Справа № 420/9199/23
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/9199/23

Головуючий І інстанції: Танцюра К.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2023 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення суду - 24.05.2022р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України) про скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

26.04.2023р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 Прикордонного загону Держприкордонслужби), в якому просив суд:

- визнати протиправними дії та бездіяльність командування НОМЕР_2 прикордонного загону Держприкордонслужби стосовно затвердження протоколу інвентаризаційної комісії від 30.06.2022р. про притягнення його до матеріальної відповідальності та стягнення коштів;

- скасувати наказ НОМЕР_2 прикордонного загону Держприкордонслужби від 07.07.2022р. №806-АГ повністю або ж в частині п.п.1,7 та 8, а саме: затвердження протоколу інвентаризаційної комісії від 30.06.2022р., позбавлення премії у розмірі 100% від належної норми у серпні місяці та утримання щомісяця з грошового забезпечення у розмірі 20% коштів на загальну суму - 111466,90 грн.,

- зобов`язати командування НОМЕР_2 прикордонного загону Держприкордонслужби видати наказ про припинення стягнення з нього коштів на підставі п.8 наказу від 07.07.2022р. №806-АГ, а також про повернення вже стягнених за цим наказом коштів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваний наказ відповідача від 07.07.2022р. №806-АГ є неправомірним та безпідставним, оскільки ґрунтується на необґрунтованих та помилкових висновках службового розслідування по факту нестачі військового майна.

Представник відповідача, у свою чергу, надав до суду першої інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2023 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано наказ НОМЕР_2 прикордонного загону Держприкордонслужби від 07.07.2022р. №806-АГ в частині позбавлення ОСОБА_1 премії у розмірі 100% від належної норми у серпні місяці; утримання щомісяця з грошового забезпечення ОСОБА_1 у розмірі 20% коштів на загальну суму - 111466,90 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач 16.08.2023р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11.08.2023р. та прийняти нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.08.2023р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

05.09.2023р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

30.10.2023р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач категорично заперечував проти її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - сержант ОСОБА_1 з березня 2014р. проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

25.08.2021р. наказом начальника НОМЕР_2 Прикордонного загону Держприкордонслужби №410-ОС позивача було призначено на посаду сержанта з матеріального забезпечення мінометної застави прикордонної Комендатури швидкого реагування.

24.03.2022р., відповідно до бойового розпорядження начальника НОМЕР_2 Прикордонного загону НОМЕР_3 , ОСОБА_1 вибув для виконання спеціальних завдань на території Одеської області вздовж державного кордону з Молдовою, та досі не повернувся до місця постійної дислокації НОМЕР_2 Прикордонного загону Держприкордонслужби.

07.07.2022р. наказом НОМЕР_2 Прикордонного загону Держприкордонслужби №806-АГ затверджено протокол інвентаризаційної комісії від 30.06.2022р. (п.1).

За фактом виявленої нестачі матеріальних цінностей за можливого знищення (втрачання) майна під час виконання завдань з охорони державного кордону прикордонною комендатурою швидкого реагування на ділянці НОМЕР_4 прикордонного загону групі посадових осіб, а також за фактом виявленої нестачі боєприпасів, п.3 наказу НОМЕР_2 Прикордонного загону Держприкордонслужби від 07.07.2022р. №806-АГ призначено службове розслідування.

Пунктом 7 вказаного наказу, позивача було позбавлено 100% премії від належної норми у серпні місяці на підставі «Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України» (затв. наказом МВС України 25.06.2018р. №558).

У зв`язку із встановленням в ході інвентаризації причин завдання шкоди, її розміри та винних осіб, згідно з ч.1 ст.10 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», головному бухгалтеру начальнику фінансово-економічного відділу було наказано утримувати щомісяця з грошового забезпечення позивача у кошти розмірі 20%, т.б. в сумі 111 466,90 грн. (п.8 наказу).

Не погоджуючись із вказаними діями та наказами відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із часткової обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, як наслідок, наявності підстав для часткового скасування наказу від 07.07.2022р. №806-АГ.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст.65 Конституції України, громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відносини між Державою в особі її компетентних органів (посадових осіб та службових осіб) та громадянами, які складаються із приводу проходження військової служби унормовані, зокрема, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-ХІІ, «Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України» (затв. Законом України від 24.03.1999р. №548-XIV), «Дисциплінарним статутом Збройних Сил України» (затв. Законом України від 24.03.1999р. №551-XIV), Законом України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019р. №160-IX, Законом України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» від 21.09.1999р. №1075-XI, «Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України» (затв. наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017р. №608) та «Положенням про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України» (затв. наказом Міністерства оборони України від 16.07.1997р. №300).

Відповідно до ст.9 Статуту внутрішньої служби, військовослужбовці Збройних Сил України мають права та свободи із урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.

Згідно зі ст.11 Статуту внутрішньої служби, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.

У свою чергу, кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Дані обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (ст.16 Статуту внутрішньої служби).

За змістом ст.ст.26,27 Статуту внутрішньої служби, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення або ж провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

При цьому, військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.

Командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу) за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу; за внутрішній порядок, стан та збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості.

При цьому, командир (начальник) відповідно до посади, яку він займає, має діяти самостійно і вимагати від підлеглих виконання вимог Конституції України, законів України, статутів Збройних Сил України та інших нормативно-правових актів (ст.58 Статуту внутрішньої служби).

Як передбачено абз.7,23 ст.59 Статуту внутрішньої служби, командир (начальник) зобов`язаний завжди мати точні відомості про особовий склад, озброєння, боєприпаси, бойову та іншу техніку, пальне, матеріальні засоби (кошти), що є у військовій частині, на кораблі (у підрозділі) за штатом, списком і в наявності, та вживати заходів для відшкодування матеріальних збитків, заподіяних військовій частині, кораблю (підрозділу).

Так, ст.119 Статуту внутрішньої служби на командира взводу (групи, башти) в мирний і воєнний час покладено відповідальність за бойову готовність взводу (групи, башти) та успішне виконання ним бойових завдань, за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, а також морально-психологічний стан особового складу, за збереження та стан озброєння, боєприпасів, техніки та майна взводу (групи, башти), за підтримання внутрішнього порядку у взводі (групі, башті).

Командир взводу (групи, башти) підпорядковується командирові роти (бойової частини) і є прямим начальником усього особового складу взводу (групи, башти).

Тобто, обов`язок збереження ввіреного військового майна слідує із прямих норм Закону, а відтак, об`єктивно не може бути невідомий військовослужбовцю.

Додатково правила збереження військового майна деталізовані у Положенні №300, відповідно до пп.3.1.1 якого, посадові особи військової частини і з`єднання, що здійснюють організацію та ведення військового (корабельного) господарства, відповідають за це господарство та виконують свої обов`язки згідно з вимогами Статуту внутрішньої служби.

Наказом Міністерства оборони України від 17.08.2017р. №440 була затверджена «Інструкція з обліку військового майна у Збройних Силах України», що визначає механізм організації і ведення обліку військового майна, закріпленого в установленому законодавством порядку за військовими частинами та є підставою для прийняття відповідних рішень посадовими особами Збройних Сил у межах наданих їм повноважень з питань обліку військового майна.

За приписами п.2 Інструкції №440, матеріально відповідальною особою вважається посадова (службова) особа, на яку за характером її посади (роботи) покладено матеріальну відповідальність за збереження військового майна на підставі наказу командира військової частини (договору про матеріальну відповідальність працівника, укладеного відповідно до вимог трудового законодавства) і якій передано під звіт або в інший документально оформлений спосіб на зберігання, у тимчасове користування військове майно.

Підстави ж та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків врегульовує Закон №160-IX.

Як передбачено у п.4 ст.1 Закону №160-ІХ, матеріальною відповідальністю є вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або ж частково пряму дійсну шкоду, що було завдано із їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.

Прямою дійсною шкодою є збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків (п.5 ст.1 Закону № 160-ІХ).

Тобто, збитки, завдані Військовій частині НОМЕР_1 , шляхом створення нестачі військового та іншого майна дійсно є прямою дійсною шкодою.

Частиною 1 ст.3 Закону №160-IX передбачено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, окрім обставин, що визначені ст.9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Відповідно до ч.2 вказаної статті, умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

Натомість, притягнення особи до матеріальної відповідальності за завдану шкоду не звільняє її від дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, встановленої законами України (ч.3 ст.3 Закону №160-ІХ).

Частиною 1 ст.6 Закону №160-ІХ передбачено, що особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі: 1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій; 2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або ж обману держави в інший спосіб; 3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин; 4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення; 5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.

За ст.7 Закону №160-ІХ, розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.

Обчислення розміру шкоди проводиться з урахуванням ступеня зносу військового та іншого майна за встановленими нормами.

Порядок проведення службового розслідування визначено положеннями ст.8 Закону №160-ІХ.

Посадові (службові) особи зобов`язані письмово доповісти командиру (начальнику) щодо всіх факти завдання шкоди протягом доби з моменту виявлення таких фактів. У разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом 3 (трьох) діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.

Що ж до шкоди, завданої командиром (начальником), розслідування призначається письмовим наказом старшого за службовим становищем командира (начальника).

Розслідування повинно бути завершено протягом одного місяця із дня його призначення. В окремих випадках вищезазначений строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив розслідування, але не більше ніж на один місяць.

Так, розслідування може не призначатися, якщо причини завдання шкоди, її розмір та винна особа встановлені за результатами аудиту (перевірки), інвентаризації, досудового розслідування або судом.

Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню.

Наказ доводиться до винної особи під підпис.

Системний аналіз наведених вище правових норм чітко дає підстави для висновку, що рішення про притягнення особи до матеріальної відповідальності приймається виключно у тому випадку, коли вину військовослужбовця повністю доведено.

Що ж стосується правової оцінки правильності та обґрунтованості рішення про притягнення військовослужбовця до відповідальності, то така повинна фокусуватися на тому, чи було прийнято рішення у межах повноважень, у порядку та спосіб, що встановлені Конституцією та законами України, чи дійсно у діянні особи є склад дисциплінарного порушення, чи є встановлені законом підстави для застосування стягнення та чи є застосоване стягнення пропорційним (співмірним) із вчиненим діянням.

Подібні за змістом висновки були висловлені Верховним Судом у постановах від 06.02.2020р. у справі №826/1916/17 та від 22.09.2022р. у справі №420/4977/20.

Так, як встановлено судом апеляційної інстанції з матеріалів справи, спірним наказом НОМЕР_2 Прикордонного загону Держприкордонслужби від 07.07.2022р. №806-АГ було затверджено Протокол інвентаризаційної комісії від 30.06.2022р., згідно з яким, під час проведення інвентаризації більшість майна речової служби знаходилася на видачі, чим ускладнювало перерахунок та облік майна. Поряд з цим, комісією було виявлено нестачу у матеріально-відповідальних осіб ОСОБА_1 (інвентаризаційний опис №311) та ОСОБА_2 (інвентаризаційний опис №312), а саме:

- спальний мішок у кількості 80 шт., з яких 30 шт. було знищено 24.02.2022р. на ділянці НОМЕР_4 прикордонного загону під час виконання бойового наказу (МВО ОСОБА_1 та ОСОБА_2 );

- намет памірка у кількості 10 шт. (МВО ОСОБА_2 );

- маска балістична у кількості 97 шт., з яких 30 шт. було знищено 24.02.2022р. на ділянці НОМЕР_4 прикордонного загону під час виконання бойового наказу (МВО ОСОБА_2 ) ;

- жилет розвантажувальний у кількості 40 шт., з яких 30 шт. знищено 24.02.2022р. на ділянці НОМЕР_4 прикордонного загону під час виконання бойового наказу (МВО ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) ;

- рюкзак бойовий ТУ у кількості 1 шт., який знищений на ділянці НОМЕР_4 прикордонного загону 24.02.2022р. під час виконання бойового наказу (МВО ОСОБА_2 ) ;

- рюкзак польовий 120 л у кількості 48 шт., з яких 30 шт. знищено 24.02.2022р. на ділянці НОМЕР_4 прикордонного загону під час виконання бойового наказу (МВО ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) ;

- бронежилет у кількості 15 шт., з яких 5 шт. знищено на ділянці НОМЕР_4 прикордонного загону 24.02.2022р. під час виконання бойового наказу (МВО ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) ;

- шолом у кількості 34 шт., з яких 5 шт. було знищено на ділянці НОМЕР_4 прикордонного загону 24.02.2022р. під час виконання бойового наказу (МВО ОСОБА_1 та ОСОБА_2 );

- килим спальний польовий ізоляційний у кількості 59 шт., з яких 30 шт. знищено 24.02.2022р. на ділянці НОМЕР_4 прикордонного загону під час виконання бойового наказу (МВО ОСОБА_1 та ОСОБА_2 );

- плащ намет солдатський у кількості 33 шт., з яких 20 шт. знищено 24.02.2022р. на ділянці НОМЕР_4 прикордонного загону під час виконання бойового наказу (МВО ОСОБА_1 );

- жилет світло відбивний у кількості 4 шт. (МВО ОСОБА_1 );

- наколінники/налокітники у кількості 30 шт., з яких 30 шт. знищено 24.02.2022р. на ділянці НОМЕР_4 прикордонного загону під час виконання бойового наказу (МВО ОСОБА_2 ).

Зі слів матеріально відповідальних осіб частина майна була знищена в Херсонській області під час виконання бойового наказу.

Фактично, за доводами апелянта, зафіксовані інвентаризаційною комісією у даному протоколі обставини встановлюють причинний зв`язок між протиправною поведінкою позивача і завданою ним матеріальною шкодою.

Визначаючись щодо обґрунтованості поданої апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно ч.3 та ч.6 ст.63 Статуту внутрішньої служби, при прийманні та здаванні посади командиром підрозділу (начальником) обов`язково проводиться інвентаризація майна та техніки підрозділу (служби).

За результатами проведеної інвентаризації складаються інвентаризаційні відомості та акт.

Акт складається та підписується особою, яка приймає, та особою, яка здає посаду, а також начальниками служб військової частини, головою та членами внутрішньої перевірочної комісії. До акта додаються інвентаризаційні відомості про майно та техніку підрозділу (служби).

Так, за приписами п.4 «Положення про інвентаризацію військового майна у Збройних Силах» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.2000р. за №748), інвентаризація військового майна у військовій частині проводиться як планова, так і позапланова - у разі перевірки результатів господарської діяльності і документальної ревізії та в інших випадках, коли необхідно встановити наявність військового майна.

Інвентаризація проводиться за наказами (розпорядженнями) командира (начальника) військової частини, вищестоящих командирів (начальників) та за рішенням органу досудового розслідування, до початку інвентаризації військового майна інвентаризаційна комісія зобов`язана: опечатати приміщення та інші місця зберігання військового майна, що мають окремі входи та виходи; перевірити справність усіх ваговимірювальних приладів; одержати останні (на момент інвентаризації) документи про приймання, видачу (здачу), передачу та списання з обліку військового майна.

Від матеріально відповідальних осіб береться розписка про те, що все військове майно, яке надійшло під їх звітність, оприбутковано (видано, списано) в установленому порядку.

Інвентаризація військового майна проводиться у присутності і за обов`язковою участю матеріально відповідальних осіб. Заборонено проводити інвентаризацію неповним складом комісії та заносити до інвентаризаційного опису дані із слів матеріально відповідальних осіб або за даними облікових документів без перевірки фактичної наявності військового майна (п.14 Положення №748).

Відповідно до п.29 Положення №748, результати інвентаризації оформляються актом, до якого додаються інвентаризаційні описи і який підписується головою та членами інвентаризаційної комісії, а також у порядку ознайомлення командирами (начальниками) відповідних служб.

Акт разом з інвентаризаційними описами, оригіналами облікових документів та письмовими поясненнями, одержаними від матеріально відповідальних осіб, щодо виявлених надлишків і нестач військового майна, висновками та пропозиціями інвентаризаційної комісії подається на затвердження командиру (начальнику) військової частини.

Пунктом 30 Положення №748 визначено, що у разі виявлення за результатами інвентаризації надлишку або нестачі військового майна командир (начальник) військової частини призначає розслідування з метою встановлення причин їх виникнення, розміру заподіяної шкоди та винних осіб.

Розслідування не проводиться, якщо причини, розмір шкоди та винних осіб установлено в ході інвентаризації.

У контексті наведеного, колегія суддів в повному обсязі погоджується з висновками суду 1-ї інстанції відносно того, що протокол інвентаризаційної комісії від 30.06.2022р. не може слугувати належним і беззаперечним доказом заподіяння матеріальної шкоди саме позивачем ОСОБА_1 , оскільки в ході інвентаризації комісією жодним чином не було встановлено яка ж саме протиправна поведінка була допущена позивачем у зв`язку з невиконанням або ж неналежним виконанням ним обов`язків військової служби або службових обов`язків, причинний зв`язок між такою протиправною поведінкою особи і завданою шкодою, а також, чи взагалі наявна вина цієї особи в завданні шкоди.

Також, слід зазначити й про те, що матеріали інвентаризації не містять письмових пояснень ОСОБА_1 стосовно встановлених у протоколі комісії обставин. Зокрема, вказаними матеріалами не надано оцінку та, фактично, проігноровано той факт, що позивач з березня 2022р. вибув для виконання спеціальних завдань на території Одеської області вздовж державного кордону із Молдовою, та наразі не повернувся до місця постійної дислокації НОМЕР_2 прикордонного загону Держприкордонслужби.

На переконання колегії суддів, письмові пояснення військовослужбовця є однією з важливих форм гарантій, наданих службовій особі для захисту законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного притягнення до матеріальної відповідальності. Разом із тим, як уже зазначалося вище, обґрунтованих підсумків за результатами аналізу та оцінки вказаних обставин, у тому числі з урахуванням пояснень службової особи, висновки (матеріали) інвентаризації взагалі не містять.

Також, суд попередньої інстанції цілком вірно врахував і той факт, що цим протоколом інвентаризаційної комісії було зафіксовано пояснення матеріально відповідальних осіб (без будь-якого уточнення кого саме) щодо знищення частини майна речової служби в Херсонській області під час виконання бойового наказу, проте не зазначено на підставі яких саме документів встановлено найменування, інвентарні і номенклатурні номери та кількість знищеного майна. Більш того, під час службового розслідування так і не було встановлено коли ж саме «зникло» майно, в який спосіб, хто був відповідальним у той період (з урахуванням вибуття позивача для виконання спеціальних завдань), не зазначені інвентаризаційні відомості, акти, згідно з якими вбачається відсутність відповідного майна.

Таким чином, дослідженні колегією суддів документи свідчать про те, що службовим розслідуванням дійсно не було належним чином встановлено коло осіб, які несли відповідальність за військове майно, ступінь їх вини, не були встановлені часові проміжки, коли позивач ніс відповідальність, а коли відповідальність несли інші військовослужбовці, а також яким чином було виявлено втрату майна та якими документами це було зафіксовано.

Викладене жодним чином не спростоване та не уточнено відповідачем і в апеляційній скарзі.

Виходячи з фактичних обставин справи, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає, що за наведених вище обставин, на позивача не може бути покладений обов`язок відшкодування завданої шкоди у сумі - 111466,90 грн., оскільки сукупність зібраних даних (протоколом інвентаризаційної комісії) поза розумним сумнівом не доводить вини позивача та не може бути визнана судом достатньою для прийняття рішення про притягнення останнього до матеріальної відповідальності.

У свою чергу, відповідачем не доведено належними та достовірними доказами, що позивач своїми діями чи бездіяльністю порушував установлений порядок обліку, зберігання, використання військового майна або не вжив належних заходів, передбачених законодавством, щодо запобігання розкраданню, знищенню чи псуванню, іншому незаконному витрачанню військового майна.

Відповідно до ст.ст.73,75 КАС України, належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Також, надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що зі змісту ч.3 ст.3 Закону № 160-ІХ, яким регулюються спірні правовідносини, слідує що притягнення військовослужбовців до матеріальної відповідальності є можливим лише за одночасного дотримання чотирьох умов: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

За таких обставин, вина позивача в завданні шкоди та причинний зв`язок між протиправною поведінкою позивача та завданою шкодою, є також недоведеними, оскільки не підтверджуються належними, достовірними та допустимими доказами.

На переконання суду, притягнення позивача до матеріальної відповідальності, вина якого не доведена належними та допустимими доказами не може вважатись результатом «ефективного службового розслідування».

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, у відповідності до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У розумінні Європейського суду з прав людини, викладеного у рішенні Суду від 06.12.1988р. у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії», принцип презумпції невинуватості полягає в тому, що тягар доведення вини обвинуваченого покладається виключно на обвинувачення, а всі сумніви повинні тлумачитися на його користь. При цьому, принцип презумпції невинуватості є обов`язковим не лише для органів досудового розслідування чи судів, а й для будь-яких інших суб`єктів владних повноважень. Поширюється він не лише на прийняття такими суб`єктами певних рішень, а й на публічні висловлювання певних посадових осіб. Зокрема, у рішенні від 10.02.1995р. у справі «Аллене де Рібемон проти Франції», де заявник скаржився на порушення презумпції невинуватості міністром внутрішніх справ, який зробив публічну заяву з твердженням про винуватість заявника. У даному рішенні, Суд вказує на те, що заява про винуватість, з однієї сторони, спонукала громадськість повірити в неї, а з іншої випереджало оцінку фактів справи компетентними суддями. Таким чином, порушення п.2 ст.6 мало місце. Отже, сфера застосування принципу презумпції невинуватості є ширшою. Він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави, відтак жодна посадова особа не може навіть називати людину винуватою, підміняючи таким чином «доведення вини відповідно до закону», та перебираючи на себе функцію суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі відповідача.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповвідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 травня 2022 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 25.03.2024р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко