Справа № 420/1168/21
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2024-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

21 березня 2024 року

м. Київ

справа №420/1168/21

адміністративне провадження № Зв/990/1/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Соколова В.М.,

суддів: Загороднюка А.Г., Єресько Л.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.В.,

позивача (в режимі відеоконференції) Бєлого В.В.,

представника відповідачів Плясун Г.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 420/1168/21 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Одеської обласної прокуратури про визнання протиправними та скасування рішень, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:

І. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач), Одеської обласної прокуратури (далі - відповідач-2), у якому просив:

- визнати протиправним і скасувати рішення Кадрової комісії № 3 від 20 листопада 2020 року №13 про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації;

- визнати протиправним і скасувати наказ Одеської обласної прокуратури від 23 грудня 2020 року № 3045к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської обласної прокуратури;

- поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської обласної прокуратури з 30 грудня 2020 року;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу до дня ухвалення рішення про поновлення на роботі;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на його користь компенсацію моральної шкоди в розмірі 50 000 гривень.

В обґрунтування своїх вимог позивач указував на протиправність рішення кадрової комісії про неуспішне проходження ним атестації та, як наслідок, наказу Одеської обласної прокуратури про звільнення його з посади прокурора та органів прокуратури. Позивач зазначає, що під час складання іспиту перебував у хворому стані, що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 20 січня 2021 року, виданої лікарем Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіпократ Ентам» амбулаторії загальної практики сімейної медицини. На адресу Третьої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) 06 листопада 2020 року позивачем на електронну пошту було направлено заяву про оскарження результатів атестації та про допущення до складання іспиту, проте відповіді позивач не отримав.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано наказ Одеської обласної прокуратури від 23 грудня 2020 року № 3045к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської обласної прокуратури. Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської обласної прокуратури з 30 грудня 2020 року. Зобов`язано Одеську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 грудня 2020 року по день фактичного поновлення на посаді. У решті позову відмолено.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання протиправним і скасування спірного наказу про звільнення, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі також - Закон № 1697-VII) є неправомірним, оскільки на час його звільнення були відсутні передбачені цією нормою підстави у вигляді ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або ж скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Суд першої інстанції зазначив, що посилання в оскаржуваному наказі про звільнення на пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII без відповідної конкретизації підстави для звільнення породжує для позивача негативні наслідки у вигляді стану юридичної невизначеності щодо підстав такого звільнення. Вимоги про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку є похідними від вимоги про скасування наказу про звільнення, у зв`язку з чим наявні підстави для їхнього задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним і скасування рішення кадрової комісії, суд першої інстанції виходив з того, що, приймаючи рішення про неуспішне проходження атестації позивачем, комісія діяла обґрунтовано, на підставі повноважень та у спосіб, що передбачений законодавством України про прокуратуру, тому підстав для визнання його протиправним і скасування немає. Таке рішення кадрової комісії є вмотивованим, оскільки містить виклад фактичних обставин та мотиви його прийняття. Суд першої інстанції також відхилив посилання позивача на погане самопочуття під час проходження тестування, зазначивши, що позивач під час та після проходження анонімного тестування не подав скарги чи заяви щодо поганого самопочуття чи інших обставин, які б уможливлювали об`єктивне проведення анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідність здійснювати повноваження прокурора.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 серпня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , Офісу Генерального прокурора та Одеської обласної прокуратури задоволено частково. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2021 року змінено, виклавши абзац 4 резолютивної частини цього рішення в такій редакції: «Стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.12.2020 по 18.08.2021 в розмірі 167 672 (сто шістдесят сім тисяч шістсот сімдесят дві) гривні 86 копійок». В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2021 року залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції у вказаній частині, суд апеляційної інстанції керувався тим, що відповідно до вимог частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) належним способом захисту права позивача на оплату праці буде стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 31 грудня 2020 року (останній робочий день позивача 30 грудня 2020 року) і по дату ухвалення цієї постанови, тобто по 18 серпня 2020 року. Згідно з довідкою Прокуратури Одеської області від 27 січня 2021 року № 21-43 середньомісячна заробітна плата позивача за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням склала 22 427,58 грн, а середньоденна заробітна плата - 1 067,98 грн. Позивач не заперечує правильність цих сум. Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача за період з 31 грудня 2020 року по 18 серпня 2021 року, тобто за 157 робочих днів складає 167 672,86 грн (1 067,983 грн х 157 робочих днів).

Верховний Суд постановою від 16 серпня 2023 року касаційні скарги Офісу Генерального прокурора та Одеської обласної прокуратури задовольнив. Скасував рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2021 року і постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 серпня 2021 року в частині задоволених позовних вимог і ухвалив в цій частині нове рішення, яким відмовив у задоволенні позову.

Ухвалюючи нову постанову про відмову у задоволенні позову, Верховний Суд зазначив про те, що

питання застосування положень пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII у зіставленні з підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 19 вересня №113-IХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-IХ) за подібних обставин справи, суті спору і правового регулювання вже неодноразово досліджувалося Верховним Судом, зокрема у постановах від 08 лютого 2023 року у справі №640/36/20 і від 02 червня 2022 року у справі №420/2569/21.

Верховний Суд зауважив, що системний аналіз положень абзацу 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-IХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон №113-IХ) дає підстави для висновку про те, що: по-перше, підставою для звільнення прокурора є настання однієї з підстав, визначених у підпунктах 1-4 пункту 19 цього розділу, зокрема й неуспішне проходження атестації; по-друге, закон не вимагає додаткової підстави для звільнення, зокрема такої, як ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, у якому прокурор обіймає посаду, або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Закон визначає, що звільнення відбувається не з підстав, установлених пунктом 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, а на підставі цього пункту, що є нормативною підставою. Таким чином, підставою для звільнення є одна з підстав, передбачених підпунктами 1-4 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, а нормативною - пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII». За таких мотивів суд касаційної інстанції дійшов висновку, що твердження судів попередніх інстанцій про незаконність звільнення позивача на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, за умови відсутності ліквідації, реорганізації органу прокуратури або скорочення кількості прокурорів, ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Окрім того Верховний Суд наголосив, що суди попередніх інстанцій дійшли висновку про правомірність рішення Кадрової комісії № 3 від 20 листопада 2020 року № 13 про неуспішне проходження позивачем атестації, і в цій частин судові акти не оскаржуються. Отож за наявності відповідного рішення Кадрової комісії №3 про неуспішне проходження позивачем атестації і, зважаючи на те, що звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII прямо передбачене підпунктом 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX і пов`язане, зокрема, з наявністю рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором, Суд констатував, що наказ Одеської обласної прокуратури від 23 грудня 2020 року № 3045к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Іллічівської місцевої прокуратури та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII з 30 грудня 2020 року, виданий на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

II. ПРОВАДЖЕННЯ ЗА ВИКЛЮЧНИМИ ОБСТАВИНАМИ

19 лютого 2024 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 16 серпня 2023 року на підставі пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України.

Підставою для звернення до Суду з цією заявою її автор зазначає Рішення Конституційного Суду України від 01 березня 2023 року № 1-р(ІІ)/2023 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX (щодо гарантій незалежності прокурора).

У цьому Рішенні Конституційний Суд України, відповідаючи на питання, порушені у конституційній скарзі (щодо перевірки на відповідність Конституції України (конституційність) пункту 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, згідно з яким: «з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII), дійшов таких висновків: (1) оспорюваний припис Закону № 113-IX є таким, що суперечить статті 6, частині другій статті 19, частині другій статті 85, частині другій статті 1311 Конституції України; (2) оспорюваний припис Закону № 113-IX не відповідає конституційному принципові верховенства права в аспекті вимоги юридичної визначеності, унаслідок чого цей припис не можна вважати «правом» у державі, керованій верховенством права (правовладдям).

Ураховуючи це Рішення і викладені у ньому мотиви, заявник просить переглянути постанову Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 420/1168/21 за виключними обставинами, за наслідками чого скасувати вказану постанову суду касаційної інстанції і прийняти нову постанову, якою залишити без змін рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2021 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 серпня 2021 року, або направити справу на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанції.

Заявник уважає, що оскільки Верховним Судом при вирішенні справи був застосований пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, який відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 березня 2023 року № 1-р(ІІ)/2023 визнаний неконституційним, то проходження ним атестування відповідно до вимог Закону № 113-IX, а також прийняті за його результатами рішення кадрової комісії і наказ про звільнення є незаконними.

Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2024 року відкрито провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 420/1168/21.

Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2024 року закінчено підготовчі та призначено заяву ОСОБА_1 до розгляду у відкритому судовому засіданні на 21 березня 2024 року.

Ухвалою від 13 березня 2024 року Верховний Суд задовольнив заяву ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

14 березня 2023 року на адресу суду касаційної інстанції надійшли пояснення Офісу Генерального прокурора на заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами, в яких зазначено, що ця заява є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Відповідач зауважив, що за змістом статті 152 Конституції України рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду щодо розгляду аналогічних заяв прокурорів, зокрема у справах №600/1450/20-а, № 240/35883/21. Відповідач наголошує, що юридичним фактом, який породжує правові наслідки у вигляді звільнення ОСОБА_1 є рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації, а Рішення Конституційного Суду України від 01 березня 2023 року № 1-р(ІІ)/2023 не вливає на спірні правовідносини.

18 березня 2024 року на адресу суду касаційної інстанції надійшли пояснення Одеської обласної прокуратури на заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами, які з точки зору аргументів та позиції є аналогічними тим, що викладені у поясненнях Офісу Генерального прокурора. Лише додано, що на момент вирішення цієї справи судами попередніх інстанцій та ухвалення оскаржуваної постанови положення пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ були чинними і неконституційними не визнавалися.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав вимоги своєї заяви та просив її задовольнити.

Представник відповідачів Плясун Г.С. заперечила проти задоволення заяви про перегляд рішення суду за виключними обставинами.

ІІІ. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Положеннями частини першої статті 361 КАС України встановлено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто, зокрема, за виключними обставинами.

Відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Частиною шостою статті 361 КАС України встановлено, що при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Згідно з частинами першою, другою статті 365 КАС України, заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною 2, пунктами 1, 2 частини п`ятої статті 361 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення. Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення.

Заявник визначає підставою для перегляду ухваленого у цій справі судового рішення наявність виключної обставини, передбаченої пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, а саме, встановлену Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Так, Рішенням Конституційного Суду України від 01 березня 2023 року № 1-р(ІІ)/2023 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) пункт 6 розділу ІІ «Прикінцеві І перехідні положення» Закону №113-IX, відповідно до якого з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Постановою Верховного Суду від 16 серпня 2023 року, яку просить переглянути заявник у зв`язку з виключними обставинами, скасовано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2021 року і постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 серпня 2021 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 і ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову.

У вимірі доводів і вимог заяви ОСОБА_1 слід зауважити, що питання про перегляд за виключними обставинами судових рішень, які набрали законної сили, у зв`язку з встановленою Конституційним Судом України неконституційністю (конституційністю) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, уже було предметом розгляду Верховного Суду. Зокрема, об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду розглядала це питання в аспекті того, які судові рішення можуть переглядатися за виключними обставинами з указаної нормативної підстави.

Так, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 19 лютого 2021 року у справі № 808/1628/18 сформульовано висновок про те, що судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог не передбачає можливості його примусового виконання й тому не може вважатися «не виконаним» у розумінні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, а значить не може переглядатися за виключними обставинами з указаної нормативної підстави. Також у цій постанові зазначено, що рішення Конституційного Суду України не змінює правового регулювання спірних правовідносин та не доводить факту допущення судом помилки при вирішенні спору, адже на час виникнення спірних правовідносин та на час прийняття рішення суду першої інстанції положення вказаної норми були чинними та підлягали застосуванню.

У подальшому наведена позиція була підтримана в ухвалах Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року у справі №140/2217/19 та від 22 грудня 2022 року у справі № 805/1312/16-а.

Аналогічний підхід Верховний Суд застосував і під час розгляду заяв про перегляд за виключними обставинами судового рішення у справах № 600/1450/20-а, №140/11713/20, № 240/35883/21, № 200/5229/20-а, № 420/1255/21, № 160/6238/20, № 420/1319/21, № 420/4572/20, № 380/21729/21, № 580/2313/20, № 620/4397/20.

Тож дотримуючись усталеної правової позиції щодо перегляду судових рішень, які набрали законної сили, з підстави, визначеної пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, колегія суддів у цій справі зважує на те, що постанова Верховного Суду (ухвалена у складі колегії суддів Верховного Суду у Касаційному адміністративному суді) від 16 серпня 2023 року у справі № 420/1168/21, щодо перегляду якої за виключними обставинами звернувся ОСОБА_1 , є судовим рішенням, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог, відповідно це судове рішення не підлягає примусову виконанню, тому - у значенні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України - не може переглядатися за виключними обставинами.

Одночасно Суд зауважує, що згідно з частиною першою статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Частиною другою статті 152 Конституції України визначено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Конституційний Суд України у Рішенні від 24 грудня 1997 року № 8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій), вказав про те, що: «частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.».

У Рішенні від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України зазначив про те, що: «незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.».

Тобто, рішення Конституційного Суду України не має ретроспективної (ретроактивної) дії та поширюється лише на правовідносини, які виникли після його ухвалення.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)/2023 від 01 березня 2023 року, пункт 6 розділу ІІ «Прикінцеві І перехідні положення» Закону № 113-IX від 19 вересня 2019 року, який визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їхнього окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, передусім має значення як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, уже встановленої остаточним судовим рішенням у справі.

За наведених обставин і міркувань колегія суддів дійшла до висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 420/116/21 за виключними обставинами.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 368 КАС України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі. У разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу (частина перша статті 369 КАС України).

Керуючись статтями 359, 361, 368, 369 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 420/1168/21 за виключними обставинами.

Постанову Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 420/1168/21 залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складений та підписаний 21 березня 2024 року.

Суддя-доповідач В. М. Соколов

Судді А. Г. Загороднюк

Л. О. Єресько