Справа № 480/3779/23
Суддя: О.О. Осіпова
Дата ухвалення: 2024-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 березня 2024 року Справа № 480/3779/23
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Осіпової О.О.,
за участю секретаря судового засідання - Жучкова Т.В.,
представника позивача - Сергієнка В.І.,
позивача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу № 480/3779/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу в частині,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просить:
Свої вимоги мотивує тим, що у червні 2022 року він прийняв посаду командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 , перебуваючи у АДРЕСА_1 . Під час приймання посади йому були представлені акти прийому-передачі майна на підрозділу, якого він фактично не міг прийняти, оскільки воно знаходилось у місті Конотоп Сумської області. На його звернення до командира військової частини НОМЕР_1 щодо надання можливості поїхати й прийняти майно йому було відмовлено начальником штабу - першим заступником військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_3 та повідомлено, що була призначена відповідна комісія, яка вже прийняла майно.
Згідно з рапортом командира розвідувальної роти майора ОСОБА_1 від 03.07.2022 (вхідний В/Ч НОМЕР_1 №8373 від 03.07.2022),майор ОСОБА_1 справи та посаду командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 прийняв та приступив до виконання службових обов`язків за посадою. У зв`язку з виконанням майором ОСОБА_1 бойового завдання в районі бойових дій, матеріальні та технічні засоби були прийняті комісією, визначеною в акті приймання-передачі військового майна.
При цьому в рапорті не було вказано про прийняття майором ОСОБА_1 особового складу, матеріальних цінностей, техніки розвідувальної роти, враховуючи, що на той час він виконував обов`язки командира зведеної роти поблизу села Покровське Бахмутського району Донецької області.
Прийом-передача справ та посади командира розвідувальної роти (вхідний В/Ч НОМЕР_1 №27 від 12.07.2022) проводилася без участі особи, яка приймала посаду та товарно-матеріальні цінності - майора ОСОБА_1 , що вбачається із відповідного акту.
Відомість наявності майна по службі зв`язку (Додаток №1) до акту прийому-передачі справ та посади командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 зареєстрованого 12.07.2022 №27, з переліком майна, яке приймалося, заначено як таке, що на момент інвентаризації було в наявності, не підписана начальником служби зв`язку майором ОСОБА_4 , а також особою, яка мала прийняти ці товарно-матеріальні цінності - майором ОСОБА_1 .
У грудні 2022 року, коли особовий склад розвідувальної роти вперше повернувся до міста Конотоп, під час відчинення складів при проведенні інвентаризації було виявлено нестачу військового майна, яке мало там знаходитись.
Зазначений факт нестачі військового майна майору ОСОБА_1 став відомий 19.01.2023 під час перебування його у міській клінічній лікарні м. Івано-Франківськ після поранення. Тому він не мав можливості брати участь у проведенні інвентаризації матеріальних засобів служби зв`язку розвідувальної роти.
В період з 26.11.2022р. до 26.12.2022р. майор ОСОБА_1 перебував у відпустці наданої йому за станом здоров`я на 30 календарних днів.
До проведення інвентаризації позивач жодного разу не був на складі, де зберігалося майно його підрозділу, тому, що він виконував бойові завдання в Донецькій області і вперше прибув до міста Конотоп лише 26.12.2022 вже після виявлення факту нестачі.
Таким чином майор ОСОБА_1 не був присутній при прийманні майна розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 у червні-липні 2022 року, не був присутній при проведенні інвентаризації майна розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 у листопаді- грудні 2022 року з незалежних від нього причин.
Ухвалою від 01.05.2023р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено справу до розгляду у підготовчому засіданні, в якому оголошувалася перерва для надання додаткових доказів та пояснень у справі.
Представником відповідача подано відзив на позовну заяву (а.с.80-85), в якому у задоволенні позову просив відмовити, оскільки 03.07.2022р. позивач написав рапорт на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 , у якому доповів, що справи та посаду командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 прийняв та приступив до виконання службових обов`язків за посадою.
Крім того, позивач в рапорті вказав, що у зв`язку із виконанням бойових завдань в районі ведення бойових дій, матеріальні та технічні засоби були прийняті комісією, визначеною в акті прийому передачі, до рапорту додавався Акт прийому - передачі посади, зареєстрований 12.07.2022р. № 27, який містив підписи як голови комісії по прийому-передачі посади так і її членів, а в полі акту «прийняв» мається підпис позивача (без зауважень).
Факт отримання позивачем отримання майна служби зв`язку, зокрема, автомобільних та портативних радіостанцій підтверджується копіями накладних №243 від 21.06.2022р., №421 від 07.09.2022р. та №422 від 07.09.2022р.
Загальна вартість вказаних вище радіостанцій, з урахуванням коефіцієнта зносу, складає 94 894,64грн.
В акті вказаний висновок, що розвідувальна рота укомплектована особовим складом на 96 відсотків та до виконання завдань за призначенням готова, до акту додавалися відомості наявності майна за службами.
Позивач не звертався із рапортами про втрату радіостанцій та їх списання, не порушував питання про проведення службових розслідувань, не надав у своїх письмових поясненнях інформацію, за ким були закріплені вказані радіостанції та ким вони використовувались.
Таким чином, відсутність своєчасної письмової форми доповіді щодо втрати державного майна (відсутнє документальне підтвердження втрати державного майна) унеможливлює встановити (ініціювати службове розслідування), де та за яких обставин воно було втрачено і чи втрачено взагалі, що і призвело до виявленої нестачі.
Вина ОСОБА_1 полягає у недбалому виконанні службових обов`язків, що і призвело до виявленої нестачі.
Щодо тверджень позивача в частині неможливості в червні 2022р. прийняти майно, яке зберігалось на складі в м. Конотоп, таким чином відсутності вини за його втрату, представник відповідача зазначає, що вказані радіостанції видавалися в районі ведення бойових дій в червні та вересні 2022р. вже після прийняття ним посади для забезпечення стійкого та безперебійного зв`язку при виконанні завдань за призначенням в районі ведення бойових дій, а не для зберігання на складі в м. Конотоп, тобто позивач, у випадку належного виконання ним службових обов`язків, повинен був отримані радіостанції розподілити за відповідними підрозділами під підпис у Книзі видачі в тимчасове користування, після чого відповідальні особи, які прийняли це майно в тимчасове користування, повинні контролювати його місцезнаходження та не допустити втрати.
Тому, на думку представника військової частини, такі доводи ОСОБА_1 не можуть бути підставою для звільнення його від матеріальної та дисциплінарної відповідальності, як і його відсутність під час інвентаризації матеріальних засобів служби зв`язку військової частини НОМЕР_1 (планової), оскільки на всіх етапах перевірки майна служби зв`язку, у тому числі і розвідувальної роти, її командир мав можливість надати пояснення та обґрунтувати відсутність майна, яке обліковується, проте відсутнє, але в акті інвентаризації позивач не вказав своєї незгоди та не пояснив, де знаходиться майно. Під час службового розслідування позивач надав пояснення, проте вони стосувались подій, які були в червні-липні 2022р., коли позивач не потрапив на склад в м. Конотоп а треба було надати пояснення, щодо радіостанцій, які позивач отримав після приймання ним посади.
Представник позивача помилково вважає, що позивач не був присутній під час здачі посади, тому наявність його вини в існуванні нестачі не доведено, проте позивач не оскаржує накази командира військової частини НОМЕР_1 про приймання та здачу посади, не оскаржує наказ про результати інвентаризації, а оскаржує наказ за результатами службового розслідування, під час якого позивач був і надавав свої пояснення, які не переконали особу, яка проводила службове розслідування, та не надав відповіді на питання, де перебувають радіостанції, які отримані позивачем згідно з накладними, вказаними вище.
Позивачем завдано пряму дійсну шкоду шляхом створення нестачі військового майна, про знищення якого не було повідомлено у встановленому порядку, під час виконання обов`язків військової служби, що є достатньою підставою для притягнення останнього до матеріальної відповідальності у повному розмірі та притягнення до дисциплінарної відповідальності.
31.05.2023р. представником позивача подана відповідь на відзив (а.с.89-93), згідно з якою жодним нормативним документом, що регламентує порядок прийняття-здачі справ, товарно-матеріальних цінностей при прийнятті та здачі посади, не передбачено проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей без присутності та безпосередньої участі особи, яка передає, та особи, яка приймає товарно-матеріальні цінності.
Відповідач не надає жодного пояснення з приводу того, що Додаток №1 - Відомість наявності майна по службі зв`язку (додаток до акту прийому- передачі посади від 12.07.22 №27), не підписана ні позивачем (як особою, яка мала це майно прийняти), ні начальником служби зв`язку майором ОСОБА_6 , а нестачу майна саме з цього переліку було в подальшому виявлено та протиправно поставлено у вину ОСОБА_1 .
Однак відповідач не надає доказів того, що саме це майно (отримане згідно вказаних накладних) було втрачено з вини позивача, оскільки ці рації не ідентифіковані з допомогою інвентарних чи серійних номерів. Також відповідач не надає доказів, коли та кому саме ці рації були видані, за яких обставин втрачені, адже це питання навіть не з`ясовувалося під час проведення службового розслідування, що свідчить про неналежне проведення службового розслідування.
Окрім того, позивач звертався з відповідними рапортами про знищення та втрату майна (в тому числі і рацій), яке перебувало у його відповідальності (через бойові дії). Однак в результаті перебування в зоні бойових дій деякі рапорти були втрачені. Це відбулося через те, що командування військової частини надало усну вказівку працівникам стройової частини, які мали реєструвати рапорти, не проводити їх реєстрацію до ознайомлення з рапортом командиром. Деякі рапорти про втрату майна військовослужбовцями під час бойових дій подавалися позивачем повторно. Однак за цими рапортами службові розслідування так проведені і не були.
Так, про втрату радіостанції Motorola DP 4400 під час бойових дій складав рапорт ст.л-нт ОСОБА_7 , про втрату радіостанцій Motorola DP 4600 та Motorola DP 4800 складав рапорт солдат ОСОБА_8 . Також рапорт про втрату вказаного майна подавав і позивач як відповідальний за це майно. Однак, про результати службового розслідування за вказаними фактами позивача так ніхто і не повідомив.
За деякими рапортами позивача про втрату майна, яке перебувало у його віданні, проведено службове розслідування. Для ознайомлення з його результатами ОСОБА_1 20.04.2023р. звертався до командира військової частини з рапортом. Однак до теперішнього часу позивачу не надано матеріалів службового розслідування і йому невідомо про його результати.
При цьому, на час проведення службового розслідування (акт службового розслідування затверджено 30.01.2023), у військовій частині НОМЕР_1 було не завершено більше 80 службових розслідувань по втраті майна.
Всі ці факти свідчать про необ`єктивність, упередженість проведеного службового розслідування, на підставі якого ОСОБА_1 було протиправно притягнуто до матеріальної та дисциплінарної відповідальності.
26.07.2023р. представником відповідача подані заперечення на відповідь на відзив (а.с.180-184), відповідно до яких накладні №243 від 21.06.2022р., №421 від 07.09.2022р. та №422 від 07.09.2022р. містять і дату отримання, і серійні номера радіостанцій які втрачено, тому таке майно можна ідентифікувати.
Позивач знав про нестачу, яка була виявлена станом на 01.01.2023р., (додаток №3 до акту службового розслідування) та підпис його у цьому акті є, відтак останній мав можливість надати свої письмові пояснення чи повідомити іншим способом особі, що проводила службове розслідування, де знаходяться шість радіостанцій, які виявились відсутніми, проте у своїх поясненнях останній обмежився лише одним аргументом, що в липні місяці 2022р. майно приймалось комісією без його участі, тому відповідати за втрачені радіостанції він не має.
Також ОСОБА_1 не може пояснити, кому були передані вказані радіостанції в тимчасове користування, та не може надати докази їх знищення під час ведення бойових дій.
Вказані радіостанції були отримані вже після прийняття посади і відповідальним за їх збереження та експлуатацію є командир роти, тобто, матеріально відповідальна особа.
Представник позивача повідомляє суд, що із рапортами про втрату радіостанцій (крім моделей, не вказує жодної інформації) звертались лейтенант ОСОБА_9 , солдат ОСОБА_10 , проте доказів, що вказані особи звертались із рапортами щодо втрати саме тих радіостанцій, щодо яких існує спір, не надано.
Одночасно, лейтенант ОСОБА_9 та солдат ОСОБА_10 повинні були, принаймні, отримати вказані радіостанції згідно з Книгою видачі в тимчасове користування майна розвідувальної роти, а вже потім звертатись із рапортами про їх втрату, але у Книзі видачі в тимчасове користування відсутні записи про отримання радіостанцій, щодо яких триває спір, вказаними особами.
У Книзі видачі в тимчасове користування майна розвідувальної роти в період з 18.06.2022р. до 02.02.2023р. взагалі відсутні записи про отримання радіостанцій, за втрату яких стягуються кошти з позивача.
Отже, як стверджує представник відповідача, ОСОБА_1 не довів, що після отримання він передавав вказані радіостанції в користування чи відповідальне зберігання іншим особам, та не довів, що він звертався до командування військової частини із рапортами, в яких останній ініціював службові розслідування з приводу втрачених радіостанцій.
Крім того, позивач не довів, що радіостанції, відсутність яких була виявлена, були втрачені під час ведення бойових дій, та останній ініціював проведення службових розслідувань з цього приводу.
Ухвалою від 20.09.2023р. підготовче провадження у справі закрито та справа призначена до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, яке відкладалося внаслідок задоволення клопотання представника відповідача про перенесення судового розгляду справи та внаслідок тимчасової втрати працездатності головуючого судді.
Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити.
Представник відповідача, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи (а.с.252), в судове засідання не з`явився, клопотань про відкладення розгляду справ не подавав.
Вислухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що з метою захисту суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності України під час триваючої збройної агресії з боку збройних сил російської федерації військова частина НОМЕР_1 , в травні 2022р., здійснила передислокацію і прибула на територію Донецької та Луганської областей для виконання завдань за призначенням.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 06.07.2022р. №177 майора ОСОБА_1 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) №207 від 16.06.2023р. на посаду командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 , зараховано в списки особового складу військової частини НОМЕР_1 , поставлено на всі види забезпечення, крім харчового, та останній вважається таким, що з 18.06.2022р. справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків.
03.07.2022р. позивач написав рапорт на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 , у якому доповів, що справи та посаду командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 прийняв та приступив до виконання службових обов`язків за посадою.
Крім того, позивач в рапорті вказав, що у зв`язку із виконанням бойових завдань в районі ведення бойових дій, матеріальні та технічні засоби були прийняті комісією, визначеною в акті прийому передачі, до рапорту додавався Акт прийому - передачі посади, зареєстрований 12.07.2022р. № 27.
У подальшому, після прийняття посади, командир підрозділу, як матеріально відповідальна особа, яка відповідає як за всебічне забезпечення повсякденної діяльності підрозділу, так і за всебічне забезпечення підрозділу під час виконання завдань за призначенням, отримував майно у відповідних службах, у тому числі і у службі зв`язку.
Зокрема, згідно з накладною №243 від 21.06.2022р. (наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) №207 від 16.06.2023р. позивач вже був призначений на посаду командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 ) ОСОБА_1 отримав майно служби зв`язку, зокрема, автомобільну радіостанцію Motorola DM 4600 511ТТР3301, другої категорії один комплект, що підтверджується його особистим підписом в полі накладної після тексту «отримав (прийняв)»; згідно з накладною №421 від 07.09.2022р. позивач отримав майно служби зв`язку, зокрема, портативні радіостанції Motorola DР 4800: НОМЕР_3 , 871TYPV232, 871TYPV192, першої категорії, три комплекти, що підтверджується його особистим в полі накладної після тексту «отримав (прийняв)»; згідно з накладною №422 від 07.09.2022р. позивач отримав майно служби зв`язку, зокрема, автомобільну радіостанцію Motorola DM 4600 511ТТZD512, другої категорії один комплект та портативну радіостанцію Motorola DР 4400: НОМЕР_4 (8662), першої категорії, один комплект, що підтверджується його особистим підписом в полі накладної після тексту «отримав (прийняв)».
Загальна вартість вказаних вище радіостанцій, з урахуванням коефіцієнта зносу, складає 94 894,64грн.
Отже, з 18.06.2022р. до 02.02.2023р. позивач проходив службу на посаді командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 та мав здійснювати контроль та керувати господарством роти.
09.11.2022р. ОСОБА_1 отримав контузію обох очей і з 11.11.2022р. до 13.11.2022р. перебував на стаціонарному лікуванні. На період лікування обов`язки командира розвідувальної роти виконував старший лейтенант ОСОБА_11 .
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04.01.2023р. № 3 була створена комісія для прийому-передачі справ та посади командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 від позивача до старшого лейтенанта ОСОБА_12 , який з 10.11.2022р. виконував обов`язки командира розвідувальної роти.
Відповідно до акту прийому передачі справи та посади від 03.03.2023р. позивач передав посаду, а ОСОБА_13 прийняв посаду, що підтверджується підписами вищевказаних військовослужбовців у відповідних графах акту.
При цьому до акту були додані Відомості наявності майна за різними службами.
Оскільки до прийняття посади позивачем уже була виявлена нестача, яка рахувалась за попереднім командиром розвідувальної роти, капітаном ОСОБА_14 , і частина майна служби зв`язку була списана як бойові втрати на підставі службових розслідувань, то була складена довідка про вартісну оцінку завданої шкоди, розмір якої склав 123 793,04грн.
Із вказаної суми завданої шкоди позивач мав відшкодувати 94 894,64грн., а капітан ОСОБА_14 - 28 898,40грн.
У зв`язку з виявленням нестачі майна, зазначеного у Акті інвентаризації від 01.03.2023, начальник зв`язку - начальник відділення зв`язку та інформаційних систем штабу в/ч НОМЕР_1 майор ОСОБА_15 звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 з рапортом від 01.01.2023, в якому просив призначити службове розслідування за фактом нестачі майна зв`язку, яке було виявлене під час проведення інвентаризації матеріальних засобів служби зв`язку військової частини НОМЕР_1 .
На підставі рапорта майора ОСОБА_16 командиром в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_17 07.01.2023 видано наказ №50 «Про призначення службового розслідування для встановлення причин завдання шкоди державі, її розміру та винних осіб». Провести службове розслідування було доручено начальнику групи матеріально-військового співробітництва штабу військової частини НОМЕР_1 капітану ОСОБА_18 в термін до 24 січня 2023 року.
24 січня 2021 року начальником групи матеріально-військового співробітництва штабу військової частини НОМЕР_1 капітаном ОСОБА_18 , за погодженням з помічником командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи -начальником юридичної служби військової частини НОМЕР_1 майором юстиції ОСОБА_19 , складено Акт службового розслідування, який 30.01.2023 затверджено командиром в/ч НОМЕР_1 полковником ОСОБА_20 .
Як зазначено в п.3.4 акту службового розслідування, у розвідувальній роті загальна сума нестачі становить 176771,10 грн., матеріально-відповідальною особою розвідувальної роти є командир розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_1 .
Неправомірні дії командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_1 полягають в неналежному ставленні до своїх службових обов`язків, а саме в створенні нестачі військового майна в підрозділі.
Вчинення викладено вище правопорушення підтверджується фактами та обставинами, що були встановлені під час проведення службового розслідування.
Виходячи з матеріалів службового розслідування, встановлена вина командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_1 , яка виражається у формі недбалості.
Причинами та умовами, що сприяли вчиненню правопорушення, є особиста недисциплінованість військовослужбовця.
Як зазначено в п.5 Акту службового розслідування, за порушення вимог статей 11, 16, 111, 112 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, статей 1 та 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Підпунктів 5.18.1.4 та 5.18.1.5 «Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 16.07.1999 №300, відповідно до пункту «б» статті 48 з урахуванням статті 55 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України за шкоду завдану державі притягнути до дисциплінарної відповідальності командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_1 .
Відповідно до пункту 31.5 розділу XXXI Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцями Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України 11.06.2008 №260, позбавити командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_1 премії частково на 10% - за календарний місяць, у якому на військовослужбовця буде накладено дисциплінарне стягнення «догана».
У зв`язку із зазначеним, наказано :
П. 1 - За порушення вимог статей 11,16,111,112 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, статей 1 та 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Підпунктів 5.18.1.4 та 5.18.1.5 «Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 16.07.1999 №300, відповідно до пункту «б» статті 48 з урахуванням статті 55 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України за шкоду, завдану державі, притягнути до дисциплінарної відповідальності (окрім інших військовослужбовців) командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_1 та накласти стягнення - «догана».
Позивач не погоджується висновками, викладеними в акті службового розслідування від 24.01.2023р., затвердженого командиром військової частини НОМЕР_1 30.01.2023р., в частині, що стосується його порушень, та, як наслідок, вважає незаконними частково п,1, п.4 наказу від 31.01.2023р. №233 командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_22 «Про результати службового розслідування» в частині, шо стосується притягнення його до дисциплінарної та матеріальної відповідальності.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Зокрема, сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначені Законом України «Про Дисциплінарний Статут Збройних Сил України» від 24 березня 1999 року № 551-XIV.
Усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту.
Положення Статуту поширюються на громадян, звільнених з військової служби у відставку або у запас з правом носіння військової форми одягу, під час носіння ними військової форми одягу.
Дія цього Статуту поширюється на військовослужбовців Служби зовнішньої розвідки України, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями (далі - Дисциплінарний Статут).
Відповідно до ст. 1, 3, 4 Статуту військова дисципліна це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.
Військова дисципліна досягається шляхом:
виховання високих бойових і морально-психологічних якостей військовослужбовців на національно-історичних традиціях українського народу та традиціях Збройних Сил України, патріотизму, свідомого ставлення до виконання військового обов`язку, вірності Військовій присязі;
особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог статутів Збройних Сил України;
формування правової культури військовослужбовців;
умілого поєднання повсякденної вимогливості командирів і начальників (далі - командири) до підлеглих без приниження їх особистої гідності, з дотриманням прав і свобод, постійної турботи про них та правильного застосування засобів переконання, примусу й громадського впливу колективу;
зразкового виконання командирами військового обов`язку, їх справедливого ставлення до підлеглих;
підтримання у військових з`єднаннях, частинах (підрозділах), закладах та установах необхідних матеріально-побутових умов, статутного порядку;
своєчасного і повного постачання військовослужбовців встановленими видами забезпечення;
чіткої організації і повного залучення особового складу до бойового навчання (ст.3 Статуту).
Військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця:
додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів;
бути пильним, зберігати державну таємницю;
додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство;
виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету;
поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків;
не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.
Відповідно до ст. 45 Дисциплінарного Статуту у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 48 Дисциплінарного Статуту на військовослужбовців може бути накладене таке дисциплінарне стягнення, як догана.
Порядок накладення дисциплінарних стягнень вставлений ст. 83-85 Дисциплінарного Статуту.
Згідно зі ст. 83 Дисциплінарного Статуту на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини (ст. 84 Дисциплінарного Статуту).
Згідно зі ст. 85 Дисциплінарного Статуту службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.
Статтею 9 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548, передбачено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.
Відповідно до статті 11 Статуту необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.
Статтею 16 Статуту визначено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Згідно зі статтями 26, 27 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.
Правила збереження військового майна деталізовані у нормах Положення № 300.
Пунктом п.2.3 Положення №300 визначено, що командир військової частини (з`єднання) організовує військове (корабельне) господарство та керує ним. Керівництво він здійснює особисто, через штаб, своїх заступників, начальників родів військ та служб.
Згідно з п.п. 3.1.7 Положення №300 у військових частинах (з`єднаннях), крім посадових осіб, вказаних у статтях 3.1.3 - 3.1.6 цього Положення, військовим господарством відають: заступники командира частини (з`єднання) з тилу, з інженерно-авіаційної служби - начальник технічної частини з питань аеромобільної підготовки та підпорядковані їм посадові особи; начальник служби ракетно-артилерійського озброєння; начальник інженерної служби; начальник служби радіаційного, хімічного та біологічного захисту; начальник зв`язку; начальник бронетанкової служби; начальник автомобільної служби; начальник метрологічної служби; начальник медичної служби; старший ветеринарний лікар (ветеринарний лікар, ветеринарний фельдшер); начальник фізичної підготовки та спорту; начальник фінансової служби; начальник служби (підрозділу) охорони праці; начальник адміністративно-господарчої частини штабу з`єднання; начальник квартирно-експлуатаційної служби; інші посадові особи військової частини (з`єднання) в межах своїх функціональних обов`язків.
Інструкція № 440 визначає механізм організації та ведення обліку військового майна, закріпленого в установленому законодавством порядку за військовими частинами, військовими навчальними закладами, військовими навчальними підрозділами вищих навчальних закладів, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), і є підставою для прийняття відповідних рішень посадовими особами Збройних Сил у межах наданих їм повноважень з питань обліку військового майна.
Дія цієї Інструкції поширюється на структурні підрозділи апарату Міністерства оборони України (далі - Міноборони), Генерального штабу Збройних Сил України (далі - Генеральний штаб), інші органи військового управління, а також військові частини, військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів, установи та організації Збройних Сил (далі - військові частини), які ведуть власне військове (корабельне) господарство на правах окремої військової частини та облік закріпленого за ними військового майна.
За визначенням п.2 Інструкції №440 матеріально відповідальна особа - посадова (службова) особа, на яку за характером її посади (роботи) покладено матеріальну відповідальність за збереження військового майна на підставі наказу командира військової частини (договору про матеріальну відповідальність працівника, укладеного відповідно до вимог трудового законодавства) і якій передано під звіт або в інший документально оформлений спосіб на зберігання, у тимчасове користування військове майно.
Таким чином, приписами Інструкції №440 укладення договору про матеріальну відповідальність працівника передбачено виключно у порядку трудового законодавства та не застосовується відносно військовослужбовця, котрий повинен забезпечувати збереження ввіреного майна у силу ст.11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.
Підстави і порядок притягнення військовослужбовців до матеріальної відповідальності визначені Законом №160-ІХ.
У розумінні положень ст.1 Закону №160-ІХ матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності; пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.
Із визначення указаних правових категорій випливає, що настання матеріальної відповідальності пов`язано законодавцем із таким складом протиправного діяння, структурними елементами якого є:
1) виконання військовослужбовцем обов`язків військової служби або виконання військовослужбовцем службових обов`язків;
2) настання збитків, зокрема у формі нестачі майна;
3) існування прямого безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між діянням військовослужбовця та виникненням збитків;
4) вина військовослужбовця у настанні збитків.
Указане підтверджується положеннями ч.1 ст.3 Закону №160-ІХ, де зазначено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність і положеннями ч.2 ст.3 Закону №160-ІХ, відповідно до якої умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.
Види матеріальної відповідальності розмежовані законодавцем на обмежену матеріальну відповідальність (ст.5 Закону №160-ІХ), повну матеріальну відповідальність (ч.1 ст.6 Закону №160-ІХ), підвищену матеріальну відповідальність (ч.3 ст.6 Закону №160-ІХ).
Так, відповідно до ч.1 ст.5 Закону №160-ІХ особа за завдану з необережності шкоду несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, крім випадків, коли цим Законом передбачено повну чи підвищену матеріальну відповідальність.
Отже, кваліфікуючою ознакою обмеженої матеріальної відповідальності є завдання військовослужбовцем шкоди з необережності за виключенням випадків, котрі охоплюються повною матеріальної відповідальністю чи підвищеною матеріальної відповідальністю.
Згідно з ч.1 ст.6 Закону №160-ІХ особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі:
1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій;
2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб;
3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин;
4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення;
5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.
Таким чином, настання повної матеріальної відповідальності за п.1 ч.1 ст.6 Закону №160-ІХ, у тому числі і за спричинення нестачі майна, обумовлено законодавцем одночасно як виною відповідного військовослужбовця у настанні збитків, так і умислом цього військовослужбовця на настання збитків, тобто, усвідомлення військовослужбовцем (або існування стану фізичної неможливості неусвідомлення військовослужбовцем) того, що саме такі форма, зміст та характер конкретного діяння військовослужбовця об`єктивно здатні призвести до збитків або створити умови, за яких ці збитки невідворотно/неминуче настануть, і прагнення до настання таких наслідків.
У силу ч.2 ст.8 Закону №160-ІХ у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.
Отже, виявлення факту завдання державі шкоди згідно з прямою вказівкою закону безальтернативно призводить до прийняття компетентною військовою особою рішення з приводу призначення службового розслідування.
Частиною 1 ст.7 Закону №160-ІХ передбачено, що розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.
Відповідно до ч.6 ст.8 Закону №160-ІХ за результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.
Згідно з ч.7 ст.8 Закону №160-ІХ якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню. Наказ доводиться до винної особи під підпис.
За правилами ч.8 ст.8 Закону №160-ІХ у разі якщо шкоду завдано кількома особами, у наказі командира (начальника) визначаються суми, що підлягають стягненню окремо з кожної особи, з урахуванням ступеня вини і конкретних обставин завдання ними шкоди.
При цьому, суд вважає необхідним відмітити те, що оскільки ст.5 та ст.6 Закону №160-ІХ законодавець виокремив обмежену матеріальну відповідальність військовослужбовця від повної матеріальної відповідальності військовослужбовця, то управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень з приводу застосування до військовослужбовця міри юридичної відповідальності саме у вигляді повної матеріальної відповідальності повинно узгоджуватись із вимогами ч.2 ст.2 КАС України, зокрема, відповідати критеріям: обґрунтованості (тобто вчинятись з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, запобігання дискримінації, пропорційності, забезпечення права особи на участь у процесі прийняття рішення.
Також суд наголошує, що обов`язковою умовою виникнення матеріальної відповідальності є встановлення причинно-наслідкового зв`язку між фактом невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків і заподіянням шкоди.
Відтак, матеріали службового розслідування та наказ суб`єкта владних повноважень про накладення на військовослужбовця повної матеріальної відповідальності повинні містити добуті у передбаченому законом порядку об`єктивні дані, котрі поза розумним сумнівом доводять наявність у військовослужбовця фізичної змоги усвідомлено запобігти настанню збитків у вигляді нестачі військового майна завдяки власному професійному досвіду, знанням, проведеному суб`єктом владних повноважень навчанню та використанню виданих суб`єктом владних повноважень технічних засобів чи інших пристосувань, необхідних для виконання службових обов`язків за посадою чи службою.
Натомість, відсутність згаданої фізичної можливості (слід розуміти - запобігти збиткам з урахуванням перелічених вище факторів) виключає правомірність притягнення військовослужбовця саме до повної матеріальної відповідальності у зв`язку із недоведеністю вини військовослужбовця у настанні збитків чи умислу військовослужбовця на настання збитків.
Судом встановлено, що відповідачем проведено службове розслідування за фактом виникнення нестачі майна зв`язку, яке було виявлено під час проведення інвентаризації матеріальних засобів служби зв`язку військової частини НОМЕР_1 , в тому числі й майна розвідувальної роти, за наслідками якого ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної та матеріальної відповідальності.
Так, в акті службового розслідування вказано, що відповідно до рапорту начальника зв`язку з інформаційних систем штабу військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_23 від 01.01.2023р. (вхідний в/ч НОМЕР_1 №147 від 03.01.2023р.) стало відомо про нестачу військового майна зв`язку, що було виявлено під час проведення інвентаризації матеріальних засобів служби зв`язку військової частини НОМЕР_1 , в тому числі й майна розвідувальної роти (пункт 2).
У пункті 3 акту службового розслідування «3.Обставини та факти, що були встановлені під час проведення розслідування» зазначено: «У розвідувальній роті загальна сума нестачі становить 176771,10 грн., а саме :
- планшет Presario А7 - 1 штука на суму 2900,00 грн.
Матеріально-відповідальною особою розвідувальної роти є командир розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_1 .
Відповідно до пункту 22 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06.07.2022 №177 майора ОСОБА_1 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 16.06.2022 №207 на посаду командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 , зарахувати в списки особового складу частини, поставити на всі види забезпечення, крім харчового, і вважати таким, що з 18.06.2022 справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків за посадою.
Із рапорту командира розвідувальної роти майора ОСОБА_1 від 03.07.2022 (вхідний В/Ч НОМЕР_1 №8J7J від 03.07.2022) стало відомо про те, що майор ОСОБА_1 справи та посаду командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 прийняв та приступив до виконання службових обов`язків за посадою. У зв`язку з виконанням бойового завдання в районі бойових дій матеріальні та технічні засоби були прийняті комісією, визначеною в акті приймання- передачі військового майна.
До рапорту командира розвідувальної роти майора ОСОБА_1 від 03.07.2022 додано копію акта прийому передачі справ та посади командира розвідувальної роти (вхідний В/Ч НОМЕР_1 №27 від 12.07.2022)
У письмовому поясненні ОСОБА_1 від 19.01.2023 зазначено, що у червні 2022 року він прийняв посаду командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 , перебуваючи у АДРЕСА_1 . Під час приймання йому були представлені акти прийому майна підрозділу, якого він фактично не міг прийняти, оскільки воно знаходилось у місті Конотоп Сумської області. На його звернення до командира військової частини НОМЕР_1 щодо надання можливості поїхати й прийняти майно йому було відмовлено начальником штабу - першим заступником військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_3 та повідомлено, що була призначена відповідна комісія для прийому майна, яка його вже прийняла.
У грудні 2022 року, коли особовий склад розвідувальної роти вперше повернувся до міста Конотоп, під час відчинення складів при проведенні інвентаризації було виявлено нестачу військового майна, яке мало там знаходитись.
Зазначений факт нестачі військового майна майору ОСОБА_1 став відомий 19.01.2023 під час перебування його у міській клінічній лікарні м. Івано-Франківськ після поранення. Тому він не мав можливості брати участь у проведенні інвентаризації матеріальних засобів служби зв`язку розвідувальної роти.
Майор ОСОБА_1 інформує, що до проведення інвентаризації він жодного разу не був на складі, де зберігалося майно його підрозділу, тому, що виконував бойові завдання в Донецькій області і вперше прибув до міста Конотоп лише 26.12.2022 вже після виявлення факту нестачі.
Варто зазначити, що до прийняття майором ОСОБА_1 справ та посади командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 на цій посаді перебував капітан ОСОБА_14 з 15.10.2021р. до 27.06.2022р.
Відповідно до пункту 9 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19.102.21 №701 капітана ОСОБА_14 , помічника начальника оперативного відділення штабу, призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 01.10.2021 №273, на посаду командира розвідувальної роти, вважати таким, що з 15.10.2021 справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків за посадою.
Згідно з підпунктом 3.1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.06.2022 №167 капітана ОСОБА_14 , командира розвідувальної роти призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_5 від 5.06.2022 №511 на посаду командира роти зенітного та радіолокаційного озброєння військової частини НОМЕР_6 , вважати таким, що вибув до нового місця служби з 27.06.2022 виключити зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.
Із письмового пояснення командира розвідувального взводу розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_24 від 23.01.2023 стало відомо, про те, що він з 10.12.2022 був тимчасово виконуючим обов`язки командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 та був присутнім під час проведення інвентаризації матеріальних засобів служби зв`язку розвідувальної роти, де було виявлено нестачу військового майна, вказану в Акті інвентаризації.
Старший лейтенант ОСОБА_24 інформує про те, що він особисто не приймав майна зв`язку розвідувальної роти в установленому законодавством порядку. Усе майно було прийнято діючим на той час командиром розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_1 .
Старший лейтенант ОСОБА_24 повідомляє, що йому невідомо, як передавав майно майору ОСОБА_1 колишній командир розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 капітан ОСОБА_14 .
Майору ОСОБА_1 інвентаризаційна комісія вручила відповідний акт і йому було доведено про прийняття справ та посади командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 .
Старший лейтенант ОСОБА_24 також інформує, що деяке майно зв`язку розвідувальної роти було втрачено під час бойових дій. За цими випадками проводились відповідні службові розслідування. Зокрема, одне із них було проведено у червні 2022 року, в межах якого старший лейтенант ОСОБА_25 надав пояснення у телефонному режимі.
У зв`язку з цим під час проведення цього службового розслідування втрачене майно було частково відновлено/знайдено, тому загальна сума нестачі у підрозділі, зазначена в Акті інвентаризації, відрізняється від загальної суми, що зазначена у довідці про вартісну оцінку завданої шкоди.
У Довідці щодо розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 (відповідальна особа - тимчасово виконуючий обов`язки командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_7 старший лейтенант ОСОБА_11 ) станом на 27.12.2022 заначено, що загальна ціна заподіяної шкоди в результаті втрати (знищення) засобів зв`язку без урахування кратності складає 123793,04 грн.»
У пункті 4 акту службового розслідування «Відомості про осіб, стосовно яких призначено службове розслідування» вказано, що «військовослужбовець військової служби за контрактом (хоча фактично майор ОСОБА_1 є військовослужбовцем за призовом під час мобілізації), командир розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українець, освіта вища, одружений, на зазначеній посаді перебуває з 18 червня 2022 року до теперішнього часу (наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 06.07.2022 №177), - є особою, стосовно якої призначено службове розслідування.
Неправомірні дії командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_1 полягають в неналежному ставленні до своїх службових обов`язків, а саме в створенні нестачі військового майна в підрозділі.
Вчинення викладено вище правопорушення підтверджується фактами та обставинами, що були встановлені під час проведення службового розслідування.
Виходячи з матеріалів службового розслідування, встановлена вина командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_1 , яка виражається у формі недбалості».
Причинами та умовами, що сприяли вчиненню правопорушення, є особиста недисциплінованість військовослужбовця.
Вирішуючи цей спір, суд зазначає про те, що для притягнення особи до повної матеріальної відповідальності необхідно встановити, що за характером посади та на підставі наказу командира на особу покладена матеріальна відповідальність, матеріальні цінності передані особі під звіт.
Крім того, доведенню підлягає вина військовослужбовця та умисел на настання збитків (усвідомлення або існування стану фізичної неможливості не усвідомлення наслідків дій), а також фізична змога усвідомити та запобігти настанню збитків у вигляді нестачі військового майна завдяки власному професійному досвіду, знанням, проведеному суб`єктом владних повноважень навчанню та використанню виданих суб`єктом владних повноважень технічних засобів контролю чи інших пристосувань, необхідних для виконання службових обов`язків за посадою чи службою.
У той же час, у матеріалах справи відсутні належні докази того, що позивачу були передані та ним отримані матеріальні цінності.
Так, з матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся із рапортом від 03.07.2022 до Командира військової частини НОМЕР_1 , яким доповів, що справи та посаду командира розвідувальної роти військової частини прийняв та приступив до виконання службових обов`язків за посадою. Однак, у зв`язку з виконанням ним бойового завдання в районі бойових дій, матеріальні та технічні засоби були прийняті комісією, визначеною в акті прийому-передачі.
Тобто, матеріальні та технічні засоби позивачем особисто не приймалися, присутнім під час проведення інвентаризації, приймання-передачі матеріальних та технічних засобів він не був.
В свою чергу, відповідач також не довів, що позивачем проводилась інвентаризація наявних на складі матеріальних засобів, після якої позивач під підпис їх прийняв.
При цьому, матеріальні та технічні засоби були прийняті комісією, вказаною в акті прийому-передачі справ, та посади командира розвідувальної роти ВЧ НОМЕР_1 , та передані на зберігання призначеним відповідальним особам, зазначеним в відомостях наявності майна за відповідними службами.
При прийнятті спірного наказу відповідачем також не було враховано, що на час проведення службового розслідування (акт службового розслідування затверджено 30.01.2023 у військовій частині НОМЕР_1 було не завершено більше 80 службових розслідувань із втрати майна.
Однак цей факт комісією, яка приймала майно за відсутності позивача , а також під час проведення службового розслідування до уваги взятий не був.
Як вбачається із акту службового розслідування, під час проведення службового розслідування позивач надавав письмові пояснення з приводу виявленої нестачі майна, згідно з якими у червні 2022 року він прийняв посаду командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 , перебуваючи у АДРЕСА_1 . Під час приймання йому були представлені акти прийому майна на підрозділу, якого він фактично не міг прийняти, оскільки воно знаходилось у місті Конотоп Сумської області. На його звернення до командира військової частини НОМЕР_1 щодо надання можливості поїхати й прийняти майно йому було відмовлено начальником штабу - першим заступником військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_3 та повідомлено, що була призначена відповідна комісія, яка вже прийняла майно.
У грудні 2022 року, коли особовий склад розвідувальної роти вперше повернувся до міста Конотоп, під час відчинення складів під час проведення інвентаризації було виявлено нестачу військового майна, яке мало там знаходитись.
Зазначений факт нестачі військового майна майору ОСОБА_1 став відомий 19.01.2023 під час перебування його у міській клінічній лікарні м. Івано-Франківськ після поранення. Тому він не мав можливості брати участь у проведенні інвентаризації матеріальних засобів служби зв`язку розвідувальної роти.
Однак викладені ним обставини під час проведення службового розслідування не були перевірені належним чином, оскільки висновок відповідача про неправомірні дії командира розвідувальної роти та про причинний зв`язок між його діями та нестачею майна ґрунтувалися виключно на даних акту інвентаризації, в якому вказано вид та вартість втраченого майна, наказу про призначення позивача на відповідну посаду та письмових поясненнях старшого лейтенанта ОСОБА_24 , згідно з якими деяке майно зв`язку розвідувальної роти було втрачено під час бойових дій. За цими випадками проводились відповідні службові розслідування. Зокрема, одне із них було проведено у червні 2022 року, в межах якого старший лейтенант ОСОБА_25 надав пояснення у телефонному режимі.
У зв`язку з цим під час проведення цього службового розслідування втрачене майно було частково відновлено/знайдено, тому загальна сума нестачі у підрозділі, зазначена в Акті інвентаризації, відрізняється від загальної суми, що зазначена у довідці про вартісну оцінку завданої шкоди.
Посилання на будь-які інші докази наявності причинного зв`язку між діями військовослужбовця, який вперше повернувся до міста Конотопа, де знаходилися склади для зберігання майна, у грудні 2022 року, та нестачею військового майна, акт службового розслідування не містить, в тому числі відсутні й письмові пояснення особового складу розвідувальної роти, якому могли бути видані відповідні радіостанції, та з яких можна було би встановити конкретні обставини їх втрати, зокрема, під час бойових дій.
Так, під час судового засідання за клопотанням представника позивача в якості свідка суд вислухав головного сержанта розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , який у травні 2022 року вчиняв написи щодо одержання майна у Книзі видачі майна зв`язку розвідувальної роти (а.с.153-161), розпочатої 02 травня 2022 року, та який пояснив, що в травні 2022 року його разом із військовослужбовцем ОСОБА_1 було направлено для подальшої служби на Бахмутський напрямок Донецької області. Дізнавшись про необхідність прийняти майно, вони питали у керівництва як їм поїхати до міста Конотоп Сумської області, щоб прийняти майно, яке там знаходилося. У Книзі видачі майна зв`язку розвідувальної роти військовослужбовці розписалися за отримане ними майно в місті Бахмут Донецької області, а записи щодо майна, яке перебувало у місті Конотоп Сумської області, у цій Книзі відсутні. Із травня 2022 року до грудня 2022 року позивач та він не виїжджали із міста Бахмут, виконуючи там поставлені бойові завдання, для здійснення яких йому як головному сержанту роти було видано більше 10 різних радіостанцій. Проте, під час службового розслідування щодо позивача письмових пояснень у нього не відбиралося, хоча на момент початку службового розслідування в розвідувальній роті служило приблизно 128 осіб за штатом.
Докази передання саме позивачу Книги видачі майна зв`язку розвідувальної роти та Книги обліку радіостанцій для вчинення у них відповідних записів у матеріалах справи відсутні.
За встановлених обставин, суд дійшов висновку про неповноту та необ`єктивність проведеного службового розслідування та передчасність його висновків, оскільки поза увагою відповідач залишив об`єктивні дані, згідно з якими приймання-передача, перевезення, розвантаження і зберігання військового майна здійснювалось без особистої присутності та участі заявника як матеріально відповідальної особи, адже він на той час перебував у місті Бахмут Донецької області, а не у місті Конотоп Сумської області, де зберігалося майно на складах.
За відсутності отриманої установлених порядком вказівок на особисте супроводження приймання, перевезення майна та особисте створення належних умов зберігання майна в іншому місті позивач, який у силу виконання обов`язків за посадою не знаходився поряд із цим майном, не може бути визнаний винним у втраті майна.
При цьому, під час службового розслідування суб`єктом владних повноважень взагалі не були встановлені особи громадян, котрі були причетні до переміщення (навантаження, перевезення, розвантаження) військового майна та до зберігання майна у місті Конотоп Сумської області, і мають нести відповідальність за належну організацію цих процесів.
Суд вважає, що у спірних правовідносинах заявник не міг відвернути ймовірність втрати військового майна, оскільки переміщення, розвантаження та зберігання такого майна здійснювалось без його присутності як матеріально відповідальної особи, і як наслідок - належної охорони, обліку та контролю.
Тому суд доходить до переконання про те, що під час розгляду справи суб`єктом владних повноважень у порядку ч.2 ст.77 КАС України не доведено, що між якістю виконання заявником службових обов`язків військовослужбовця та настанням збитків у вигляді нестачі майна зв`язку з урахуванням перелічених вище факторів існує безпосередній причинно-наслідковий зв`язок та що у настанні цих збитків існує вина заявника саме у формі умислу (а не необережності).
При цьому, суд також враховує позицію ЄСПЛ, сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04), згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходив з такого.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При зверненні до суду з цією позовною заявою позивачем сплачено судовий збір в сумі 1073,60 грн. (а.с.51).
Таким чином, стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 підлягає сума у розмірі 1073,60 грн.
Вирішуючи питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно із ч. 2 ст. 16 КАС України представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI).
Так, відповідно до ст. 1 цього Закону договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п. 4); інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6); представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9).
Згідно із положеннями ст. 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Частинами 2 та 3 статті 134 КАС України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно із ч. 5 статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).
Водночас за приписами ч. 7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. ч. 7, 9 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі, витрати пов`язані з оплатою правової допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги.
При цьому покладення обов`язку довести неспівмірність витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, не можуть нівелювати положень статті 139 КАС України щодо обставин, які враховує суд при вирішенні питання про розподіл судових, зокрема обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат.
Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 у справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Також у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано: Договір про надання правової допомоги №148/23 від 10.04.2023р., ордер на надання правової допомоги, копію додатку №1 до цього договору, копію рахунку-фактури на суму 8000грн., копію акту виконаних робіт від 19.04.2023р., копію квитанцію №148/23 від 19.04.2023р. на суму 8000 грн. (а.с.52-59).
Крім того, у відповіді на відзив (а.с.92, зворотній бік) представник позивача зазначає про необхідність відшкодувати за рахунок відповідача ще 2000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, оскільки ним як адвокатом під час розгляду справи було: вивчено клопотання відповідача від 23.05.2023 про надання додаткового часу для підготовки відзиву у справі №480/3779/23; складено заперечення на клопотання відповідача від 23.05.2023 про надання додаткового часу для підготовки відзиву у справі №480/3779/23; вивчено клопотання відповідача про долучення доказів від 24.05.2023 у справі №480/3779/23, відзив на позовну заяву від 26.05.2023 та нормативну базу, на яку посилається відповідач у відзиві у справі №480/3779/23, а також підготовлено відповідь на відзив.
Представник відповідача у відзиві (а.с.84-85) та у запереченнях на відповідь на відзив (а.с.183-184) не погоджується із вказаним розміром витрат адвоката, вважаючи його неспівмірним зі складністю справи та виконаними адвокатом видами робіт.
Дослідивши зміст наданих доказів на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу та заперечень проти їх відшкодування, суд доходить висновку, що такі витрати дійсно були пов`язані саме із розглядом цієї справи та підтверджені документально.
Так, в акті наданих послуг від 19.04.2023р. (а.с.58, зворотній бік) не вказано вартості однієї години часу, витраченої адвокатом на надання позивачу кожного виду із правових послуг, що унеможливлює встановлення судом обсягу часу, витраченого адвокатом на їх виконання, а також вартість кожної із послуг, переліченої у найменуванні.
Зокрема, як вказано в акті, адвокатом на виконання договору про надання правової допомоги №148/23 від 10 квітня 2023 року були надані клієнту такі послуги: вивчення матеріалів службового розслідування, які стали підставою для видачі оскаржуваного наказу; вивчення матеріалів, судової практики, підготовка документів з метою складання позовної заяви в інтересах ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу командира в/ч НОМЕР_8 №233 від 31.01.2023р.; складання позовної заяви в інтересах ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу командира в/ч НОМЕР_8 №233 від 31.01.2023р. в частині, яка порушує права позивача.
При цьому, суд погоджується із доводами представника відповідача про те, що такі види послуг як «вивчення матеріалів службового розслідування, які стали підставою для видачі оскаржуваного наказу»; «вивчення матеріалів, судової практики, підготовка документів з метою складання позовної заяви» та «вивчення клопотання відповідача від 23.05.2023 про надання додаткового часу для підготовки відзиву у справі №480/3779/23»; «складання заперечення на клопотання відповідача від 23.05.2023 про надання додаткового часу для підготовки відзиву у справі №480/3779/23»; «вивчення клопотання відповідача про долучення доказів від 24.05.2023 у справі №480/3779/23, відзиву на позовну заяву від 26.05.2023 та нормативної бази, на яку посилається представник військової частини» фактично є складовими таких видів послуг із надання правової допомоги як «складання позовної заяви» та «складання відповіді на відзив», оскільки без вивчення нормативно-правових актів та документів іншої сторони їх скласти неможливо.
Отже, розмір таких витрат повинен вже бути врахованим у складі відповідних видів послуг із надання правової допомоги.
Крім того, суд звертає увагу, що зміст позову та відповіді на відзив частково співпадає, оскільки в них представник позивача посилається на складання акту приймання-передачі справ та посади командира розвідувальної роти без участі ОСОБА_1 , не підписання відомості наявності майна зв`язку ні позивачем, ні начальником служби зв`язку майором ОСОБА_4 , перебування позивача у зоні бойових дій та не надання дозволу командуванням на його прибуття до місця, де зберігалося майно, для його належного отримання, відсутності інвентарних та серійних номерів радіостанцій, що унеможливлює їх ідентифікацію, отже, складання відповіді на відзив не потребувало значних витрат часу адвоката, а тому, на переконання суду, зазначена сума витрат на професійну правову допомогу є непропорційною складності справи та предмету спору.
Беручи до уваги предмет спору, складність справи, її значення для позивача та обсяг адвокатських послуг, що був необхідним для захисту інтересів позивача в суді у зв`язку з розглядом цієї справи, розгляд справи в порядку загального позовного провадження, враховуючи клопотання відповідача про зменшення розміру витрат позивача на правничу допомогу, суд вважає, що витрати на правову допомогу, на відшкодування яких у позивача виникло право за результатами розгляду цієї справи, підлягають зменшенню та на користь позивача належить присудити витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн., що відповідає вимогам співмірності, розумності та справедливості.
Крім того, як вбачається із матеріалів справи, до правничої допомоги у цій справі фактично включено розмір фактичних витрат на копіювання або друк документів згідно з рахунком військової частини на суму 99,17грн. (а.с.169), який був сплачений представником позивача відповідно до квитанції (а.с.170).
Щодо цих витрат суд зазначає, що вони безпосередньо пов`язані із підготовкою та направленням представником позивача адвокатських запитів з метою отримання письмової інформації в інтересах ОСОБА_1 під час розгляду судом справи №480/3779/23 (а.с.167-172), та про необхідність сплати яких у зазначений у рахунку строк вказано у листі військової частини НОМЕР_1 від 03.07.2023р. №4/567 (а.с.168, зворотній бік), тому такі витрати також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача та безпосередньо стосуються надання професійної правничої допомоги адвокатом у цій справі.
Враховуючи викладене, на користь позивача підлягають присудженню судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5099грн. 17коп. за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 .
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу в частині задовольнити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_9 ) на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 1073грн. (одна тисяча сімдесят три грн.) 60 (шістдесят) коп. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5099грн. (п`ять тисяч дев`яносто дев`ять грн.) 17 (сімнадцять) коп.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 26.03.2024 р.

Суддя О.О. Осіпова