Справа № 520/15925/23
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2024-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 р. Справа № 520/15925/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.12.2023, головуючий суддя І інстанції: Сагайдак В.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/15925/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області , Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області , Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , в якому просив:

- визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з 01.01.2002 по 31.12.2003, з 01.01.2004 по 30.06.2007, а також з 01.11.2011 по 31.12.2014, що оформлені рішенням №01 від 26.05.2023;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області провести перерахунок пенсії за віком ОСОБА_1 з дня її призначення з урахуванням зазначених періодів;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (ідентифікаційний код юридичної особи 14099344) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 1073,60 гривень судового збору та 4 000,00 гривень витрат позивача, що підлягають сплаті ним за професійну правничу допомогу, надану в суді першої інстанції;

- встановити судовий контроль за виконанням судового рішення, у випадку ухвалення рішення на користь позивача.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.12.2023 адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області Україна про відмову в призначенні пенсії № 01 від 26.05.2023.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути питання щодо зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з 01.01.2002 по 31.12.2003, з 01.01.2004 по 30.06.2007, а також з 01.11.2011 по 31.12.2014 р.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 300 грн (триста гривень).

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області Україна на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 300 грн (триста гривень).

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 1000 грн (одна тисяча гривень).

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області Україна на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 1000 грн (одна тисяча гривень).

У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.12.2023 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме: Законів України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, "Про пенсійне забезпечення", Постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 «Про затвердженння Порядоку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів вислухавши суддю доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, дослідивши письмові докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що позивачу 08 серпня 2020 року призначено пенсію за віком в сумі 3 129,00 гривень.

На усних консультаціях співробітники відповідача запевнили позивача в тому, що в підрахунок страхового стажу включений весь час його роботи.

22.04.2023 року позивач зміг отримати доступ до електронного кабінету пенсіонера на веб-порталі ПФУ в мережі інтернет, який здійснюється за допомогою використання кваліфікованого електронного підпису.

З даними електронного кабінету пенсіонера загальний трудовий стаж зазначений 35 років 11 місяців та 17 днів.

Згідно із відомостями трудової книжки, на день виникнення права на пенсію за віком, позивач працював безперервно з 1977 р. по 2020 роки. Загальний стаж його роботи становив 42 роки.

22.04.2023 позивач дізнався, що при призначенні пенсії порахований страховий стаж тільки за 32 роки, навіть менше ніж зазначено на веб-порталі ПФУ в кабінету пенсіонера, що негативно впливає на величину коефіцієнта для обрахунку пенсії.

У зв`язку з цим, 22.04.2023 через електронний кабінет пенсіонера позивач звернувся з електронним повідомленням до відповідача про надання пояснень про те, які періоди і з яких причин не включені до обрахунку стажу для визначення розміру пенсії.

18.05.2023 позивач отримав електронну відповідь про те, що до загального страхового стажу не враховані періоди роботи з 01.01.2002 по 31.12.2003, з 01.01.2004 по 30.06.2007, а також з 01.11.2011 по 31.12.2014 оскільки за ці періоди не сплачені страхові внески в сумі не меншій ніж мінімальний страховий внесок.

21.05.2023 позивач засобами електронного кабінету пенсіонера на веб-порталі ПФУ звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії у зв`язку із поданням додатковими документами, зокрема, виданою Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 довідки за вих. № 3 від 30.07.2020 про те, що гр. ОСОБА_1 з 01.01.2002 працює у нього за основним місцем роботи на посаді зварювальника-рихтувальника.

В цей же день позивач засобами електронного кабінету пенсіонера на веб-порталі ПФУ на підставі норми ст. 106 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" звернувся до відповідача із заявою/клопотанням про перерахунок пенсії, а також прикріплених до заяви довідки ФОП ОСОБА_2 від 30.07.2020 № 37 та довідки Повного товариства "Фаетон" від 24.07.2020 № 37 здійснити перерахунок пенсії за весь час її виплати з урахуванням періодів роботи з 01.01.2002 по 31.12.2003, з 01.01.2004 по 30.06.2007, а також з 01.11.2011 по 31.12.2014, за які роботодавцем не сплачені внески на пенсійне страхування, а позивач не є особою, на яку законом покладено відповідальність за таку несплату.

В клопотанні від 21.05.2023 позивач навів правову підставу (норму закону) яка дозволяє йому просити у відповідача зробити перерахунок пенсії із врахуванням періодів роботи позивача, за які роботодавцем не сплачені страхові внески в системі пенсійного страхування.

Рішенням № 01 від 26.05.2023 відповідач відмовив в перерахунку пенсії у зв`язку із наданою позивачем довідкою підприємця та це ж саме рішення відповідач надав у відповідь на клопотання позивача від 21.05.2023.

Разом з тим, згідно із відомостями трудової книжки позивача, а також відповідно до Довідки підприємця за вих. № 3 від 30.07.2020 з 01.01.2002 року по теперішній час позивач працює у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (код в ЄДРПО НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ).

Позивач, вважаючи дії відповідача протиправними звернувся з метою захисту своїх прав до суду.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що несвоєчасна сплата підприємством загальнообов`язкових страхових внесків не повинна порушувати права особи на належне пенсійне забезпечення, оскільки, обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до пенсійного фонду та відповідальність за нарахування, утримання та виплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у виді заробітної плати покладені на роботодавця, який виплачує такі доходи на користь платника податку внаслідок чого несвоєчасна сплата єдиного внеску роботодавцем не може позбавляти працівників підприємства права на зарахування періоду роботи працівника до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі.

Суд зазначив, що період роботи у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (код в ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) з 01.01.2002 по 31.12.2003, з 01.01.2004 по 30.06.2007, а також з 01.11.2011 по 31.12.2014 підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.

З урахуванням дискреційних повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення пенсії та визначення підстав, за яких призначається пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні, суд дійшов висновку про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій встановлені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною 4 ст. 24 Закону № 1058-IV встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 44 Закону № 1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

Судовим розглядом встановлено, що 21.05.2023 позивач засобами електронного кабінету пенсіонера на веб-порталі ПФУ звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії у зв`язку із поданням додатковими документами, зокрема, виданою Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 довідки за вих. № 3 від 30.07.2020 про те, що гр. ОСОБА_1 з 01.01.2002 працює у нього за основним місцем роботи на посаді зварювальника-рихтувальника.

Відповідно до ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно з п.п. 23, 24 Порядку № 637, документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою (у разі наявності). Для підтвердження стажу роботи приймаються лише ті відомості про період роботи, що внесені до довідки на підставі документів, або відповідно до вимог цього Порядку.

Так спірні правовідносини виникли з приводу зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з з 01.01.2002 по 31.12.2003, з 01.01.2004 по 30.06.2007, а також з 01.11.2011 по 31.12.2014.

Із матеріалів справи встановлено, що окрім трудової книжки серії НОМЕР_3 від 22.08.1977, яка містить запис № 20 про працевлаштування позивача 01.01.2002 до ФОП ОСОБА_2 на посаду зварювальник рихтовщик (працює по час звернення з заявою про перерахунок пенсії до відповідача, запис про звільнення відсутній), позивачем до відповідача подано також довідку, видану Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 за вих. № 3 від 30.07.2020 про те, що гр. ОСОБА_1 з 01.01.2002 працює у нього за основним місцем роботи на посаді зварювальника-рихтувальника.

Отже судовим розглядом встановлено та не спростовано відповідачем, що трудова книжка ОСОБА_1 містить відповідні записи, до яких у пенсійного органу не було заперечень під час прийняття оскаржуваного рішення, якими підтверджується факт роботи позивача у спірний період у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 .

При цьому, єдиною підставою не зарахування вказаного періоду роботи позивача до його страхового стажу за висновками відповідача стала відсутність відомостей про сплату страхових внесків із заробітної плати, нарахованої позивачу у вказаний період, що вбачається з відповіді №13041-123/К-03/8-2000/23 від 16.05.2023 (а.с. 24).

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону № 1058-IV страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Згідно зі ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платниками єдиного внеску є, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством.

Статтею 9 вказаного Закону встановлено, що у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

У свою чергу ст. 106 Закону № 1058-XV передбачено, що відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Отже, за загальним правилом, несвоєчасна сплата підприємством страхових внесків, за умови підтвердження роботи особи на такому підприємстві, отримання заробітної плати та утримання з неї єдиного соціального внеску, не повинна порушувати законні права та інтереси позивача, зокрема, порушувати його право на належне пенсійне забезпечення, оскільки обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до пенсійного фонду покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може позбавляти працівників права на зарахування періоду роботи до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі.

Аналогічні висновки сформовано Верховним Судом у постановах від 27.03.2018 у справі № 208/6680/16-а (2а/208/245/16), від 24.04.2018 у справі № 490/12392/16-а, від 20.03.2019 у справі № 688/947/17, від 30.09.2019 у справі № 316/1392/16-а.

При цьому посилання апелянта на те, що у спірний період позивач не надав довідок, відомостей або матеріалів на підтвердження сплати страхових внесків за спірні періоди, не спростовують висновків про те, що саме на підприємство покладено обов`язок з їхньої сплати.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується із твердженням суду першої інстанції, що період роботи у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з 01.01.2002 по 31.12.2003, з 01.01.2004 по 30.06.2007, а також з 01.11.2011 по 31.12.2014 підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області Україна про відмову в призначенні пенсії № 01 від 26.05.2023 та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути питання щодо зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з 01.01.2002 по 31.12.2003, з 01.01.2004 по 30.06.2007, а також з 01.11.2011 по 31.12.2014 р.

Статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що стягнення судових витрат стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно із ч. 2 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до ч. 6 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", визначено, що інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Згідно із ч. 3 ст. 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Відповідно до п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 р. № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (в подальшому - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Аналогічні висновки щодо застосування норм матеріального права, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 р. у справі № 826/1216/16 та в постановах Верховного Суду від 17.09.2019 р. у справі № 810/3806/18, від 31.03.2020 р. у справі № 726/549/19.

Вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постанові Верховного Суду від 02.09.2020 р. у справі № 826/4959/16.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Крім того, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду від 26.06.2019 р. у справі № 200/14113/18-а, від 31.03.2020 р. у справі № 726/549/19, від 21.05.2020 р. у справі № 240/3888/19, від 11.02.2021 р. у справі № 520/9115/19, № 640/19536/18 від 03.02.2022 р.

Також, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг з категорією складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до суду апеляційної інстанції подано наступні документи: копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ № 4131, копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АХ № 1114326 від 23.06.2023 та акт наданих послуг №2 до Договору про надання юридичних послуг (правничої допомоги) № 25/05-23 від 25.05.2023) від 06.02.2024. Згідно з договором та актом сума витрат на професійну правничу допомогу є фіксованою та становить 2000 гривень.

Акт не містить детального опису наданих послуг, кількості витрачених годин, тощо.

Колегія суддів звертає увагу, що позивачем до клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції не надано доказів здійснених ОСОБА_1 витрат, необхідних для надання правничої допомоги, відповідно до виимог ч. 4 ст. 134 КАС України, яка передбачає саме витрати здійснені позивачем, а не такі, що відбудуться в майбутньому, тому до суду повинен бути наданий доказ здійснення позивачем витрат, якого до заяви не надано.

Колегія суддів зауважує, що акт наданих послуг №2 до Договору про надання юридичних послуг (правничої допомоги) № 25/05-23 від 25.05.2023) від 06.02.2024 не є належним доказом, здійснених ОСОБА_1 витрат, необхідних для надання професійної правничої допомоги, відповідно до виимог ч. 4 ст. 134 КАС України, яка передбачає саме витрати здійснені позивачем, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

З урахуванням викладеного, судова колегія дійшла висновку, що в силу положень ч. 4 ст. 134 КАС України, оскільки матеріали справи не містять належних доказів здійснених ОСОБА_1 витрат, необхідних для надання правничої допомоги, то також відсутні підстави для відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу такої сторони.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.

За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та свідчать про незгоду із правовою оцінкою суду першої інстанції обставин справи, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Таким чином, колегія суддів, згідно ст. 316 КАС України вирішила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.12.2023 по справі №520/15925/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді О.В. Присяжнюк Л.В. Любчич