Справа № 520/22398/23
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2024-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2024 р. Справа № 520/22398/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Русанової В.Б. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м.Києві та Київській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.10.2023, головуючий суддя І інстанції: Панов М.М., м. Харків, повний текст складено 30.10.23 по справі № 520/22398/23

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України , Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м.Києві та Київській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

Позивач, громадянин Королівства Непал ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту ДМС України, перший відповідач), Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (далі по тексту ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській обл., другий відповідач), у якому просив суд:

- визнати протиправним висновок Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 16.12.2022, яким посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 03.07.2018 оформлена на ім`я громадянина Непалу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнана недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, та скасувати наказ Державної міграційної служби України від 27.12.2022 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» № 269 в частині, яким посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 03.07.2018 оформлена на ім`я громадянина Непалу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнана недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню;

- зобов`язати Центральне Міжрегіональне Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області поновити стан чинності посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 03.07.2018, оформленої на ім`я громадянина Непалу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що при прийнятті оскаржуваного наказу першим відповідачем порушено вимоги постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження зразка, технічного опису бланка та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання» від 25.04.2018 № 321 (далі Постанова № 321), оскільки на момент видачі посвідки на постійне проживання від 03.07.2018 уповноваженим підрозділом ДМС проводилась перевірка законності перебування позивача на території України, чинність дозволу на імміграцію в Україну, а також існування або відсутність підстав для відмови в оформленні та видачі посвідки, за наслідком яких позивачу видано посвідку на постійне проживання від 03.07.2018 серії НОМЕР_1 у вигляді картки, що містить безконтактний електронний носій, замість посвідки старого зразка серії НОМЕР_1 , якою 03.07.2018 органом 8001 громадянина Королівства Непал ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 було первинно документовано.

Разом з цим, ДМС України на підставі висновку ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 16.12.2022 стосовно громадянина Непала ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 03.07.2018, прийнято протиправний та незаконний наказ від 27.12.2022 № 269 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» (далі Наказ № 269), що в свою чергу свідчить про порушення права позивача на постійне проживання в Україні та його права і законні інтереси, як іноземця

Враховуючи, що дії щодо видачі громадянину Непала Ахмаду Самеера посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 03.07.2018 не були визнані протиправними або незаконними в установленому законом порядку, а докази порушення позивачем чинного законодавства України, зокрема Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі Закон № 3773-VI), або вчинення ним злочину органами міграційної служби до матеріалів справи не надано, стверджує про відсутність у першого відповідача законних підстав для визнання посвідки позивача недійсною.

Крім того, другим відповідачем не повідомлено про призначення і проведення службової перевірки за фактом оформлення та видачі позивачу посвідки на постійне проживання в Україні, а також не вручено під розписку та не направлено рекомендованим листом Наказ № 269 протягом п`яти робочих днів з дня його отримання від ДМС України, чим порушено пп. 4 п. 73 Постанови № 321.

З посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 31.03.2020 у справі № 826/15115/17 звернув увагу, що обов`язок доказування або виправлення помилок та недоліків (у випадку якщо такі мали місце) покладається виключно на державний орган, що приймав рішення, та ні в якому разі не є підставою для обмеження у правах і свободах, або незаконному обмеженні дозволу на імміграцію в Україну.

Також зазначив, що поза увагою відповідача залишились обставини щодо наявності у позивача на момент прийняття спірного рішення стійкого правового та соціального зв`язку з Україною, оскільки в Україні проживає його дружина, яка народилась на території України та є громадянкою України, а тому наполягав на передчасності прийняття оскаржуваного наказу, яким його, як громадянина іншої держави, за відсутності доведеного факту порушення чинного законодавства, позбавлено гарантованого Конституцією України права на постійне проживання в Україні.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.10.2023 по справі № 520/22398/23 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01001, ), Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (вул. Березняківська, буд. 4-А, м. Київ, 02152, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.

Визнано протиправним висновок Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 16.12.2022, яким посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 03.07.2018 оформлена на ім`я громадянина Непалу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнана недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, та скасовано наказ Державної міграційної служби України від 27.12.2022 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» № 269 в частині, яким посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 03.07.2018 оформлена на ім`я громадянина Непалу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнана недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню.

Зобов`язано Центральне Міжрегіональне Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області поновити стан чинності посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 03.07.2018 оформлену на ім`я громадянина Непалу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в загальному розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України ().

Стягнуто на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в загальному розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області ().

Державна міграційна служба України та Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просили суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.10.2023 у справі № 520/22398/23 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційних скарг вказали на правомірність дій відповідачів у спірних правовідносинах, оскільки після надходження заяви анкети позивача про обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку з її непридатністю, було здійснено перевірку за архівними обліками ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області та встановлено відсутність особової справи позивача, що унеможливило підтвердження факту надання ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну, крім того, установлено, що такий дозвіл другим відповідачем не надавався.

Оскільки у ході особистої співбесіди, проведеної у приміщенні Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області позивач повідомив, що підставою надання дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні від 03.07.2018 слугував факт його перебування у шлюбі з громадянкою України, а в ході проведеної перевірки було встановлено, що шлюб між позивачем та громадянкою України ОСОБА_4 було укладено 04.10.2016, другий відповідач дійшов висновку про відсутність необхідних умов для надання дозволу на імміграцію, передбачених п. 1 ч. 3 ст. 4, ст. 11 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-ІІІ (далі Закон № 2491-ІІІ), оскільки позивач перебував у шлюбі із вказаною особою менше двох років.

Наполягали, що оскільки 20.05.2017 посвідка позивача на тимчасове проживання скасована на підставі пп.1 п.19 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 № 251 (яка діяла на момент прийняття рішення), перебування на території України громадянина Непалу ОСОБА_1 є грубим порушенням вимог законодавства про правовий статус іноземців.

Враховуючи обставини встановлення факту документування позивача посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 03.07.2018, виданою органом 8001 з порушенням вимог імміграційного законодавства України, та відомості обліків ЦМУ ДМС ц м. Києві та Київській області, за якими дозвіл на імміграцію в Україну позивачу не надавався, наполягає на правомірності рішення другого відповідача № 0749 від 30.09.2021 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання позивачу.

Таким чином, вважав, що висновок ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області перевірки законності документування позивача посвідкою на постійне проживання від 16.12.2022 та Наказ ДМС № 269 від 27.12.2022, яким визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 03.07.2018, оформлену і видану Головним управлінням ДМС у м. Києві, такими, що прийняті на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Другий відповідач, в апеляційній скарзі також зауважив, що ним дотримано приписи пп. 4 п. 73 Постанови № 321, оскільки підтвердженням направлення позивачу повідомлення про визнання його посвідки недійсною є лист Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства № 8010.6.1-436/8010.6.1-23 від 05.01.2023, при цьому, направлення територіальним органом ДМС самого Наказу № 269, яким таку посвідку визнано недійсною, чинним законодавством не передбачено.

Також, у поданих апеляційних скаргах, відповідачі наполягали на порушенні позивачем встановленого ч.ч. 1, 2 ст. 122 КАС України шестимісячного строку звернення до суду з позовом, оскільки останній подано 16.08.2023, тобто більше ніж через сім місяців від дати отримання оскаржуваного рішення.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційні скарги не скористався.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційних скарг рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що реєстрація місця проживання громадянина Королівства Непал ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 : АДРЕСА_2 , була проведена 03.07.2018 органом 8001 та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 .

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 321 від 25.04.2018 у громадянина Королівства Непал ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виникла необхідність в оформленні нової посвідки на постійне проживання в Україні у вигляді картки, що містить безконтактний електронний носій, замість посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 03.07.2018.

10.06.2023 представник позивача звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із адвокатським запитом, у якому просив:

1. Визначити підстави документування громадянина Королівства Непал ОСОБА_1 ( ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 03.07,2018.

2. Підтвердити або спростувати факт надання громадянину Королівства Непал ОСОБА_1 ( ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на імміграцію в Україну.

3. У разі надання громадянину Королівства Непал ОСОБА_1 ( ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на імміграцію в Україну надати копію рішення (висновку) про надання дозволу.

4. Повідомити стан чинності на теперішній час дозволу на імміграцію в Україну громадянину Королівства Непал ОСОБА_1 ( ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , та посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 03.07.2018 оформлену на його ім`я.

5. У разі прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Королівства Непал ОСОБА_1 ( ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , та посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 03.07.2018, оформленої на його ім`я, надати копію рішення.

6. У разі прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Королівства Непал ОСОБА_1 ( ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , та посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 03.07.2018, оформленої на його ім`я, надати копію висновку, на підставі якого прийнято рішення.

7. У разі існування наказу (рішення, висновку) про визнання посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 03.07.2018 гр. Королівства Непал ОСОБА_1 ( ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , недійсною, надати копію наказу (рішення, висновку).

Крім того, 10.06.2023 представник позивача звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із адвокатським запитом, у якому просив:

1. Підтвердити або спростувати факт існування на теперішній час в інформаційній системі підсистеми ФМ «Недійсні документи» ЄІАС УМП ДМС України інформації (відомостей) про недійсність посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 03.07.2018, оформленої на ім`я громадянина Королівства Непал ОСОБА_1 ( ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

2. Вказати орган, яким внесено до інформаційної системи підсистеми ФМ «Недійсні документи» ЄІАС УМП ДМС України інформацію (відомості) про недійсність посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 03.07.2018, оформленої на ім`я громадянина Королівства Непал ОСОБА_1 ( ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

3. Вказати підстави внесення до інформаційної системи підсистеми ФМ «Недійсні документи» ЄІАС УМП ДМС України інформації (відомостей) про недійсність посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 03.07.2018, оформленої на ім`я громадянина Королівства Непал ОСОБА_1 ( ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області письмовою відповіддю № 8010.6.1-21532/80.2-23 від 19.06.2023, наданою представнику позивача на адвокатський запит від 10.06.2023, повідомлено, що наказом ДМС України від 27.12.2022 № 269 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 03.07.2018, видана громадянину Непалу ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнана недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню відповідно до абзацу третього пункту 73 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.

Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області не надано копію наказу ДМС України від 27.12.2022 № 269 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання», яким посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 03.07.2018, видана громадянину Непалу ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнана недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню.

Окрім того Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області не надано копію висновку, на підставі якого ДМС України 27.12.2022 видано наказ № 269 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання», яким посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 03.07.2018, видана громадянину Непалу ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнана недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню.

Письмовою відповіддю № 8010.6.1-21532/80.2-23 від 19.06.2023, наданою на адвокатський запит від 10.06.2023, Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повідомлено, що відповідно до наказу ДМС України від 27.12.2022 № 269 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання», яким посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 03.07.2018, видана громадянину Непалу ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнана недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області внесено дані про недійсність посвідки на постійне проживання до ЄІАС УМП ІП «ФМ «Недійсні документи».

Листом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 8010.6.1-21599/80.2-23 від 19.06.2023 повідомлено, що станом на 19.06.2023 в підсистемі ЄІАС УМП ІП «ФМ «Недійсні документи» інформація щодо вищезазначеної посвідки на постійне проживання вказана, як «Іноземці. Скасовано наказом ДМС, не вилучений».

19.07.2023 представник позивача звернувся до Державної міграційної служби України із адвокатським запитом, в якому просив:

1. Визначити підстави видання Державною міграційною службою України 27.12.2022 наказу № 269 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання», яким посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 03.07.2018, видана громадянину Непалу ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнана недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню відповідно до абзацу третього пункту 73 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.

2. Надати копію наказу Державної міграційної служби України від 27.12.2022 № 269 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання», яким посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 03.07.2018, видана громадянину Непалу ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнана недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню відповідно до абзацу третього пункту 73 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.

3. Надати копії матеріалів на підставі яких Державною міграційною службою України 27.12.2022 прийнято наказ № 269 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання», яким посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 03.07.2018, видана громадянину Непалу ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнана недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню відповідно до абзацу третього пункту 73 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.

Державною міграційною службою України письмовою відповіддю № 8.1-7134/2-23 від 25.07.2023, наданою на адвокатський запит від 19.07.2023 повідомлено, що згідно з п. 1 наказу ДМС від 27.12.2022 № 269 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» скасовано рішення про видачу громадянину Непалу ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 03.07.2018. Підставою для прийняття зазначеного рішення слугував висновок Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 16.12.2022, відповідно до якого дозвіл на імміграцію позивачу не надавався, у зв`язку з відсутністю правових підстав на момент оформлення посвідки на постійне проживання.

Державна міграційна служба України щодо надання копії зазначеного висновку Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 16.12.2022 повідомляє, що оскільки відповідно до вимог абзацу першого пункту 70 Типової Інструкції з діловодства в міністерствах, інших центральних та місцевих органах виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.2018 N0 55, установа може засвідчувати копії лише тих документів, що створюються в ній, крім випадків створення паперових копій електронних документів, що надійшли до установи через систему електронної взаємодії органів виконавчої влади, а також у інших випадках, визначених законодавством, зважаючи на стислі терміни розгляду адвокатського запиту, за отриманням засвідчених у встановленому порядку копій зазначених документів, адвокату необхідно звернутися безпосередньо до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області.

До листа № 8.1-7134/2-23 від 25.07.2023 Державною міграційною службою України надано копію витягу із наказу ДМС України від 27.12.2022 № 269 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання», яким посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 03.07.2018, видана громадянину Непалу ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнана недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню. Наказ ДМС України від 27.12.2022 № 269 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» надано на підставі висновку ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 16.12.2022 стосовно громадянина Непала ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вважаючи, що наказ ДМС України від 27.12.2022 № 269 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» в частині визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 03.07.2018, виданої громадянину Непалу ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийнято протиправно, позивач через свого представника звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки відповідачами не надано доказів того, що позивачем порушено чинне законодавство України, у тому числі Закон України «Про правовий статус іноземців», або вчинено злочин, які б могли б слугувати підставами для визнання посвідки недійсною, з подальшим вилученням та знищенням. А відтак, спірним рішенням порушено право позивача на постійне проживання в Україні, його права і законні інтереси, як іноземця.

Враховуючи те, що фактична підстава, на яку посилається перший відповідач в обґрунтування свого рішення, мала існувати на момент первісного рішення про надання дозволу на імміграцію позивача та видачу посвідки, суд дійшов висновку, що рішення першого відповідача винесено за відсутності достатніх фактичних підстав, отже з порушенням вимог закону.

Як наслідок, з метою ефективного поновлення порушених прав позивача у спірних відносинах, суд зазначив, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області поновити стан чинності посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 03.07.2018, оформленої на ім`я громадянина ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 18 Загальної декларації прав людини передбачено, що кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання у межах кожної держави.

Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої Держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" № 3773-VI визначено правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлюють порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Так, згідно зі статтею 1 Закону № 3773-VI іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

В силу частин 1 та 3 статті 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно з пунктом 17 частини 1 статті 1 Закону № 3773-VI посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 № 2491-III.

Так, у розумінні статті 1 Закону № 2491-III імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Згідно з абзацом 6 статті 1 Закону № 2491-III посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Механізм оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання передбачено Постановою № 321.

Пунктом 1 Постанови № 321 передбачено, що посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно з пунктом 7 Постанови № 321, обмін посвідки здійснюється у разі: 1) зміни інформації, внесеної до посвідки; 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; 3) закінчення строку дії посвідки; 4) непридатності посвідки для подальшого використання; 5) досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія); 6) набрання законної сили рішенням суду, яким визнано протиправним та скасовано рішення ДМС про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, на підставі якого дозвіл на імміграцію вважається чинним.

На виконання вимог пункту 9 Постанови № 321, оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обмін здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС через Головний обчислювальний центр Єдиного державного демографічного реєстру у взаємодії з Державним центром персоналізації документів державного підприємства "Поліграфічний комбінат "Україна" по виготовленню цінних паперів".

Відповідно до пункту 16 Постанови № 321, документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.

Приписами пункту 38 Постанови № 321 встановлено, що рішення про оформлення посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих документів та відсутності підстав для відмови в її видачі.

Також, вказаною Постановою № 321 передбачено підстави для вилучення, визнання недійсною або знищення посвідок.

Згідно з пунктом 72 Постанови № 321 посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі:

1) коли вона підлягає обміну у зв`язку із зміною інформації, внесеної до посвідки (крім додаткової змінної інформації);

2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки;

3) непридатності посвідки для подальшого використання;

4) скасування посвідки;

5) коли вона заявлена як втрачена або викрадена;

6) смерті особи, якій видано посвідку;

7) закінчення строку її дії або прийняття рішення про обмін такої посвідки до закінчення строку її дії;

8) оформлення посвідки з порушенням вимог законодавства;

9) неотримання посвідки іноземцем або особою без громадянства протягом шести місяців;

10) коли іноземець або особа без громадянства не звернулися для її обміну у строки, визначені пунктом 18 цього Порядку.

Таким чином, приписами пункту 72 Постанови № 321 визначений вичерпний перелік підстав, коли посвідка на постійне проживання в Україні визнається недійсною, вилучається та знищується.

Згідно з пунктом 73 Постанови № 321, у разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу/територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку.

За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС.

На підставі висновку посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС.

Таким чином, нормами Постанови № 321 визначено виключні підстави для визнання недійсними посвідок на постійне проживання, зокрема у разі якщо вони видані з порушенням вимог законодавства.

Колегією суддів встановлено, що підставою для визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню посвідки позивача на постійне проживання зазначено підпункт 8 пункту 72 Постанови № 321 (оформлення посвідки з порушенням вимог законодавства).

При цьому, у висновку перевірки законності документування громадянина Непалу ОСОБА_2 , затвердженого першим заступником начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Олексієм Пустовітом 16.12.2022, другим відповідачем, в якості фактичної підстави для визнання недійсною посвідки, виданої позивачу, зазначено про документування посвідкою на постійне проживання з порушенням пункту 1 частини 3 статті 4, статті 11 Закону № 2491-ІІІ, оскільки позивач не перебував у шлюбі з громадянкою України понад два роки станом на день видачі посвідки 03.07.2018.

У відповідності до пункту 1 частини 3 статті 4 Закону № 2491-ІІІ дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Положеннями частини 4 статті 11 Закону № 2491-ІІІ передбачено, що особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Колегія суддів зазначає, що підстави для скасування посвідки територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, визначено пунктом 64 Постанови № 321.

Так , посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі:

1) скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України Про імміграцію;

2) отримання даних з баз даних Реєстру, відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів та баз інших державних органів або інформації від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів;

3) в інших випадках, передбачених законом.

Колегія суддів зауважує, що відповідачем не доведено наявність «іншого випадку, передбаченого законами України» для скасування дозволу на імміграцію позивача.

Як вбачається з висновку ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області перевірки законності документування громадянина Непалу ОСОБА_2 посвідкою на постійне проживання від 16.12.2022, рішення про видачу посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 03.07.2018 прийнято з порушенням вимог імміграційного законодавства України, оскільки відповідно до обліків ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області дозвіл на імміграцію в Україну позивачу не надавався.

При цьому, відповідачі, посилаючись на порушення позивачем пункту 1 частини 3 статті 4, статті 11 Закону № 2491-ІІІ, зазначають про недотримання ним вимог для отримання дозволу на імміграцію, на підставі якого громадянину Непалу ОСОБА_7 була видана спірна посвідка на постійне проживання.

Слід зауважити, що згідно з вимогами підпункту 1 пункту 64 Постанови № 321 саме скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України Про імміграцію" тягне за собою скасування раніше виданої посвідки на проживання.

Водночас, доказів скасування дозволу на імміграцію, як і інформації щодо дати, номеру його видачі, підстав та органу, який видав такий дозвіл, матеріали справи не містять.

Статтею 12 Закону № 2491-III передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції) визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі по тексту Порядок № 1983).

Відповідно до пункту 21 Порядку № 1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу (пункт 22 Порядку № 1983).

За приписами пункту 23 Порядку № 1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі (пункт 24 Порядку № 1983).

Аналіз наведених вище вимог Закону № 2491-III та Порядку № 1983 дозволяє дійти висновку, що перевірка питання скасування дозволу на імміграцію проводиться за поданням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів, МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби або органів, які у межах наданих їм повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Вказаними нормами на органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, як на суб`єктів владних повноважень, покладено обов`язок проведення всебічної перевірки на підставі відповідного подання.

Колегія суддів зазначає, що Законом № 2491-III встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Проте, доводи відповідача ґрунтуються лише на помилках суб`єкта владних повноважень під час здійснення ним своїх функцій з документування позивача посвідкою на постійне проживання.

Колегія суддів зазначає, що при наданні позивачу посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 03.07.2018, підстава 03/01 (один з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває в шлюбі понад два роки, є громадянином України, діти і батьки громадяни України) уповноважений територіальний орган ДМС повинен був провести перевірку підстав залишення на постійне проживання в Україні позивача та винести обґрунтоване рішення, яким або відмовити або надати дозвільний документ.

Водночас, не ставлячи під сумнів правомірність дій працівників уповноваженого територіального органу ДМС, якими було видано спірну довідку, органи міграційної служби через майже чотири роки приймають рішення про визнання такого документа недійсним.

При цьому, доказів того, що посвідка на постійне проживання громадянина Королівства Непал Ахамад Самеер серії НОМЕР_1 від 03.07.201 отримана позивачем у не передбачений законом спосіб, як і доказів притягнення до відповідальності посадових осіб, які складали, затверджували та видали посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 03.07.2018 за прийняття безпідставного рішення не надано ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів наголошує, що за змістом ч. 1 ст. 12 Закону № 2491-III органи ДМС не зобов`язані, а мають право скасовувати наданий дозвіл на імміграцію при наявності тих чи інших обставин, які можуть бути розцінені, як підстави для його скасування. У цьому питанні уповноважений орган наділений дискреційними повноваженнями, які передбачають право самостійного вибору варіанту поведінки чи прийняття рішення. Відповідно, це дозволяє уповноваженому органу об`єктивно оцінити обставини, які є підставою для можливого скасування дозволу, а також обставини, що настали після отримання особою дозволу на імміграцію, та прийняти пропорційне рішення з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод і інтересів особи та цілей, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" № 3477-ІV від 23.02.2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до приватного та сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Як випливає із предмету і мети статті 8 Конвенції, в національному законодавстві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання державних органів у права, гарантовані п.1.

Втручання має бути не лише здійснене згідно із законом, але й вважатися необхідним у демократичному суспільстві. Поняття необхідності передбачає, що для такого втручання є нагальна суспільна потреба і що втручання пропорційне законній меті його здійснення (рішення у справі Кембел проти Сполученого Королівства" від 25.03.1992 року п.44).

Суд повинен перевірити, чи було втручання виправданим та необхідним у демократичному суспільстві, та, зокрема, чи було воно пропорційним, і чи були причини, наданими національними органами влади на його виправдання, важливими та достатніми.

Крім того, згідно позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20.01.2012 «Рисовський проти України» зазначив, що ризик будь-якої помилки державного органу, повинен покладатись на саму державу та її органи.

Європейський суд зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Це є «гарантією стабільності суспільних відносин», яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов`язок виправити свої помилки.

Таким чином, принцип належного урядування передбачає, що допущені державними органами помилки не можуть виправлятися за рахунок інших осіб та тягнути для них негативні наслідки, а тому навіть якщо у 2018 році посвідка на постійне проживання надана позивачу через помилку посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.

Вказане узгоджується з практикою Верховного Суду, зокрема у постановах від 27 березня 2019 року по справі № 820/1863/17, від 17 квітня 2019 року по справі № 820/6675/16, від 03 квітня 2019 року по справі № 815/2473/17, від 20 березня 2019 року по справі № 820/391/17, від 16 січня 2019 року по справі № 815/1010/16, в яких викладена аналогічні правові висновки.

З урахуванням наведених положень Конвенції та правових позицій ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що прийняття відповідачем оскаржуваного висновку через 4 роки після отримання позивачем посвідки на постійне проживання, є втручанням в приватне життя позивача та є непропорційним, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване спірне рішення.

При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивачем надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не надано суду вироку суду, яким позивача засуджено до позбавлення волі, та будь-яких доказів того, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, або доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Отже, першим відповідачем, як суб`єктом владних повноважень не доведено правомірності пункту 1 наказу Державної міграційної служби України № 269 від 27.12.2022.

На підставі викладених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що дії відповідачів порушують право позивача на постійне проживання в Україні та його права і законні інтереси, як іноземця та породжують негативні наслідки для нього та його дружини, яка є громадянкою України.

Такими наслідками відповідно до ст. 13 Закону № 2491-III є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа яка не виїхала протягом місяця підлягає видворенню в порядку передбаченому законодавством. Крім того, згідно зі ст. 14 цього Закону, особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що висновок Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 16.12.2022, яким посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 03.07.2018 оформлена на ім`я громадянина Непалу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнана недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню та наказ Державної міграційної служби України від 27.12.2022 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» № 269 в частині, яким посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 03.07.2018 оформлена на ім`я громадянина ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнана недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, прийняті не на підставі та не у спосіб, що передбачені Законом України Про імміграцію та Порядком № 1983, а відтак є протиправними та підлягають скасуванню в судовому порядку.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України" (рішення від 08.11.2005) в межах свободи дій держави визначати які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнійший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява 33202/96, п. 120, ECHR 2000, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява 55555/08, п. 74, від 20.05.2010, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Таким чином, ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області поновити стан чинності посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 03.07.2018 оформлену на ім`я громадянина Непалу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Колегія суддів відхиляє доводи відповідачів про порушення позивачем строку звернення до суду, встановленого ч.ч. 1, 2 ст. 122 КАС України з огляду на наступне.

Так, частиною першої статті 118 КАС України регламентовано, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до позовної заяви було додано клопотання про поновлення строку звернення до суду з позовом в обґрунтування якого зазначено, що позивачу стало відомо про існування оскаржуваного наказу ДМС України від 27.12.2022 № 269 тільки 08.06.2023 після отримання відповіді на адвокатський запит.

З самим наказом ДМС України від 27.12.2022 №269 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» позивач ознайомився 27.07.2023.

Позовну заяву подано до Харківського окружного адміністративного суду 17.08.2023, що підтверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції на першому аркуші позовної заяви, тобто в межах шестимісячного строку, встановленого ч. 2 ст. 122 КАС України.

Враховуючи, що доказів направлення оскаржуваних рішень, ані доказів їх отримання відповідачами до матеріалів справи не надано, твердження про порушення позивачем строку звернення до суду є хибними.

Ухвалюючи судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційних скарг, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Враховуючи, що колегія суддів не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст.ст.243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційні скарги Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м.Києві та Київській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.10.2023 по справі № 520/22398/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді В.Б. Русанова С.П. Жигилій