засадах відповідно до ст. 121 Земельного кодексу України, а не на підставі спадкового права.

Ухвалою від 20.06.2023 позовну заяву залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків.

20.07.2023 позивач подав заяву про усунення недоліків.

Ухвалою від 25.07.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

23.08.2023 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у якому заперечує проти задоволення позовних вимог. Свою позицію обґрунтовує тим, що 16.08.2021 на адресу Тульчинської міської ради надійшло повідомлення №72 старости с. Михайлівка, с. Маньківка ОСОБА_3 щодо порушень посадових осіб Тульчинської міської ради під час підготовки проекту вищевказаного рішення. З метою перевірки викладених фактів, розпорядженням Тульчинського міського голови від 19.08.2021 №02-06-136 утворено комісію, яка була зобов`язана провести вивчення фактів, про що скласти відповідний акт.

Комісією розглянуто наявні документи - заяву ОСОБА_1 від 15.03.2021 з додатками, повідомлення №72 та інші документи, що стосувались розгляду спірного рішення, здійснено виїзд на місцевість та проведено обстеження земельної ділянки.

Також було досліджено погосподарські книги Михайлівської сільської ради за 2001-2015 роки. Комісією встановлено наступне - ОСОБА_1 додано до заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,25 га, яка розташована в АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства з подальшою передачею у власність архівний витяг рішення виконавчого комітету №10 Михайлівської сільської ради від 05.04.1996, згідно якого ОСОБА_4 доділено присадибну ділянку в тимчасове користування для ведення підсобного господарства із земель запасу площею 0,10 га. Також, комісією встановлено, що ОСОБА_1 не є спадкоємцем ОСОБА_4 .

Відповідно до заповіту ОСОБА_5 від 23.11.2007 усе майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, у тому числі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом буде мати право заповідалось ОСОБА_6 (після реєстрації шлюбу - ОСОБА_7 ). Відповідно до довідки старости с. Михайлівка с. Маньківка від 22.02.2021 №12 згідно погосподарської книги №7 особовий рахунок №614 домоволодіння по АДРЕСА_2 належить ОСОБА_8 - земельна ділянка загальною площею 0,4863 га, в тому числі 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та 0,2363 га для ведення особистого селянського господарства, які вона оформила після смерті ОСОБА_5 за заповітом. Під час оформлення спадщини ОСОБА_8 також отримала довідку про розмір земельної ділянки та їй було відомо, що інші земельні ділянки до складу спадщини не входили. Також під час обстеження було встановлено, що спірна земельна ділянка менша, ніж заявлена.

За результатами роботи комісії надано пропозиції, в тому числі на черговій сесії відмінити п. 1.14 рішення 12 сесії Тульчинської міської ради 8 скликання від 28.05.2021 №775 «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок». Аналізуючи судову практику - позиція Верховного Суду полягає в тому, що органи місцевого самоврядування в цілому наділені правом скасовувати свої раніше прийняті акти індивідуального характеру в односторонньому порядку, крім випадку коли такі рішення були виконані.

07.09.2023 позивач подав відповідь на відзив, у якій вказує, що не мав наміру спадкувати земельну ділянку, а звертався за наданням земельної ділянки на загальних засадах відповідно до ст. 121 Земельного кодексу України. Крім того, дана земельна ділянка не має кадастрового номеру та не може бути частиною спадщини.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступне.

15.03.2021 ОСОБА_1 звернувся із заявою на ім`я міського голови Тульчинської міської ради, у якій просив надати дозвіл на складання проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,25 га, яка знаходиться у АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства у власність.

Рішенням 8 скликання 12 сесії від 28.05.2021 №775 Тульчинська міська рада, розглянувши заву ОСОБА_1 , керуючи ст. ст. 12, 121, 122, 123, 125, 126 Земельного кодексу України, ст. 22, 25, 50 Закону України «Про землеустрій», п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» надала дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок із земель комунальної власності Тульчинської міської ради ОСОБА_1 за рахунок земель сільськогосподарського призначення Тульчинської міської ради на земельну ділянку орієнтовною площею 0,25 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в Тульчинському районі, в АДРЕСА_1 , на умовах власності та зобов`язано замовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та представити його на затвердження сесії Тульчинської міської ради.

16.08.2021 староста с. Михайлівка та с. Маньківка звернувся до виконавчого комітету Тульчинської міської ради із листом №72, у якому просив міського голову дати оцінку діям начальника відділу земельних відносин Тульчинської міської ради, яка підготувала проект рішення та шляхом обману депутатів міської ради, затвердила його на одній із сесій Тульчинської міської ради про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 площею 0,25 га для ведення особистого селянського господарства в селі Маньківка на березі річки Південний Буг, мотивуючи тим, що дана земельна ділянка належала його бабусі ОСОБА_4 .

Також повідомив, що все майно яке на момент смерті належало ОСОБА_4 згідно заповіту перейшло у власність ОСОБА_8 . Тобто, ОСОБА_4 не є спадкоємцем ОСОБА_9 .

Розпорядженням голови Тульчинської міської ради від 19.08.2021 №02-06-136 утворено комісію для розгляду листа №72 старости сіл Михайлівка, Маньківка з метою перевірки фактів, викладених у листі.

Згідно Протоколу №3 від 10.09.2021 комісія вирішила нa черговій сесії міської ради відмінити п. 1.14 рішення 12 сесії Тульчинської міської ради 8 скликання від 28.05.2021 №775 «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 за рахунок земель сільськогосподарського призначення Тульчинської міської ради на земельну ділянку орієнтовною площею 0,25 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в Тульчинському районі, в АДРЕСА_1 , на умовах власності.

Рішенням 8 скликання 12 сесії від 29.09.2021 №1144 Тульчинська міська рада відмінила п. 1.14 рішення 12 сесії Тульчинської міської ради 8 скликання від 28.05.2021 №775 «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 ".

Вважаючи рішення Тульчинської міської ради від 29.09.2021 №1144 протиправним, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, Земельним кодексом України від 25.10.2001 № 2768-III (по тексту - ЗК України).

Згідно статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення, в тому числі, особистого селянського господарства, у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Відповідно до статті 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

За змістом частин першої - третьої та п`ятої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Згідно з частиною першою статті 117 ЗК України передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

У рішенні органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність зазначаються кадастровий номер земельної ділянки, її місце розташування, площа, цільове призначення, відомості про обтяження речових прав на земельну ділянку, обмеження у її використанні.

На підставі рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність складається акт приймання-передачі такої земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність разом з актом приймання-передачі такої земельної ділянки є підставою для державної реєстрації права власності держави, територіальної громади на неї.

Судом установлено, що ОСОБА_1 15.03.2021 звернувся до Тульчинської міської ради із заявою з проханням надати дозвіл на складання проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у порядку ст. 121 ЗК України, за наслідками розгляду якої відповідачем прийнято рішення від 28.05.2021 №775 про надання позивачу відповідного дозволу.

Рішенням 8 скликання 12 сесії від 29.09.2021 №1144 Тульчинська міська рада відмінила п. 1.14 рішення 12 сесії Тульчинської міської ради 8 скликання від 28.05.2021 №775 «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 " оскільки позивач не набув права власності на ділянку.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 31 ЗУ України, набуття права власності на земельну ділянку на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності (п. б) та на підставі прийняття спадщини (п. г) є різними видами набуття права власності.

Норми ЗК України регулюють правовідносини щодо набуття права власності на земельну ділянку лише на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності та не поширюються на спадкове право.

Тому, приймаючи рішення про надання дозволу на складання проекту землеустрою ОСОБА_1 на підставі ст.ст. 12, 121, 122, 123, 125, 126 ЗК України, Тульчинська міська рада не наділена повноваженнями встановлювати спадкові відносини у сім`ї позивача та надавати їм оцінку керуючись ЗК України.

Щодо рішення від 29.09.2021 №1144 «Про відміну п1.14 рішення 12 сесії Тульчинської міської ради 8 скликання від 28.05.2021 №775» та доводів відповідача про його право скасовувати свої рішення в односторонньому порядку, суд зазначає наступне.

Згідно з ст. 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Частиною десятою статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування" визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Системний аналіз наведених положень Конституції і законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавець закріпив право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб`єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування.

Водночас у статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Цей принцип знайшов своє відображення у статті 74 Закону України "Про місцеве самоврядування", згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Окрім цього, в Рішенні № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року Конституційний Суд України вказав, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

У справі, яка розглядається судом встановлено, що на підставі рішення відповідача від 28.05.2021 №775 у позивача на час прийняття оскаржуваного рішення, вже виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів.

Суд зауважує, що прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Частиною другою статті 6 та частиною першою статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України) передбачено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У пунктах 70-71 рішення по справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) Європейський Суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), заява № 48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункт 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, «Тошкуца та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, пункт 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, пункт 67).

У рішенні Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року №1-р/2018 (справа № 1-6/2018) зазначено, що основними елементами конституційного принципу верховенства права є справедливість, рівність, правова визначеність. Конституційні та конвенційні принципи, на яких базується гарантія кожному прав і свобод осіб та їх реалізація, передбачають правові гарантії, правову визначеність і пов`язану з ними передбачуваність законодавчої політики, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005). Принцип правової визначеності вимагає від законодавця чіткості, зрозумілості, однозначності правових норм, їх передбачуваності (прогнозованості) для забезпечення стабільного правового становища.

Наведене узгоджується із сталою практикою ЄСПЛ, яка знайшла своє відображення у справі «Звежинський проти Польщі», в якій Суд підкреслив, що, розглядаючи питання, які мають загальний інтерес, органи державної влади повинні діяти конкретно і дуже послідовно (рішення у справі «Беєлер проти Італії»). Крім того, як охоронець громадського порядку держава має моральне зобов`язання бути взірцевою, вона повинна стежити за тим, щоб такими були й державні органи, що захищають публічний порядок (пункт 73).

Таким чином, в контексті даних правовідносин, суд зазначає, що наданий позивачу дозвіл на складання проекту землеустрою може бути скасований лише судовим рішенням.

Суд наголошує, що посилання відповідача на те, що оспорюване рішення прийнято без врахування факту про відсутність у позивача спадкового право на земельну ділянку, не заслуговує на увагу, оскільки така обставина взагалі не відноситься до даних правовідносин та не є компетенцією відповідача.

Отже, дії Тульчинської міської ради щодо відміни п. 1.14 рішення від 28.05.2021 №775 «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 » є протиправними та підлягають захисту шляхом скасування рішення Тульчинської міської ради №1144 від 29.09.2021.

Згідно частин 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищезазначене, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та наявність підстав для його задоволення.

Відповідно ч. 1ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Тульчинської міської ради щодо відміни п. 1.14 рішення 12 сесії Тульчинської міської ради 8 скликання від 28.05.2021 №775 «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 ».

Скасувати рішення Тульчинської міської ради від 29.09.2021 №1144 в частині відміни п. 1.14 рішення 12 сесії Тульчинської міської ради 8 скликання від 28.05.2021 №775 «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 ».

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1073,60 (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Тульчинської міської ради.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Тульчинська міська рада (вул. М. Леонтовича, 1, м. Тульчин, Вінницька область, 23600, ).

Суддя Віятик Наталія Володимирівна