Справа № 420/34131/23
Суддя: Корой С.М.
Дата ухвалення: 2024-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

07.12.2023 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного Управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 92 від 01.12.2023р. щодо відмови в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне Управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити пенсію за віком ОСОБА_1 , з підвищенням розміру пенсії відповідно до ч.3 ст. 29 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», надбавкою до пенсії як дитині війни, в розмірі не меншому ніж прожитковий мінімум для непрацездатних осіб, з компенсацією втрати частини доходів, з дати звернення - 10 грудня 2014 року та виплачувати на визначений пенсіонером банківський рахунок відповідно поданої представником заяви.

В обґрунтування позовних вимог позивач, з покликанням на фактичні обставини справи, зазначає, що рішення Головного Управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 92 від 01.12.2023р. щодо відмови в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 є протиправним.

У позові вказано, що позивач є громадянкою України, на час звернення за призначенням пенсії вік ОСОБА_1 склав 71 рік, стаж відповідно до записів трудової книжки склав 28 років 2 місяці 10 днів. Таким чином, позивач набула право на призначення пенсії за віком відповідно ч.1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Останнім записом в трудовій книжці позивача є запис № 17 від 11.11.1991р. про звільнення. Отже, як зазначено у позові, відповідач повинен призначити пенсію позивачу як не працюючому пенсіонеру.

На думку позивача, оскільки позивач мала право вийти на пенсію за віком в 55 років, а звернулась за призначенням пенсії в 71 рік, відповідач повинен підвищити розмір пенсії відповідно до ч.3 ст. 29 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Ухвалою суду від 11.12.2023 року прийнято до розгляду позовну заяву і відкрито провадження по справі.

Судом вирішено розглядати справу в порядку, визначеному статтею 262 КАС України.

29.12.2023 року від представника Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач позовні вимоги вважає незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

У відзиві вказано, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.10.2023 по справі № 420/9679/23, яке набрало законної сили 14.11.2023, Головним управлінням розглянуто заяву позивача про призначення пенсії за віком від 24.02.2023. Рішенням Головного управління від 01.12.2023 № 92 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 в призначенні пенсії відмовлено.

Відповідач вказує, що страховий стаж позивачки складає 28 років 2 місяці 4 дні та що за результатами розгляду документів, доданих до заяви до страхового стажу зараховано всі періоди роботи.

Як вказано у відзиві, до заяви про призначення пенсії надано копію паспорту громадянина України для виїзду за кордон, що суперечить вимогам пункту 2.23 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1. До заяви про призначення пенсії не надано відомості про місце проживання особи, що передбачено підпунктом 4 пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1. До того ж, Головне управління заперечує щодо зобов`язання призначити пенсію за віком і виплачувати позивачу з 10.12.2014, оскільки ця вимога вже була предметом розгляду по справах № 520/93/15-а, 520/2129/17, 520/9523/17, 420/521/19, 420/9679/23 і ОСОБА_1 була обізнана щодо ситуації з її пенсійним забезпеченням, тому позивачем пропущено строк звернення до суду

Враховуючи викладене, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Станом на дату вирішення даної адміністративної справи інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позовну заяву, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судом встановлено наступні факти та обставини.

10 грудня 2014 року позивач звернулася до Пенсійного фонду України в м. Одеса з заявою про призначення/перерахунок пенсії за віком, яку прийнято і зареєстровано за № 9020.

Згідно з цією заявою, її подано за підписом довіреної особи ОСОБА_2 .

Відповідно до розписки-повідомлення, до заяви були додані: копія пенсійного посвідчення; копія трудової книжки; оригінал заяви з банку; копія картки платника податків; копія нотаріально посвідченої довіреності та паспорта; копія паспорта представника.

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2015 року по справі №520/93/15-а, яка набрала законної сили 1 липня 2015 року:

- позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного Фонду України у Київському районі м. Одеси про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково;

- визнано незаконним рішення Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси №9020 від 12 грудня 2014 року та скасовано його;

- зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси розглянути подану ОСОБА_1 через представника, ОСОБА_2 , заяву про призначення пенсії за віком з прийняттям відповідного рішення та врахуванням встановлених судом обставин;

- в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси №3673 «Про відмову у призначенні пенсій» за результатами розгляду заяви від 10 грудня 2014 року позивача, яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , відмовлено у призначенні пенсії, та повідомлено, що:

- статтею 3 «Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що право на забезпечення за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням мають застраховані громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні;

- положенням статті 51 Закону передбачено, що під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

- для призначення пенсії відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-11 (далі Порядок) необхідно надати слідуючі документи: паспорт громадянина України (або тимчасову посвідку на постійне місце проживання на території України).

Відповідач листом від 19 березня 2018 року № 112/Н-01 повідомив позивача, зокрема, що:

- на виконання постанови районного суду м. Одеси від 14 квітня 2015 року по справі № 520/93/15-а провадження №2-а/520/77/15, яким управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси зобов`язано розглянути подану ОСОБА_1 через представника, ОСОБА_2 , заяву про призначення пенсії за віком з прийняттям відповідного рішення та врахуванням встановлених судом обставин, управлінням винесене рішення №3673 від 1 липня 2015 року про відмову в призначені позивачу пенсії;

- відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону №1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом;

- відповідно до статті 5 Закону України «Про громадянство України», документами, що підтверджують громадянство України, є паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, та посвідчення особи на повернення в Україну;

- згідно порядку подання та оформлення документів для призначення та оформлення документів для призначення пенсії відповідно до Закону №1058-IV заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Пунктом 2.22 Порядку зазначено, що за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання;

- при зверненні за призначенням пенсії позивачем не було надано паспорт громадянина України або посвідку на постійне проживання в Україні. Отже, підстав для призначення пенсії за віком немає;

- для вирішення питання призначення позивачу пенсії необхідно надати документ, що підтверджує громадянство України та постійне місце проживання на території України.

Не погоджуючись з рішенням Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси № 3673 «Про відмову у призначенні пенсій», позивач звернувся до суду з позовом по справі №420/521/19.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 червня 2019 року по справі №420/521/19 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20.12.2019 року по справі №420/521/19 скасовано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 червня 2019 року, прийнявши у справі нове рішення, яким залишити без розгляду адміністративний позов ОСОБА_1 , згідно п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України.

Постановою Верховного суду від 07.06.2023 року по справі №420/521/19 постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року залишено без змін.

Судом встановлено, що 24.02.2023 року представник позивача звернувся до Головного Управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою та просив призначити ОСОБА_1 пенсію з дати першого звернення.

До даної заяви була додана нотаріально засвідчена довіреність №539/21 від 20.08.2021 року, паспорт НОМЕР_1 від 18.05.2021 року та заява про виплату пенсії.

При цьому з наданих до суду позивачем доказів судом встановлено, що вищевказана заява була подана в електронному вигляді на вебпорталі електронних послуг Пенсійного фонду України і заява про призначення пенсії була саме додатком до звернення.

Листом Головного Управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 10.03.2023 року № 5052-4207/А-02/8-1500/2 відповідач повідомив представника позивача про те, що відповідно до Розділу 1 пункту 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (зі змінами та доповненнями) (далі - Порядок), заява на призначення (перерахунок) пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України, або через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України з використанням кваліфікованого електронного підпису або електронної системи BankID відповідно до Положення про організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30 липня 2015 року № 13-1.

Отже, вказано у листі, для призначення пенсії за віком ОСОБА_1 необхідно особисто звернутись до будь-якого відділу обслуговування громадян (сервісного центру) або за місцем реєстрації з оригіналами документів, передбачених Порядком, або у разі наявності кваліфікованого електронного підпису (КЕП) подати заяву про призначення пенсії через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України. При цьому потрібно зайти в меню Персональні дані, далі обрати вкладку Заява на призначення пенсії та заповнити усі необхідні, обов`язкові поля заяви. Крім того, до заяви необхідно долучити скан-копії вищезазначених документів в кольоровому зображені та підписати КЕП.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.10.2023 року по справі № 420/9679/23 задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо не прийняття до розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 24.02.2023 року, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області прийняти до розгляду заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком, яка подана за підписом її представника 24.02.2023 року, у задоволенні решти вимог відмовлено.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.10.2023 по справі № 420/9679/23, яке набрало законної сили 14.11.2023, Головним управлінням розглянуто заяву позивача про призначення пенсії за віком від 24.02.2023 та прийнято рішенням від 01.12.2023 № 92, яким ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 в призначенні пенсії відмовлено.

Підставою для прийняття даного рішення у ньому вказано таке:

«…У відповідності до частини 1 статті 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування право на призначення пенсії мають особи після досягнення 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років.

Згідно підпункту 4 пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 до заяви про призначення пенсії за віком додаються відомості про місце проживання особи.

Відповідно до пункту 2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, під час подання заяви про призначення пенсії особою пред`являється паспорт громадянина України або тимчасове посвідчення громадянина України (для іноземців та осіб без громадянства - паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, посвідка на постійне проживання, посвідчення біженця або інший документ, що підтверджує законність перебування іноземця чи особи без громадянства на території України).

Згідно пункту 2.22 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, для підтвердження інформації про місце проживання особа може надавати відомості про місце проживання, що були внесені до документів, визначених Законом України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні".

Відповідно до пункту 2.23 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах.

Страховий стаж заявника складає 28 років 2 місяці 4 дні.

Результати розгляду документів, доданих до заяви: до страхового стажу зараховано всі періоди роботи.

До заяви про призначення пенсії надано копію паспорту громадянина України для виїзду за кордон, що суперечить вимогам пункту 2.23 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1».

Вважаючи рішення Головного Управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 92 від 01.12.2023р. щодо відмови в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернулась до суду з даною позовною заявою.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із ч. ч. 1. 2 ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 25 Конституції України визначено, що Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Статтею 46 та пунктом 6 частини 1 статті 92 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є конституційним правом кожного громадянина України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (надалі - Закон №1058-IV), пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Статтею 5 Закону №1058-IV встановлено, що виключно цим Законом визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням та порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону №1058-IV, загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципом рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Згідно із ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 №1382-IV, громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Отже, кожен громадянин України має право на вільний вибір свого місця проживання, в тому числі й за кордоном, зі збереженням всіх конституційних прав, зокрема й права на соціальний захист, що включає право на пенсійне забезпечення громадянина.

Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 визнано неконституційними положення пункту 2 частини 1 статті 49 та друге речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 07.10.2009.

Згідно із рішенням Конституційного Суду України, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Таким чином, з 07.10.2009 порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування" з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Тобто з 07.10.2009 право громадянина на виплату йому пенсії не може пов`язуватись з такою умовою як постійне проживання в Україні або відсутність міжнародного договору, ратифікованого Верховною Радою України, щодо виплати пенсії особі під час її перебування за кордоном.

Аналогічні висновки, викладені Верховним Судом в постановах від 27.02.2018 р. у справі №127/20588/17, від 18.07.2018 р. у справі №263/3644/17, від 17.08.2018 р. у справі №667/1514/16-а, від 14.07.2020 р. у справі № 160/10737/19, від 13.10.2020 р. у справі №120/2276/19-а, від 24.11.2020 р. у справі № 815/460/18 та від 29.04.2021 р. у справі № 520/11158/19.

Як встановлено статтею 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні по справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що позивач, як громадянин України незалежно від країни свого проживання вправі користуватися конституційними правами, в тому числі й правом на пенсійне забезпечення.

Статтею 44 Закону №1058 встановлено, що призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбаченим цим Законом.

Згідно з п. 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, заява про призначення, перерахунок пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший, припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання, працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера може подаватись заявником разом зі сканованими копіями документів, які відповідають оригіналам документів та придатні для сприйняття їх змісту (мають містити чітке зображення повного складу тексту документа та його реквізитів), через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України (далі - вебпортал) з використанням кваліфікованого електронного підпису або електронної системи BankID відповідно до Положення про організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30 липня 2015 року № 13-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 серпня 2015 року за № 991/27436.

Відповідно до пунктів 1.8 та 1.9 Порядку, звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-якій час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку. Днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви. Якщо заява про призначення пенсії подається через вебпортал днем звернення за призначенням пенсії вважається дата реєстрації на вебпорталі заяви разом зі сканованими копіями документів, які відповідають оригіналам документів та придатні для сприйняття їх змісту (мають містити чітке зображення повного складу тексту документа та його реквізитів). Якщо заява пересилається поштою (крім випадків призначення (поновлення) пенсій), днем звернення за пенсією вважається дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви. У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви, або дата реєстрації заяви на вебпорталі.

Додатком 1 до Порядку № 22-1 затверджено форму заяви про призначення/перерахунок пенсії, яка складається з двох аркушів.

Відповідно до пунктів 2.1 та 2.9 Порядку, до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: документи про місце проживання (реєстрації) особи; особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії) повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Пунктом 2.23 Порядку надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій передбачено, що документи необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, та і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. До заяви, поданої в електронній формі через вебпортал, додаються скановані копії оригіналів документів. На створенні електронні копії заявник накладає кваліфікований електронний підпис. У випадку звернення за призначенням пенсії через вебпортал з використання електронної системи Bankid для пенсії заявник або представник заявника, який діє на підставі довіреності, посвідченої нотаріально, законний представник пред`являє до органу, що призначає пенсію, оригінали сканованих копій документів, що підтверджують право на пенсію.

Судом встановлено, що підставою для відмови у призначенні позивачу пенсії було надання разом із заявою від 24.02.2023 року копії паспорту громадянина України для виїзду за кордон, що, як вказано в оскаржуваному рішенні, суперечить вимогам пункту 2.23 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, а також ненадання відомостей про місце проживання.

Так, відповідно до пункту 2.22 Порядку за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт громадянина України (для громадян, які мають паспорт громадянина України у формі картки, що містить безконтактний електронний носій,- довідка про реєстрацію місця проживання особи, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації ді Єдиного державного демографічного реєстру»), тимчасове посвідчення громадянина України для іноземців та осіб без громадянства - посвідка на постійне проживання, посвідчення на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист).

Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ (із змінами) затверджені Положення про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду закордон. Даним положенням визначено, що паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України. Паспорт є дійсним для укладання цивільно - правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення доручень іншим особам для представництва перед третьою особою лише на території України, якщо інше не передбачено міжнародними договорамиУкраїни.

Документом, що посвідчує особу громадянина України закордоном і при перетинанні державного кордону України, є паспорт громадянина України для виїзду закордон.

У Положенні про паспорт громадянина України, затвердженому постановою Верховної Ради України від 26.06.92 № 2503-XII, сказано: «Паспорт… є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України.

Так, до позову позивачем надано копію паспорту громадянина України для виїзду за кордон, який видано 18.05.2021 року з терміном дії до 18.05.2031 року.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-III, документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України, свідоцтво про належність до громадянства України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, проїзний документ дитини, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну.

Відповідно до пункту 12 Положення «Про паспорт громадянина України для виїзду за кордон» затвердженого Постановою Верховної Ради України від 23 лютого 2007 року № 719-V, строк дії паспорта становить десять років.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів № 152 від 07.05.2014 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон», установлено, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон, оформлений та/або виданий на підставі документів, поданих до 1 січня 2015 року, є чинним протягом строку, на який його було видано.

Суд наголошує, що пунктом 2.9 Порядку № 22-1 встановлює, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу), при цьому не визначає вичерпний перелік таких документів, натомість передбачає можливість подання документів, виданими компетентними органами іноземних держав.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що рішення Головного Управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 92 від 01.12.2023р. щодо відмови в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Щодо вимог позивача про зобов`язатння Головного Управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити пенсію за віком ОСОБА_1 , з підвищенням розміру пенсії відповідно до ч.3 ст. 29 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», надбавкою до пенсії як дитині війни, в розмірі не меншому ніж прожитковий мінімум для непрацездатних осіб, з компенсацією втрати частини доходів, з дати звернення - 10 грудня 2014 року та виплачувати на визначений пенсіонером банківський рахунок відповідно поданої представником заяви, суд зазначає.

Згідно приписів частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.

Зокрема, повноваження суду при вирішенні справи визначені статтею 245 КАС України. Відповідно до пункту частини 2 цієї норми, у разі задоволення позову, суд може прийняти рішення визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення).

Втручання суду в повноваження суб`єкта публічної влади можливе лише тоді, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи законодавства, а суб`єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення.

Водночас, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", №40450/04, пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), №21987/93, пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі "Джорджевич проти Хорватії" (Djordjevic v Croatia), №41526/10, пункт 101; рішення у справі "Ван Остервійк проти Бельгії" (Van Oosterwijck v Belgium), №7654/76 пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини 1 статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).

Рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що право має бути захищено у такий спосіб, що відповідає змісту права, зокрема в постанові від 01.10.2019 у справі №910/3907/18.

Поновлення прав позивача буде ефективним виключно у разі вчинення суб`єктом владних повноважень певних дій.

Відповідно до ч.1 ст.45 Закону №1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків:

1) пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

В першу чергу, суд зазначає, що оскаржуване рішення прийняте відповідачем не за результатами звернення ОСОБА_1 , а за наслідками розгляду саме заяви від 24.02.2023 року.

Оскільки звернення позивача за результатами якого прийнято оскаржуване рішення відбулося 24.02.2023 року, зважаючи на те, що звернення за пенсією відбулось пізніше трьох місяців з дня досягнення ОСОБА_1 пенсійного віку, суд дійшов висновку, що похідні вимоги позивача є такими, що підлягають частковому задвооленню шляхом:

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити та виплатити пенсію за віком ОСОБА_1 з 24.02.2023 року.

Щодо вимог позивача про виплату пенсії з підвищенням її розміру, встановлення надбавкм до пенсії як дитині війни, з компенсацією втрати частини доходів, виплату пенсії на визначений пенсіонером банківський рахунок відповідно поданої представником заяви, то суд зазначає.

Ключовим правовим питанням у справі, щодо якого фактично виник спір, є право позивача на призначення пенсії.

Відповідно питання щодо її розміру, порядку виплати та компенсації є похідними і повинне вирішуватись після вирішення питання про наявність відповідного права на перерахунок.

Суд зауважує, що спору щодо розміру пенсії, порядку виплати та компенсації на час звернення позивача у цій справі до суду не існувало, а тому такі вимоги є передчасними.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, тому у задоволенні цих позовних вимог необхідно відмовити, як передчасних.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного суду від 17 вересня 2021 року по справі №580/1285/20.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного Управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 92 від 01.12.2023р. щодо відмови в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити та виплатити пенсію за віком ОСОБА_1 з 24.02.2023 року.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ); р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 ).

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м.Одеса, 65107, ).

Суддя С.М. Корой