Справа № 200/5471/23
Суддя: Олішевська В.В.
Дата ухвалення: 2024-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2024 року Справа№200/5471/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Олішевської В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1

до відповідача: Держава Україна в особі Донецької обласної прокуратури

про стягнення з Держави Україна в особі Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 25.01.2017 року по 15.03.2021 року включно, складає: 1035118 грн., стягнення з Держави України в особі Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду у розмірі 500000 грн. -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Держави Україна в особі Донецької обласної прокуратури про стягнення з Держави Україна в особі Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 25.01.2017 року по 15.03.2021 року включно, складає: 1035118 грн., стягнення з Держави Україна в особі Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду у розмірі 500000 грн.

Позивач зазначає, що наказом від 25.01.2017 року №198-к її призначено на тимчасово вакантну посаду прокурора Селидівського відділу Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області, як таку, що успішно пройшла тестування для зайняття посади прокурора місцевої прокуратури згідно рейтингового списку з 26 січня 2017 року.

Наказом від 30.07.2017 року №751-к її призначено прокурором Красноармійської місцевої прокуратури, звільнивши з посади прокурора Селидівського відділу Красноармійської місцевої прокуратури.

Зазначає, що з 01.01.2017 до 24.09.2019 ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» визначала, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Вважає, що відповідачем у період з за період з 25.01.2017 року по 15.03.2021 невірно розраховано її заробітну плату, без врахування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року, у зв`язку із чим їй спричинено матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої частини заробітної плати у розмірі 1035118,00, у зв`язку із чим звернулась до суду з даним позовом.

Крім того, вважає, що неправомірними, на її думку діями відповідача їй завдано моральну шкоду у розмірі 500000 грн.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі № 200/5471/23 за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Донецької обласної прокуратури про стягнення з Держави України в особі Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 25.01.2017 року по 15.03.2021 року включно, складає: 1035118 грн., стягнення з Держави України в особі Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду у розмірі 500000 грн.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2024 року у справі № 200/5471/23 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року у справі № 200/5471/23 за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Донецької обласної прокуратури про стягнення матеріальної, моральної шкоди - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою суду від 22 лютого 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду від 04 березня 2024 року відмовлено в задоволенні клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Не погоджуючись з позовними вимогами, Донецька обласна прокуратура надала відзив на позовну заяву, у якому зазначила наступне.

ОСОБА_1 з 26.01.2017 по 11.11.2021 працювала в органах прокуратури Донецької області на прокурорських посадах.

У спірний період вона обіймала наступні посади:

- з 26.01.2017 по 31.01.2017 прокурор Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області;

- з 01.02.2017 по 29.03.2017 прокурор Селидівського відділу Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області;

- з 30.03.2017 по 11.11.2021 прокурор Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області;

У 2019 році Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ (далі Закон № 113-ІХ) передбачено проведення атестації для прокурорів усіх рівнів.

За абз. 6 п. 7 р. ІІ Закону № 113-ІХ прокурори можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації.

ОСОБА_1 не пройшла перший етап атестації (іспит на знання законодавства).

У зв`язку з цим, Кадровою комісією № 4 24.11.2020 ухвалено рішення № 51 про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації.

ОСОБА_1 оскаржила рішення кадрової комісії до суду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10.06.2021 у справі № 200/2892/21-а, зміненим постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2021, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Наказом керівника Донецької обласної прокуратури № 2767-к від 11.11.2021 ОСОБА_1 звільнено з посади у зв`язку з поданням заяви про звільнення за власним бажанням.

Так, з липня 2015 року набрала чинності ст. 81 Закону «Про прокуратуру», яка передбачала встановлення прокурорам посадових окладів у кратному розмірі до мінімальних заробітних плат та прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Однак, передбачені вказаною статтею розміри посадових окладів до ОСОБА_1 не застосовувалися з огляду на наступне.

У 2017 року, відповідно до п. 26 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, передбачалося, що норми і положення ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Кабінетом Міністрів України встановлено розміри заробітної плати прокурорів у постанові № 505 від 31.05.2012 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (далі Постанова № 505).

З 26.01.2017 до 11.11.2021 ОСОБА_1 обіймала посаду прокурора місцевої прокуратури (рядова посада).

З 2017 року по 2019 рік Постанова № 505 застосовувалася для визначення заробітної плати прокурорам на підставі п. 26 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України.

Вказана норма у 2017-2019 роках неконституційною не визнавалася та у вказаний період була чинною.

Відповідно до Додатку 7 до Постанови № 505 посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури мав складати:

- з 01.01.2017 по 05.09.2017 від 2022,50 грн до 2072,50 грн;

- з 06.09.2017 по 31.12.2019 5660 грн.

На підставі вказаної норми ОСОБА_1 посадовий оклад сплачувався у сумах:

- з 01.01.2017 по 05.09.2017 2048 грн;

- з 06.09.2017 по 31.12.2019 5660 грн.

25.09.2019 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-IX (далі Закон № 113-IX).

Підпунктом 66 пункту 21 розділу І вказаного Закону внесено зміни до ст. 81 Закону України «Про прокуратуру».

Зокрема, ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» замість заробітної плати «прокурора місцевої прокуратури» стала регулювати заробітну плату «прокурора окружної прокуратури».

Таким чином, з 25.09.2019 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» не регулює заробітну плату прокурорів місцевих прокуратур, лише прокурорів окружних прокуратур.

ОСОБА_1 неуспішно пройшла атестацію, відтак вона не могла бути переведена на посаду прокурора окружної прокуратури та отримувати заробітну плату за ст. 81 Закону України «Про прокуратуру».

З 25.09.2019 до 25.05.2022 заробітна плата прокурорів місцевих прокурату визначалася на підставі п. 3 р. ІІ Закону № 113-IX (спірним у цьому періоді є виплата ОСОБА_1 заробітної плати по день звільнення 11.11.2021).

Вказаною нормою передбачено, що за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Зазначена норма у 2019-2021 роках неконституційною не визнавалася та у вказаний період була чинною.

Відповідно до Додатку 7 до Постанови № 505 посадовий оклад за посадою прокурора місцевої прокуратури мав складати 5660 грн.

Посадовий оклад ОСОБА_1 визначався у зазначеному розмірі. ОСОБА_1 11.11.2021 звільнено з посади прокурора.

Таким чином, посадовий оклад ОСОБА_1 визначався правильно, на підставі чинного на той час законодавства.

З урахуванням наведеного відповідач просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України № НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Наказом Прокуратури Донецької області від 30.03.2017 року № 751-к позивача призначено на посаду прокурора Красноармійської місцевої прокуратури. Встановлено заробітну плату відповідно до штатного розписку.

Відповідно до записів у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_3 , остання

- з 26.01.2017 року призначена на тимчасово вакантну посаду прокурора Красноармійської прокуратури;

- з 01.07.2017 року призначена прокурором Селидівського відділу Красноармійської місцевої прокуратури;

- 30.03.2017 року призначена прокурором Красноармійської місцевої прокуратури;

- 11.11.2021 звільнена з займаної посади у зв`язку із поданням заяви про звільнення на підставі ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Як встановлено судом з постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2021 у справі № 200/2892/21-а 07.10.2019 позивачем було складено заяву про намір пройти атестацію. В абзаці 3 вказаної заяви позивачем зазначено, що вона підтверджує, усвідомлює та погоджується, що у разі неуспішного проходження будь-якого з етапів атестації, передбаченого Порядком, а також за умови настання однієї з підстав, передбачених пунктом 19 розділу ІІ «Прикінцевих і перехідних положень» Закону, її буде звільнено з посади прокурора.

За наслідками складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки ОСОБА_1 (логін U34) набрала 67 балів, що є менше прохідного балу для успішного складання іспиту. Результати відображені у відповідній відомості.

Четвертою кадровою комісією з атестації прокурорів регіональних прокуратур, керуючись п. 6 розділу І, п. 5 розділу II Порядку № 221, прийнято рішення № 51 від 24.11.2020 про неуспішне проходження позивачем атестації.

Наказом виконувача обов`язків керівника Донецької обласної прокуратури від 11.11.2021 № 2767-к позивача звільнено з посади Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області з 11 листопада 2021 року у зв`язку із поданням заяви про звільнення на підставі ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Наказом керівника Донецької обласної прокуратури від 15.03.2021 № 521 прокурору Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області ОСОБА_1 , посаду якої не передбачена наказом Генерального прокурора № 2ш від 17.02.2021 тимчасово з 15.03.2021 визначено робоче місце в Покровській окружній прокуратурі Донецької області.

Відповідно до довідок про заробітну плату, копії яких надано відповідачем до відзиву, розмір посадового окладу позивача за період з 26.01.2017 по 11.11.2021 становив 5660 грн.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом враховано наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів визначаються Законом № 1697-VII, який набрав чинності 15.07.2015.

Частиною першою статті 81 Закону № 1697-VII установлено, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством (частина друга статті 81 Закону № 1697-VII).

Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат (частина третя статті 81 Закону № 1697-VII).

Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3 (частина четверта статті 81 Закону № 1697-VII).

Фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (частина сьома статті 81 Закону № 1697-VII).

Пунктом 5 Розділу XIII "Перехідні положення" Закону №1697-VII визначено, що положення цього Закону, в тому числі статті 86, що регулює пенсійне забезпечення працівників органів прокуратури, поширюється на слідчих органів прокуратури до початку діяльності державного бюро розслідувань.

Водночас підпунктом 5 пункту 63 Розділу І Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28.12.2014 № 79-VIII розділ VI "Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу доповнено, зокрема, пунктом 26, яким, серед іншого, визначено, що стаття 81 Закону № 1697-VII застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі цієї норми оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснювалася відповідно до постанови КМ України від 31.05.2012 № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" (далі - Постанова № 505), яка була чинною в оспорюваному позивачем періоді.

Згідно з пунктами 1, 2, 6 Постанови № 505 затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5; надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці: 1) установлювати: працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів, а також зазначено, що видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. Упорядкування посадових окладів окремих працівників органів прокуратури здійснюється в межах затвердженого фонду оплати праці.

Законом України від 19.09.2019 № 113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (далі - Закон № 113-ІХ), що набрав чинності 25.09.2019, запроваджено реформування системи органів прокуратури.

Цим Законом до статті 81 внесені зміни, зокрема частини третю - п`яту викладено в такій редакції:

"Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року".

Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 справа № 1-223/2018(2840/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" БК України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону № 1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених КМ України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Визначено, що це положення втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

За приписами частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Аналогічне положення міститься у статті 91 Закону України від 13.07.2017 № 2136-VIII "Про Конституційний Суд України". Окрім цього у статті 97 цього Закону визначено, що Конституційний Суд України у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання.

У Рішенні від 26.03.2020 № 6-р/2020 Конституційний Суд України визначив, що положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" БК України у частині, визнаній неконституційною, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

За таких обставин немає правових підстав стверджувати, що відповідний орган прокуратури допустив протиправну бездіяльність в частині нарахування та виплати позивачу заробітної плати за чинним на той час законодавством.

Позивач своєю чергою не оскаржував розмір отриманої ним у спірному періоді заробітної плати, нарахованої та виплаченої йому у відповідності до діючого та чинного на той час законодавства (до ухвалення вищезазначеного Рішення Конституційним Судом України).

Врахувавши відсутність у відповідача права на здійснення перерахунку та виплати посадового окладу позивача у розмірі, іншому ніж встановлений Постановою №505 та враховуючи те, що рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 на спірні правовідносини за період з 1 липня 2015 року до 26 березня 2020 року не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття вказаного рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, в зв`язку з чим відсутні правові підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди за період з 1 липня 2015 року до 26 березня 2020 року. Таким чином відсутні підстави для застосування положень частини третьої статті 152 Конституції України через недоведення позивачем наявності майнової шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між нею та протиправною бездіяльністю відповідача.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2022 року у справі № 380/8155/21.

Стосовно ж періоду з 27 березня 2020 року, суд зазначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» 19 вересня 2019 року №113-IX (далі - «Закон №113-IX»), який набрав чинності 25 вересня 2019 року та яким запроваджено реформування системи органів прокуратури, частини третя і четверта статті 81 Закону України «Про прокуратуру» викладені у такій редакції:

«Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора обласної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Офісу Генерального прокурора - 1,3».

Отже, до дня звільнення або переведення прокурора місцевої прокуратури діє норма Закону №113-ІХ відповідно до якої з 25 вересня 2019 року оплата праці працівників місцевих прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, тобто Постанови №505.

Надаючи оцінку застосуванню частини третьої статті 81 Закону № 1697-VII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020 до прокурорів, які не пройшли атестацію у період заходів реформування прокуратури, Верховний Суд, зокрема у постанові від 14.07.2022 у справі № 160/13767/20, наголосив, що принцип законності вимагає, щоб органи державної влади мали дозвіл на вчинення певних дій та в наступному діяли виключно в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України.

У цьому зв`язку Верховний Суд підкреслив, що правове регулювання оспорюваних прокурором питань щодо виплати заробітної плати, визначено спеціальним законодавчим актом - Законом № 113-ІХ, яким передбачена атестація прокурорів. Отже, на момент виникнення спірних правовідносин у цій справі, діяла нова редакція статті 81 Закону № 1697-VII.

Сам Закон № 113-ІХ визначає умови переведення прокурорів, процедуру проходження атестації і відповідно порядок оплати праці прокурорів на період проведення їх атестації.

Згідно з пунктом 3 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (у подальшому Рішенням Конституційного Суду України від 13.09.2023 №8-р(II)/2023, друге речення абзацу третього пункту 3 розділу ІІ визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Отже, правовий статус зазначених вище прокурорів, який вони мали до набрання чинності цим Законом, характеризується і державними гарантіями щодо виплати заробітної плати з відповідних джерел фінансування. Тобто правове регулювання оплати праці, яке існувало до прийняття спеціального Закону № 113-IX, здійснювалося у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Системний аналіз приписів Закону № 113-ІХ дозволяє зробити висновок, що на зазначений період (тобто до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури) оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до Постанови № 505, яка була чинною у спірному періоді.

Водночас, ті прокурори, які переведені на посаду прокурора в обласні прокуратури, отримують заробітну плату згідно зі статтею 81 Закону №1697-VII зі змінами, внесеними Законом № 113-ІХ.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26.05.2022 у справі № 540/1268/21 та від 14.07.2022 у справі № 240/1984/21.

Стосовно застосування рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 у справі № 6-р/2020, то Верховний Суд у своїх постановах від 21.09.2021 у справі № 160/6204/20, від 13.10.2021 у справі № 560/4176/19, від 26.11.2021 у справі № 200/14545/19-а, висновував, зокрема, що вказане Рішення стосується приписів статті 81 Закону № 1697-VІІ зі змінами, офіційне тлумачення яких здійснено в розумінні статті 131-1 Основного Закону України і пов`язане з організацією і порядком діяльності прокуратури нової якості - функцією кримінального обвинувачення та проведення кадрового перезавантаження через оцінювання прокурорів. А тому застосування статті 81 Закону № 1697-VII зі змінами в редакції Закону № 113-ІХ без обмежень у цій справі, пов`язується із фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в "новоутворені"/"оновлені" прокуратури (відповідно до Закону № 113-ІХ).

Отже за висновком Верховного Суду у вказаних справах, до прокурора, який не пройшов успішно атестацію та не переведений за її наслідками на посаду в Офіс Генерального прокурора, обласну чи окружну прокуратури, застосуванню підлягають приписи абзацу 3 пункту 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 червня 2021 року у справі № 200/2892/21 позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, четвертої кадрової комісії обласних прокурорів з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів Донецька обласна прокуратура про визнання протиправним та скасування рішення № 51 від 24.11.2020 року задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано рішення четвертої кадрової комісії обласних прокурорів з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) № 51 від 24.11.2020 року «Про неуспішне проходження прокурором ОСОБА_1 атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора».

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2021 у справі № 200/2892/21-а Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 червня 2021 року у справі № 200/2892/21-а скасовано. Прийнято нову постанову.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Четвертої кадрової комісії з атестації прокурорів обласних прокуратур, з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), третя особа Донецька обласна прокуратура про визнання протиправним та скасування рішення відмовлено.

Зі змісту матеріалів справи слідує, що позивач не була прокурором, який успішно пройшов атестацію, а тому у спірних правовідносинах застосуванню відповідачем підлягали приписи абзацу 3 пункту 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин.

Так, з матеріалів справи вбачається, що підставою для стягнення матеріальної шкоди позивачем вказано також на наявність рішення Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року № 8-р(ІІ)/2023, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним), друге речення абзацу третього пункту 3 розділу ІІ «;Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113ІХ.

У резолютивній частині вказаного рішення Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року № 8-р(ІІ)/2023 зазначено, що друге речення абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX, визнане неконституційним, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Суд звертає увагу, що рішення Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року № 8-р(ІІ)/2023 не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності з огляду на наступне.

Як вже зазначалось судом, згідно із частиною другою статті 152 Конституції України і частиною першою статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

За висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.11.2020 у справі № 4819/49/19, рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію, тобто поширюється на правовідносини, що виникли або тривають після його ухвалення (за винятком тих випадків, якщо інше встановлено Конституційним Судом України безпосередньо у тексті ухваленого рішення).

У постанові від 14.07.2022 у справі № 160/13767/20, Верховний Суд наголосив, що принцип законності вимагає, щоб органи державної влади мали дозвіл на вчинення певних дій та в наступному діяли виключно в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України.

Верховний Суд зазначив, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними й реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Таким чином, керуючись принципом законності (стаття 19 Конституції України), Донецька обласна прокуратура, як роботодавець (відповідач) у рамках спірних правовідносин, не міг виплачувати заробітну плату позивачу в іншому розмірі, ніж був передбачений Законом № 113-IX та Постановою № 505.

Оскільки приписи абзацу 3 пункту 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX у періоді в якому виникли спірні правовідносини між сторонами щодо нарахування і виплати заборгованості по заробітній платі, були чинними, суд дійшов висновку про відсутність підстав для нарахування та невиплати позивачу заробітної плати відповідно до вимог статті 81 Закону № 1697-VІІ.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 26.10.2023 року у справі №380/4680/21, від 26.05.2022 у справі № 540/1268/21, від 14.07.2022 у справах №160/13767/20 та №240/1984/21, від 28.07.2022 у справі №620/1338/21, від 29.11.2022 у справі № 460/1675/21, яка у подальшому підтримана у постановах від 18.08.2022 у справі №200/2499/21-а, від 15.09.2022 у справі №160/11911/20, від 29.09.2022 у справі №160/3129/21, від 10.11.2022 у справі №160/2916/21, від 21.12.2022 у справі №160/2091/21, від 14.01.2023 у справі №120/16632/21-а, від 13.02.2023 у справі №160/7950/21, від 16.02.2023 у справі № 160/4820/21, від 28.02.2023 у справі № 600/6047/21-а.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Отже, необхідною підставою для стягнення збитків з держави є факти неправомірних дій державного органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Відтак, під шкодою у розумінні вищенаведених законодавчих норм слід розуміти матеріальну шкоду, що виражається у зменшенні майна позивача в результаті порушення належного йому майнового права та втрати матеріальних цінностей на які останній вправі був розраховувати.

За наведених обставин, визначальним чинником для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди, є факт неправомірних дій чи бездіяльності цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою.

Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Незаконними діяннями органів державної влади, органів влади АРК, органів місцевого самоврядування є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності особи, яка завдала шкоди повинна бути доведена.

Відповідні правові висновки викладені у Постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.12.2019 по справі №914/1221/17.

Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки особи, яка завдавала шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є безумовним наслідком такої протиправної поведінки. Крім того, відсутність хоча б одного складового цивільного правопорушення виключає підстави для відшкодування шкоди і, як наслідок, не передбачає покладання обов`язку на відповідача, у зв`язку з відсутністю цивільного правопорушення.

Окрім того, підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначає, зокрема і стаття 1175 Цивільного кодексу України, згідно якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Однак, ця норма застосовується у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. Водночас визнання закону неконституційним не передбачає його скасування, натомість зумовлює втрату чинності з дня прийняття Конституційним Судом рішення про його неконституційність. Тобто, у випадку визнання закону неконституційним він залишається чинним протягом певного проміжку часу з дня прийняття до дня втрати чинності, у зв`язку із чим, правова основа відносин, що діяли в цей період, залишається легітимною.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 28 листопада 2022 року у справі № 380/8155/21.

Враховуючи наведене, позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди задоволенню не підлягають.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, сформульовані Верховним Судом у постановах від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17 та від 24 березня 2020 року у справі №818/607/17.

Зокрема, суд зазначив, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Разом тим, в межах спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачем не порушувались права позивача.

За таких обставин, вимога про стягнення моральної шкоди на користь позивача задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 19 Конституції України Відповідно суд, як орган державної влади, зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами.

Згідно ч. 1, 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з вимогами ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З урахуванням вищевикладеного, суд доходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Донецької обласної прокуратур про стягнення з Держави Україна в особі Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 25.01.2017 року по 15.03.2021 року включно, складає: 1035118 грн., стягнення з Держави України в особі Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду у розмірі 500000 грн.

Позивач звільнений від сплати судового збору, у зв`язку із чим, питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.

Керуючись Конституціє України та Кодексом адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Донецької обласної прокуратури про стягнення з Держави Україна в особі Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 25.01.2017 року по 15.03.2021 року включно, складає: 1035118 грн., стягнення з Держави України в особі Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду у розмірі 500000 грн. -відмовити повністю.

Повний текст рішення складено та підписано 22 березня 2024 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.В. Олішевська