Справа № 300/5973/23
Суддя: Скільський І.І.
Дата ухвалення: 2024-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"25" березня 2024 р. справа № 300/5973/23
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Скільського І.І., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Держпраці в Івано-Франківській області про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення різниці у заробітній платі за час простою,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління Держпраці в Івано-Франківській області (далі відповідач), в якому просить:
- визнати незаконним та скасувати наказ Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 14.07.2023 №18-к «Про оголошення простою»;
- стягнути з Управління Держпраці в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 різницю у заробітній платі за час простою за період з 17.07.2023 по 31.08.2023 у розмірі 8 604,76 грн, з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів та за період до скасування наказу Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 14.07.2023 №18-к «Про оголошення простою».
Позовні вимоги мотивовані тим, що після поновлення на роботі на виконання судового рішення по справі №300/5212/22, відповідачем видано незаконний наказ від 14.07.2023 №18 к «Про оголошення простою», яким з 17.07.2023 Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області оголошено простій, не з вини працівника. Так, на думку позивача, у відповідача були відсутні підстави встановлення простою. Окрім цього, їй не було запропоновано будь-яку іншу роботу в Південно-Західному міжрегіональному управлінні Державної служби з питань праці у зв`язку із реорганізацією відповідача.
Івано-Франківський окружний адміністративний суд ухвалою від 05.09.2023 позовну заяву залишив без руху, встановив строк для усунення її недоліків шляхом надання (долучення) документа про сплату судового збору в розмірі 858,88 грн (а.с.16-18).
Позивач, 06.09.2023 виконала вимоги ухвали суду від 05.09.2023 про залишення позовної заяви без руху (а.с.20-21).
Івано-Франківський окружний адміністративний суд ухвалою від 11.09.2023 відкрив провадження в цій адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.22-23).
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву (а.с.30-33), в якому позовні вимоги не визнав. У відзиві від 12.10.2023 представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечив та вказав, що станом на сьогодні Управління Держпраці перебуває у стані припинення та з 05.12.2022 фактично припинило здійснення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах. У зв`язку із цим, наказом від 14.07.2023 №18-к, ОСОБА_1 оголошено простій не з вини працівника з 17.07.2023. Також зазначено, що оскільки у спірних правовідносинах триває процедура ліквідації Управління Держпраці, то позивач підлягала звільненню із займаної посади з підстав ліквідації юридичної особи згідно з пунктом 11 частини 1 статті 87 Закону України «про державну службу», а не реорганізації згідно з пунктом 1 частини 1 статті 87 згаданого Закону. Тобто, на переконання представника відповідача, в Управління Держпраці в Івано-Франківській області не виникало обов`язку щодо надання позивачу пропозиції щодо зайняття іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби. Відмічено, що з 17.07.2023, у зв`язку із виданням спірного наказу, позивачу нараховується заробітна плата у розмірі двох третин посадового окладу, у зв`язку з простоєм, у сумі 5 000 грн. Також звернуто увагу суду на те, що ОСОБА_1 погодилась з наказом №18-к, оскільки власноручно його підписала. З огляду на викладене, представник відповідача вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.
17.10.2023 позивач подала до суду відповідь на відзив відповідача, відповідно до якої не погоджується з аргументами відповідача та вважає їх безпідставними. Так, зазначила, що є безпідставними доводи відповідача про те, що перебування Управління у стані припинення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах є підставою для оголошення позивачу простою не з вини працівника з 17.07.2023. Також відмітила що у спірному наказі про оголошення простою проставлено дату та підпис, що свідчить про ознайомлення ОСОБА_1 зі змістом наказу, а не згода з ним. Окрім цього, за доводами позивача, у зв`язку з виданням відповідачем наказу про простій та не вчинення дій щодо працевлаштування та забезпечення позивача роботою на виконання функцій державного службовця, призвело до недоотримання ОСОБА_1 заробітної плати в повному обсязі відповідно ст. 50 Закону України «Про державну службу» (а.с.37-40).
Суд, розглянувши відповідно до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, дослідивши докази і письмові пояснення, викладених у заявах по суті справи, встановив наступне.
Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області видано наказ №269-к від 12.12.2022 «Про звільнення ОСОБА_1 », згідно з яким позивача звільнено із займаної нею посади 12.12.2022 у зв`язку з ліквідацією державного органу, відповідно до пункту 11 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».
Правомірність винесення вказаного наказу була предметом розгляду у справі №300/5212/22, за позовом ОСОБА_1 . Так, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.06.2023 визнано протиправним і скасовано наказ Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 12.12.2022 за №269-к «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу з питань гігієни та експертизи умов праці Управління Держпраці в Івано-Франківській області з 13.12.2022. Стягнуто з Управління Держпраці в Івано-Франківській області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.12.2022 по 27.06.2023 в сумі 105 040,77 грн, без урахування обов`язкових податків та зборів.
На виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.06.2023 у справі №300/5212/22, наказом Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 07.07.2023 №13-к позивача поновлено на посаді начальника відділу з питань гігієни та експертизи умов праці з 13.12.2022 (а.с.36).
Надалі, голова комісії з ліквідації Управління Держпраці в Івано-Франківській області 14.07.2023 видав наказ №18-к «Про оголошення простою», яким оголошено ОСОБА_1 начальнику відділу з питань гігієни та експертизи умов праці простій не з вини працівника з 17.07.2023. Також вказаним наказом зобов`язано здійснювати нарахування заробітної плати позивачу на весь період простою у розмірі двох третин посадового окладу, встановленого штатним розписом Управління Держпраці в Івано-Франківській, введеним в дію з 01.01.2022 (а.с.36 зворотна сторона).
Уважаючи такий наказ незаконним, позивач звернулась до суду з даним позовом для захисту своїх прав.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в редакції, чинній на момент врегулювання спірних правовідносин.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно із частиною першою статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
У цьому випадку позивач є державним службовцем, а тому, окрім Кодексу законів про працю України, застосовуються норми Закону України «Про державну службу».
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про державну службу» державна служба це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. Державний службовець це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Також відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом.
Законом України «Про державну службу» та Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не врегульоване питання простою на роботі, а тому такі питання врегульовані загальними нормами трудового законодавства КЗпП України.
Відповідно до ст. 34 Кодексу законів про працю України простій це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.
Так, підставою спірного наказу є припинення Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах.
Однак, суд звертає увагу, що фактично відповідач припинив повноваження та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах ще з 2022 року, коли було створене Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці як правонаступник відповідача.
Так, з цього приводу суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 №1074 затверджено «Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади».
Пунктом 5 вказаного Порядку №1074 передбачено, що орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.
Відповідно до п. 6 названого Порядку №1074 права та обов`язки органів виконавчої влади у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади переходять до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.
Згідно п. 3 згаданого Порядку №1074 пропозиція щодо утворення, реорганізації або ліквідації органу виконавчої влади вноситься Прем`єр- міністрові України членом Кабінету Міністрів України з урахуванням пріоритетів діяльності Кабінету Міністрів України, необхідності забезпечення здійснення повноважень органів виконавчої влади і недопущення дублювання їх повноважень та повинен містить: у разі ліквідації органу виконавчої влади - обґрунтування щодо доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такого органу або передачі їх іншим органам виконавчої влади.
Також ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
Так, особливістю ліквідації державного органу як юридичної особи публічного права є те, що одночасно з його ліквідацією припиняється й реалізація державою функцій, покладених на цей орган.
Згідно правової позиції Верховного Суду України викладеної ним в постановах від 04.03.2014 по справі № 21-8а14, від 27.05.2014 по справі №21-108а14, від 28.10.2014 по справі №21-484а14, від 19.01.2016 по справі №810/1783/13-а, ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою.
У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.
У зв`язку з цим судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо працівників, з`ясовувати фактичність ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). Під час вирішення зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема, чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший орган.
Судом встановлено, що Кабінетом міністрів України прийнято постанову від 12.01.2022 №14 «Про деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці», п. 1 якої вирішено ліквідувати як юридичну особу публічного територіальне управління Державної служби України з питань праці Управління Держпраці в Івано- Франківській області.
Пунктом 2 даної постанови постановлено утворити як юридичну особу публічного права міжрегіональний територіальний орган Державної служби України з питань праці Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.
Пунктом 3 даної постанови визначено, що:
1) територіальні органи Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань праці і прийняттям рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються. Таке рішення приймається Державною службою з питань праці після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань даних про міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворені згідно з пунктом 2 цієї постанови, затвердження положень про них, структур, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій;
2) здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів Державної служби з питань праці згідно з пунктом 1 цієї постанови та утворенням міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань праці згідно з пунктом 2 цієї постанови, покладається на Державну службу з питань праці;
3) міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, виконують завдання і функції територіальних органів Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1, а саме: Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці завдання і функції Управління Держпраці в Івано-Франківській області, Управління Держпраці у Тернопільській області, Управління Держпраці у Чернівецькій області.
Отже, даною постановою чітко встановлено, що завдання та функції ліквідованого Управління Держпраці в Івано-Франківській області виконує Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.
Крім того, п. 5 даної постанови встановлено, що Державній службі з питань праці забезпечити передачу майна територіальних органів Державної служби з питань праці, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, міжрегіональним територіальним органам Державної служби з питань праці, утвореним згідно з пунктом 2 цієї постанови.
Наказом Держпраці від 23.09.2022 за №166 «Про утворення Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці» утворено як юридичну особу публічного права Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.
Державною службою України з питань праці видано наказ від 02.12.2022 за №230 «Про можливість забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій», яким вирішено погодитися із пропозицією Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці щодо можливості забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій, визначених Положенням про Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, затвердженим наказом Держпраці від 23.09.2022 за №172 та іншими нормативно-правовими актами з 05.12.2022.
Цим же наказом визначено Управлінню Держпраці в Івано-Франківській області, Управлінню Держпраці у Тернопільській області та Управлінню Держпраці у Чернівецькій області припинити з 05.12.2022 здійснення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах.
Отже, функції з реалізації державної політики у відповідних сферах не були припинені, а продовжують виконуватись працівниками Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці.
З наведеного вище слідує, що Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці має ті ж самі основні завдання, що й і Управління Держпраці в Івано-Франківській області, а постанова КМУ від 12.01.2022 №14 про їх створення і ліквідацію не містить жодних обґрунтувань доцільності відмови ліквідованого органу від виконання вищезазначених функцій і завдань або їх передачі новоствореному органу, як це визначено згаданими вище п. 3 Постанови КМУ від 20.10.2010 №1074 та позицією Верховного Суду України.
Таким чином, суд уважає, що в цьому випадку Управління Держпраці в Івано-Франківській області фактично було реорганізовано в Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, а не ліквідовано.
Зміст оскаржуваного наказу №18-к від 14.07.2023 «Про оголошення простою», яким оголошено простій, не з вини працівника, Ользі Ткачівській, начальнику відділу з питань гігієни та експертизи умов праці Управління Держпраці в Івано-Франківській області з 17 липня 2023 року, вказує на те, що єдиною підставою для оголошення простою позивачу стало припинення Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області здійснення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах.
В даному випадку судом встановлено, що такі функції з реалізації державної політики у відповідних сферах які виконувались Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області не були припинені а перейшли до Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці та станом на час прийняття оскаржуваного наказу виконувались Південно-Західним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці.
Також суд зазначає, що станом на час прийняття оскаржуваного наказу в Управління Держпраці в Івано-Франківській області були відсутні повноваження на виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах та ним не здійснювались починаючи з 2022 року, що виключає можливість зупинення роботи, яка Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області у спірний період не здійснювалась.
Окрім того, оскаржуваний наказ відповідача не містить жодних обгрунтувань щодо не можливості переведення позивача, у зв`язку з припиненням Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області здійснення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах, на рівнозначну або нижчу (за її згоди) посаду до Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, якому передано повноваження та функції Управління Держпраці в Івано-Франківській області.
Враховуючи встановлені судом обставини суд доходить висновку, що наказ Управління Держпраці в Івано-Франківській області №18-к від 14.07.2023 «Про оголошення простою», яким оголошено простій, не з вини працівника, Ользі Ткачівській, начальнику відділу з питань гігієни та експертизи умов праці Управління Держпраці в Івано-Франківській області з 17 липня 2023 року, є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо стягнення з Управління Держпраці в Івано-Франківській області на користь позивача різниці у заробітній платі (середньому заробітку) за весь час простою з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).
Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити роботодавця чи бригадира, майстра або посадових осіб.
За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.
Час простою з вини працівника не оплачується.
На період освоєння нового виробництва (продукції) роботодавець може здійснювати працівникам доплату до попереднього середнього заробітку на строк не більш як шість місяців.
Відповідно до п. 1 наказу Управління Держпраці в Івано-Франківській області №18-к від 14.07.2023 «Про оголошення простою», ОСОБА_1 начальнику відділу з питань гігієни та експертизи умов праці Управління Держпраці в Івано-Франківській області, оголошено простій з 17 липня 2023 року, та відповідно до п.3 цього наказу, вказано про здійснення нарахування заробітної плати ОСОБА_1 на весь період простою в розмірі двох третин посадового окладу, встановленим штатним розписом Управління Держпраці в Івано-Франківській області, введеним в дію з 01.01.2022 року.
Згідно наданої відповідачем інформації, на виконання ухвали суду від 13.03.2024 про витребування доказів, позивач відповідно до наказу Управління Держпраці в Івано-Франківській області №18-к від 14.07.2023 «Про оголошення простою» перебувала у простої не з вини працівника у період з 17.07.2023 по 20.02.2024 (до моменту звільнення).
Таким чином період з 17.07.2023 по 20.02.2024 є періодом простою позивача, що становить 157 робочих дні.
Відповідно до довідки про доходи №2 від 18.03.2024 середньоденна заробітна плата позивача становить 744,97 грн, отже позивачу було недоплачено середню заробітну плату за один робочий день в розмірі 496,45 грн (744,97 - 248,52 грн).
Таким чином у зв`язку з тим, що простій у роботі позивача не мав законних підстав, позивач має право на виплату середньої заробітної плати за період простою у повному обсязі в розмірі 77 942,65 грн (496,45 грн х 157 робочі дні).
Враховуючи встановлені судом обставини, суд доходить висновку, що позовні вимоги про стягнення з Управління Держпраці в Івано-Франківській області на користь позивача різниці у заробітній платі (середньому заробітку) за весь час простою з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів є правомірними та належать задоволенню шляхом стягнути з Управління Держпраці в Івано-Франківській області на користь позивача недоплачений середній заробіток за період простою з 17.07.2023 по 20.02.2024 в розмірі 77 942,65 грн, з урахуванням обов`язкових платежів.
Згідно із ч. 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд доходить висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат між сторонами.
Стаття 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначає види судових витрат.
Відповідно до частини 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 132 даного Кодексу до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частиною 1 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно частини 2 статті 134 даного Кодексу за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно з пунктом 1 частини 3 зазначеної статті Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Відповідно до частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частина 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Документально підтвердженими судовими витратами в даній справі є витрати позивача на сплату судового збору в розмірі 858,88 грн, згідно квитанції від 06.09.2023, та витрати, пов`язані з розглядом справи (на професійну правничу допомогу) в розмірі 3 000 гривень згідно ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АТ №1034180, виданого на представлення інтересів позивача адвокатом Булавинцем Миколою Миколайовичем відповідно до договору про надання правової допомоги від 13.12.2022; акту (опису) робіт (наданих послуг) та витрат робочого часу від 01.11.2023, квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки за №67563263 від 02.11.2023 на суму 3 000 гривень.
Розмір витрат позивача на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаними роботами (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; значенням справи для сторони.
Як наслідок, враховуючи, що позов підлягає задоволенню, то на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці в Івано-Франківській області підлягають стягненню судовий збір в розмірі 858,88 грн, та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 грн.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
позов задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати наказ Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 14.07.2023 №18-к «Про оголошення простою».
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя /підпис/ Скільський І.І.