Справа № 460/950/24
Суддя: Т.О. Комшелюк
Дата ухвалення: 2024-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

25 березня 2024 року м. Рівне №460/950/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі - відповідач 1, 2), в якому просить суд: 1) визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 13.12.2023 №42 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 із зниженням пенсійного віку на 5 років відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як особі, яка є постраждалою внаслідок аварії на ЧАЕС; 2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 з 08 січня 2024 року пенсію за віком на пільгових умовах із зменшенням пенсійного віку на п`ять років у відповідності до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням стажу та заробітку набутого в республіці білорусь за період роботи в ТОВ «Трест Рос СЭМ» (РФ) в РБ з 01.01.2016 по 13.05.2020 згідно інформації, яка міститься в індивідуальному особовому рахунку ОСОБА_1 (страховий номер індивідуального особового рахунку НОМЕР_1 ), виданої Островецьким районним відділом Гродненського обласного управління Фонду соціального захисту населення Міністерства праці та соціального захисту республіки білорусь 08.09.2023 за №19-53/110. В обґрунтування позовних вимог вказує, що має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 4). 11.12.2023 позивач звернувся до територіального управління Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». За наслідками розгляду вказаної заяви, позивачу відмовлено у призначенні пенсії з підстав відсутності необхідного стажу (26 років) та не підтвердження права на зниження пенсійного віку та періоду проживання в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 не менше чотирьох років. Позивач вважає таку відмову протиправною та безпідставною, оскільки наявність не менше 4 років періоду проживання в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 підтверджується посвідченням потерпілого від Чорнобильської катастрофи, виданим на ім`я позивача, а необхідний страховий стаж документами, доданим до заяви про призначення пенсії, які протиправно не були враховані відповідачем при прийнятті рішення за наслідками розгляду заяви позивача від 11.12.2023. Просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 29 січня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні).

Відповідач 1 правом на подання відзиву скористався. Зазначив, що не визнає позовні вимоги з наступних підстав. 11.12.2023 позивач звертався із заявою та документами до територіального органу ПФУ про призначення пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». За принципом екстериторіальності заяви про призначення пенсії та документи які були надані позивачем до заяви, передані до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області. Рішенням від 13.12.2023 №42 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії. Вказано, що страховий стаж позивача становить 23 роки 8 місяців 28 днів (за необхідних 26 років). Звернув увагу суду, що відповідно пункту 2.9 Порядку подання документів для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 документи, складені іноземною мовою, подаються разом з їх перекладом українською мовою, засвідченими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких, надана Верховною Радою України. До страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано період роботи з 01.11.2013 по 13.05.2020 згідно довідки від 08.09.2023 №19-53/110 виданої Островецьким районним відділом Гродненського обласного управління Фонду соціального захисту населення Міністерства праці і соціального захисту населення республіки Білорусь, оскільки відсутній переклад кутового штампу та печатки. Також зазначив, що частиною 2 статті 55 Закону №796 передбачено, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють, зокрема, у зоні посиленого радіологічного контролю, мають право на зниження пенсійного віку, якщо вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років. При цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 2 роки встановлюється лише тим особам, які постійно проживали або працювали в зазначеній зоні з моменту аварії на Чорнобильській АЕС по 31.07.1986 незалежно від часу проживання в цей період. Крім того, за кожні повні 3 роки проживання чи роботи в зазначеній зоні пенсійний вік додатково зменшується на один рік. Загальне зменшення пенсійного віку за таких умов не може перевищувати 5 років. Початкова величина до позивача не застосовується, оскільки доказів, що підтверджують постійне проживання або постійну роботу з 26.04.1986 по 31.07.1986 в зоні посиленого радіологічного контролю матеріали справи не містять, а тому позивач не має права на початкову величину заниження пенсійного віку на 2 роки. Згідно з посвідченням серії НОМЕР_2 позивач має статус особи, потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 4. Згідно довідки № 1492 від 04.12.2023, виданої Рафалівською селищною радою, позивач проживає в смт. Рафалівка Вараського району Рівненської області з 21.11.1973 по 26.05.1987; 16.05.1989 по 21.10.1996; з 23.10.1996 по 29.05.2001; з 29.05.2001 по даний час. Період проживання в зоні посиленого радіологічного контролю, згідно довідки від 04.12.2023 № 1492 виданою Рафалівською селищною радою, не врахований, оскільки смт. Рафалівка Вараського району в переліку населених пунктів віднесених до зон радіоактивного забруднення постанови Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 № 106 відсутнє. Щодо доводів позивача про перейменування смт. Нова Рафалівка у смт. Рафалівка, зауважив, що відповідно до довідки Рафалівської селищної ради № 02-23/110 від 27.01.2022 року Рафалівською селищною радою жодних рішень про перейменування селища міського типу Рафалівка не приймалося. Таким чином, не підтверджено період проживання позивача у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 1 січня 1993 рік. З огляду на викладене, просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Відповідач 2 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, аналогічних зазначеним у відзиві відповідача 1.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд виходить з наступного.

Обставини, встановлені судом:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю у 198_р. (категорія 4), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 , виданим Рівненською обласною державною адміністрацією 02.12.1993.

Згідно довідки виконавчого комітету Рафалівської селищної ради Вараського району Рівненської області від 04.12.2023 № 1492 позивач в період з 21.11.1973 по 26.05.1987, з 16.05.1989 по 21.10.1996, з 23.10.1996 по 29.05.2001, з 29.05.2001 по даний час проживає в смт. Рафалівка Вараського району Рівненської області. Смт. Рафалівка згідно Постанови Кабінету Міністрів УРСР №106 від 23.07.1991 входить в перелік радіоактивно забруднених території внаслідок аварії на ЧАЕС і віднесено до зони посиленого радіоекологічного контролю.

11.12.2023 позивач звернувся до територіального управління Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії на умовах ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

За принципом екстериторіальності вказана заява та додані до неї документи розглядалися Головним управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області.

Рішенням відповідача 2 від 13.12.2023 №42 позивачу відмовлено у призначенні пенсії. Вказано, що страховий стаж становить 23 роки 8 місяців 28 днів. Вік заявника на день звернення 54 роки 11 місяців 4 дні. Необхідний страховий стаж становить 26 років (мінімальний страховий стаж для призначення пенсії в 2024 році 31 рік зменшений на 5 років). За результатами розгляду документів, доданих до заяви, згідно довідки 02-24 №1492 від 04.12.2023 заявник проживав у зоні посиленого радіоекологічного контролю в смт. Рафалівка, яке відсутнє у переліку територій посиленого радіоекологічного контролю відповідно до Постанови УРСР №106 від 23.07.1991. Також зауважив, що до стажу роботи заявника не зараховано періоди роботи на території держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, починаючи з 01.11.2013, оскільки відсутня інформація про сплату внесків до відповідного фонду держави, на території якої проводилася трудова діяльність.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV).

Так, статтею 1 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування №1058-ІV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Частиною першою статті 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Згідно з частиною 1 статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом, досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Частиною першою ст.9 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV від 09.03.2003 (далі Закон №1058), який набрав чинності 01.01.2004, передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Умови призначення пенсії за віком встановлено ст. 26 цього Закону. Зокрема, право на пенсію за віком мають особи після досягнення віку 60 років з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - за наявності страхового стажу не менше 31 року.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28.02.1991 (далі - Закон №796-ХІІ).

Статтею 49 цього Закону визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Відповідно до абзацу 1 статті 55 Закону №796-ХІІ, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Зі змісту оскаржуваного рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії вбачається, що досягнення позивачем певного віку, необхідного для призначення пенсії на умовах ст. 55 Закону №796 ним не заперечується.

Натомість спірним є наявність у позивача необхідного страхового стажу та наявність підстав для зарахування періоду проживання позивача згідно довідки 02-24 №1492 від 04.12.2023 до проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю та, відповідно, права на зменшення позивачу пенсійного віку на 5 років, підтвердження проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993 не менше 4 років.

Щодо не зарахування періоду роботи позивача з 01.11.2013 на території республіки Білорусь, у зв`язку з відсутністю інформації про сплату страхових внесків, суд зазначає таке.

Частиною першою статті 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

13.03.1992 України стала учасником Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від (далі - Угода від 13.03.1992).

29.11.2022 Кабінет Міністрів України прийняв постанову «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення», згідно з пунктом 1 якої постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 у м. Москві.

Відповідно до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних правовідносин.

Отож, Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 підлягає врахуванню при зарахуванні спірного стажу роботи позивача на території російської федерації в період після 01.01.2004, оскільки вказана Угода була чинною на момент виникнення спірних правовідносин.

Статтею 1 Угоди від 13.03.1992 закріплено принцип територіальності, згідно з яким пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають (чинної на момент виникнення спірних правовідносин).

При цьому, метою Угоди від 13.03.1992 є взаємне визнання і виконання державами-учасницями зобов`язань відносно непрацездатних осіб, які отримали право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження до складу СРСР і реалізують це право на території держав - учасниць Угоди. Держави-учасниці цієї Угоди, визнавши відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, взяли на себе зобов`язання щодо захисту їхніх пенсійних прав.

Статтею 5 Угоди від 13.03.1992 встановлено, що вона поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди.

Статтею 6 Угоди від 13.03.1992 передбачено, що призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою. Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу. У разі, якщо в державах-учасницях Угоди запроваджена національна валюта, розмір заробітку (доходу) визначається виходячи з офіційно встановленого курсу на момент призначення пенсії.

Аналіз наведеного вказує на те, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди від 13.03.1992 підлягає безумовному врахуванню при призначенні пенсії.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).

Пунктом 1 Порядку № 637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування є трудова книжка.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 637, за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Таким чином, нормами вказаного Порядку чітко визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. І лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, які містять відомості про періоди роботи.

Трудовою книжкою позивача серії НОМЕР_4 (дата заповнення 28.05.1990) підтверджується, що з 12.11.2013 по 13.05.2020 позивач працював на території республіки Білорусь (записи №№9-11).

Вказані записи є чіткими, послідовними, не містять виправлень.

Таким чином, на підставі зазначених записів у трудовій книжці спірні періоди роботи позивача мають бути зараховані до його страхового стажу.

Суд критично ставиться до посилань відповідача, як на підставу для відмови у перерахунку пенсії з урахуванням спірного періоду роботи на те, що для зарахування до страхового стажу позивача вищезазначених періодів роботи на території держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав позивачу необхідно надати підтвердження сплати страхових внесків до відповідних фондів держав-учасниць СНД, на території яких проводилась трудова діяльність, з огляду на наступне.

Згідно частини 1 статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 1 статті 20 Закону № 1058-IV передбачено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків із сум, виражених в іноземній валюті, здійснюється шляхом перерахування зазначених сум у національну валюту України за курсом валют, установленим Національним банком України на день обчислення страхових внесків.

Відповідно до частини 12 статті 20 Закону № 1058-IV, страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Пунктом 7 частини 16 статті 106 Закону № 1058-IV, передбачено, що виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів.

Отже, за змістом вищезазначених норм, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Внаслідок невиконання страхувальником обов`язку по сплаті внесків позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

З огляду на зазначене суд вважає, що позивач не повинен відповідати за несплату страхових внесків роботодавцем та їх, відсутність не може бути підставою для відмови у зарахуванні до страхового стажу позивача періодів його роботи на території російської федерації, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку сплати страхових внесків.

Вказаний висновок узгоджується з правовими висновками зазначеними у постановах Верховного Суду від 30.12.2021 по справі №348/1249/17, від 17.07.2019 по справі № 144/669/17 та від 20.03.2019 по справі № 688/947/17.

Більше того, судом встановлено, що позивачем додано докази про сплату страхових внесків з 01.01.2016 по 13.05.2020.

Однак, такі докази протиправно відповідачем 2 не було враховано при вирішенні питання про призначення пенсії позивачу у зв`язку з відсутністю перекладу кутового штампу.

Суд критично ставиться до таких доводів відповідачів та вважає їх проявом надмірного формалізму.

А тому в сукупності викладеного, дійшов висновку, що період роботи позивача з 12.11.2013 по 13.05.2020 протиправно не зарахований до його страхового стажу та підлягає зарахуванню, тим самим суд виходить за межі позовних вимог для ефективного захисту порушеного права позивача.

Щодо доводів відповідачів про не підтвердження позивачем періоду проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993 не менше 4 років, варто зазначити наступне.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (далі - Порядок №22-1). Відповідно до п.2.1 Порядку №22-1, при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які засвідчують особливий статус особи: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями).

Таким чином, вказаними вище положеннями Порядку №22-1 чітко відображено які саме документи засвідчують особливий статус особи, що потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи. Підтвердження іншими документами такого статусу, як і визначення права на призначення пенсії за віком із зниженням відповідного пенсійного віку з урахуванням інших відомостей не передбачено чинним законодавством.

Згідно зі ст. 65 Закону №796-ХІІ документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи". Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади. Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій. Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктом 2 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.1991 №501 (далі Порядок №501, в редакції, чинній станом на дату видачі позивачу посвідчення від 20.11.1992), передбачено, що Посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

З аналізу наведених норм слідує, що єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи".

Довідки про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постановах від 21 листопада 2006 року у справі № 21-1048во06, від 04 вересня 2015 року у справі № 690/23/15-а, Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2018 року у справі № 344/9789/17, від 24 жовтня 2019 року у справі № 152/651/17, 25 листопада 2019 року у справі № 464/4150/17 та від 27 квітня 2020 року у справі № 212/5780/16-а.

Згідно з пунктом 4 частини першої ст. 11 Закону №796-ХІІ (в редакції, чинній станом на дату видачі позивачу посвідчення потерпілого внаслідок аварії на ЧАЕС) передбачено, що до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років.

За правилами, встановленими п. 4 ч. 1 ст. 14 Закону №796-ХІІ (в редакції, чинній станом на дату видачі позивачу посвідчення потерпілого внаслідок аварії на ЧАЕС) для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, як, зокрема, особи, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років, - категорія 4.

Окрім цього, пунктом 6 Порядку №501 встановлено, що громадянам, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років, і віднесеним до категорії 4, видається посвідчення коричневого кольору, серія В.

Видавши позивачу посвідчення серії В категорії 4, держава в особі Рівненської обласної державної адміністрації визнала, що позивач станом на 1 січня 1993 прожив у зоні посиленого радіологічного контролю не менше чотирьох років.

Суд наголошує на тому, що матеріали справи не містять доказів визнання недійсним цього посвідчення як на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії, так і на момент розгляду даної справи.

Щодо не зарахування періоду проживання позивача згідно довідки 02-24 №1492 від 04.12.2023 до проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю у зв`язку з відсутністю смт. Рафалівка в переліку територій посиленого радіоекологічного контролю, суд зазначає наступне.

Перелік населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 р. №106 згідно з додатком №1.

Судом встановлено, що смт. Рафалівка Вараського (раніше - Володимрецького району) Рівненської області, де позивач проживав в період з 21.11.1973 по 26.05.1987, з 16.05.1989 по 21.10.1996, з 23.10.1996 по 29.05.2001, з 29.05.2001 по даний час не зазначено в додатку № 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 № 106.

Водночас суд зауважує, що в означеному Переліку зазначене смт. Нова Рафалівка Вараського (раніше - Володимирецького) району Рівненської області як таке, що віднесене до зони посиленого радіоекологічного контролю.

Як вже зазначалося вище, згідно довідки виконавчого комітету Рафалівської селищної ради Вараського району Рівненської області від 04.12.2023 № 1492 позивач в період з 21.11.1973 по 26.05.1987, з 16.05.1989 по 21.10.1996, з 23.10.1996 по 29.05.2001, з 29.05.2001 по даний час проживає в смт. Рафалівка Вараського району Рівненської області, яке згідно Постанови Кабінету Міністрів УРСР №106 від 23.07.1991 входить в перелік радіоактивно забруднених території внаслідок аварії на ЧАЕС і віднесено до зони посиленого радіоекологічного контролю.

Також суд враховує дані Рафалівської територіальної громади (інтернет ресурс: https://decentralization.ua/newgromada) про склад територіальної громади, до якої входить лише селище (смт.) Рафалівка. Смт. ж Нова Рафалівка не існує.

Отже, з наведених доказів суд дійшов висновку, що смт. Рафалівка зазначене в додатку № 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 № 106 як смт. Нова Рафалівка, відноситься до зони посиленого радіоекологічного контролю, та проживання в такому населеному пункті дає право позивачу на виплати, передбачені Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28.02.1991.

Судом встановлено, що позивач в період з 26.04.1986 по 26.05.1987, з 16.05.1989 по 21.10.1996, з 23.10.1996 по 29.05.2001, з 29.05.2001 по даний час проживає в смт. Рафалівка Вараського району Рівненської області, яке згідно Постанови Кабінету Міністрів УРСР №106 від 23.07.1991 входить в перелік радіоактивно забруднених території внаслідок аварії на ЧАЕС і віднесено до зони посиленого радіоекологічного контролю.

Пунктом 2 ч.1 ст.55 Закону №796-ХІІ передбачено, зокрема, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи - особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку (2 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

У разі відсутності права на початкову величину зниження пенсійного віку на 2 роки та водночас за наявності станом на 01.01.1993 не менше 4 років проживання чи роботи у зазначеній зоні, право на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку на 5 років особа набуває за умови проживання чи роботи в зазначеній зоні не менше 15 років.

Згідно доданих доказів, позивач має право на початкову величину зменшення пенсійного віку (2 роки) та в цілому на зменшення пенсійного віку на 5 років, у зв`язку з тим, що прожив у зоні посиленого радіоекологічного контролю більше 25 років.

Оскільки рішенням ГУ ПФУ в Івано-Франківській області позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з підстав не підтвердження наявності у позивача необхідного страхового стажу та наявності підстав для зарахування періоду проживання позивача згідно довідки 02-24 №1492 від 04.12.2023 до проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю та права на зменшення позивачу пенсійного віку на 5 років, підтвердження проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993 не менше 4 років, що спростовується вищенаведеним, то суд дійшов висновку, що таке рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Також суд зауважує, що оскільки дотримання позивачем інших необхідних умов для призначення даного виду пенсії не є спірним у даній справі, то позовні вимог в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» також підлягають задоволенню.

Враховуючи положення п.1 ч.1 ст.45 Закону №1058-ІV пенсія позивачу повинна бути призначена з 08.01.2024.

Поряд з цим, суд зазначає, що вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача 1 призначити пенсію з врахуванням заробітку набутого в республіці білорусь за період роботи в ТОВ «Трест Рос СЭМ» (РФ) в РБ з 01.01.2016 по 13.05.2020 згідно інформації, яка міститься в індивідуальному особовому рахунку ОСОБА_1 (страховий номер індивідуального особового рахунку НОМЕР_1 ), виданої Островецьким районним відділом Гродненського обласного управління Фонду соціального захисту населення Міністерства праці та соціального захисту республіки білорусь 08.09.2023 за №19-53/110 задоволенню не підлягають, оскільки зі змісту спірного рішення відповідача 2 позивачу відмовлено, зокрема, у зарахуванні стажу починаючи з 01.11.2013.

Спору щодо врахування/неврахування довідок про заробітну плату (заробітку набутого в республіці білорусь) на час звернення позивача у цій справі до суду не існувало, відповідно, відсутні підстави вважати, що права позивача у зазначеній частині при здійсненні такого перерахунку будуть порушені при призначенні пенсії.

Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні цих позовних вимог необхідно відмовити, як передчасних.

При цьому, залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що оцінка таких обставин не має вирішального значення для правильного вирішення спору по суті.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачі як суб`єкти владних повноважень в ході розгляду справи частково довели правомірність своєї поведінки в спірних правовідносинах.

Натомість, доводи та аргументи позивача, якими він обґрунтовував позовні вимоги, знайшли часткове підтвердження за наслідками розгляду справи по суті, а тому позовну заяву належить задовольнити частково.

За правилами частини третьої статті 139 КАС України, відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З огляду на вказане, сума судового збору в розмірі 605,60грн підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 2 пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 13.12.2023 №42 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 із зниженням пенсійного віку на 5 років відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 з 08 січня 2024 року пенсію за віком на пільгових умовах із зменшенням пенсійного віку на п`ять років у відповідності до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з зарахуванням до страхового стажу період роботи в ТОВ «Трест Рос СЭМ» (РФ) в РБ з 12.11.2013 по 13.05.2020.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області судовий збір у сумі 605,60грн (шістсот п`ять гривень, 60 коп).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 25 березня 2022 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_5 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Олександра Борисенка, буд. 7, м. Рівне, Рівненська обл., 33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 21084076) Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, Івано-Франківська обл., 76018, ЄДРПОУ/РНОКПП 20551088)

Суддя Т.О. Комшелюк