Справа № 260/16/24
Суддя: Микуляк П.П.
Дата ухвалення: 2024-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

22 березня 2024 року м. Ужгород№ 260/16/24
Суддя Закарпатського окружного адміністративного суду Микуляк П.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ), яким просить суд:

- визнати протиправною відмову Житлової комісії Військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 прикордонного загону) Державної прикордонної служби України, в реалізації права ОСОБА_1 на житлову пільгу - виключення з числа службових квартири за адресою: АДРЕСА_1

- зобов`язати Житлову комісію військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України), звернутися до Ужгородської міської ради з клопотанням про виключення квартири за адресою: АДРЕСА_1 з числа службових.

Позовна заява обґрунтована тим, що з 12.06.2004 позивач був переведений на службу з НОМЕР_3 прикордонного Волинського загону Державної прикордонної служби України до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ) на посаду першого заступника начальника загону , що підтверджується Витягом із послужного списку.

27.01.2005 року позивач подав рапорт на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 про зарахування на квартирний облік , як безквартирного, для отримання жилої площі в місті Чоп, склад сім`ї 4 особи.

02.09.2005р. позивач подав рапорт на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 про вирішення питання щодо надання ОСОБА_1 та членам сім`ї житла за місцем проходження служби, виходячи із наявного житлового фонду. Вказаний рапорт був підписаний начальником прикордонного загону 03.09.2005р.

Згідно довідки від 01.02.2005р. №208 виданої Волинським обласним бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не зареєстровано на праві власності нерухоме майно (квартира, житловий будинок) за адресою: АДРЕСА_3 .

В подальшому, Протоколом №1 спільного засідання командування та житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 від 25 січня 2005 року ОСОБА_1 (склад сім`ї 4 особи) надано службову трьох кімнатну квартиру АДРЕСА_4 .

07.09.2005р. Виконавчим комітетом міської ради народних депутатів м. Ужгорода видано Ордер за №001264 серії CЛ на право зайняття квартири АДРЕСА_4 .

У довідці від 27.09.2022р. за № 702/200 , виданої військовою частиною НОМЕР_2 Державної прикордонної служби України про забезпечення житлом зазначено, що ОСОБА_1 у період проходження служби в НОМЕР_1 прикордонному загоні з 30.06.2004 року по 05.12.2005 року забезпечувався службовою житловою площею.

У відповіді на запит адвоката від 20.09.2023 року НОМЕР_1 прикордонний загін ДПС України повідомляє, що ОСОБА_1 під час служби в прикордонному загоні на квартирному обліку не перебував. Однак надати адвокату витяги з протоколів житлової комісії про зарахування та виключення з квартирного обліку ОСОБА_1 надати неможливо у зв`язку з їх відсутністю.

09.10.2023 року позивачем було направлено клопотання начальнику військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) та голові житлової комісії військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) про виключення з числа службового житла трьох кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

13 листопада 2023 року за результатами розгляду клопотання , відповідно до п.3 Постанови КМУ №1081 від 03.08.2006 року «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» та п.2 розділу І Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Державної прикордонної служби України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 18 січня 2021 року №26, прийнято рішення відмовити ОСОБА_1 у порушенні клопотання перед Адміністрацією Держприкордонслужби України у зв`язку з отриманням позивачем та членами його сім`ї житлової площі для постійного проживання за адресою : АДРЕСА_3 , житловою площею 55,7 кв.м. (відповідно до довідки про отримання постійної житлової площі в ІНФОРМАЦІЯ_3 (в/ч НОМЕР_4 №20 від 30.01.2023 року).

Під час проходження військової служби у в/ч НОМЕР_4 забезпечувався постійною чотирьох кімнатною квартирою за адресою: АДРЕСА_3 , на склад сім`ї із 5 (п`яти) осіб.

Житлова справа ОСОБА_1 була направлена до Луцької міської ради для затвердження рішення гарнізонної житлової комісії військової частини НОМЕР_4 про надання житлової площі на засіданні виконавчого комітету Луцької міської ради (рішення від 30.08.2002 №327 ). Статус службова зазначеній квартирі не надавався.

Позивач зазначає, що інформації щодо здійснення приватизації житла ОСОБА_1 під час проходження служби у військовій частині НОМЕР_4 немає. За адресою в/ч НОМЕР_4 ( АДРЕСА_5 ) приватизацію житла не здійснював.

Право приватної власності на квартиру в АДРЕСА_3 набула ОСОБА_5 , на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Луцькою міською радою 11.02.2005 року №663 від 18.02.2005 року.

Позивач вважає, що він не мав змоги здійснити приватизацію виділеного житла, оскільки з 04.03.2003р. був переведений на службу з в/ч НОМЕР_4 НОМЕР_3 прикордонний Волинський загін) до ІНФОРМАЦІЯ_4 ( наказ ПІ 1 № 33 від 04.03.2003р .), де був зареєстрований по місцю несення служби.

Представником відповідача до суду було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечує щодо задоволення позовної заяви та зокрема зазначає, що згідно витягу з протоколу №1 спільного засідання командування та житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 від 25 січня 2005 року майору ОСОБА_1 на склад сім`ї 4 особи було надано «службову» три кімнатну квартиру АДРЕСА_6 .

На підставі Рішення Ужгородської міської ради №138 - видано ордер ОСОБА_1 , першому заступнику начальника загону - начальнику штабу в/ч НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає із сім`єю у складі 4-х чоловік у службовому приміщенні по АДРЕСА_2 на квартиру АДРЕСА_4 , що складається з 3-х кімнат житловою площею 40,71 кв. м. кухні і ванної. Склад сім`ї - 4 чол.

Службовий ордер видано на підставі рішення житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 в/ч НОМЕР_2 , протокол №І від 28.01.2005 p., листа Адміністрації Державної прикордонної служби України №Т/6-9-81-65 від 21.08.2004 р.

09 жовтня 2023 року на адресу НОМЕР_1 прикордонного загону надійшло клопотання ОСОБА_1 про виключення з числа службового житла трьох кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

13 листопада 2023 року за результатами засідання Житлової комісії прикордонного загону членами комісії було прийнято рішення відмовити ОСОБА_1 у порушенні клопотання перед Адміністрацією Держприкордонслужби України про зняття статусу службового із житла, у зв`язку з отриманням позивачем та членами його сім`ї житлової площі для постійного проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Представник відповідача зауважує, що військовослужбовці які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, мають право отримати жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошову компенсацію. Право та отримання житлового приміщення для постійного проживання військовослужбовець мас право один раз протягом усього часу проходження військової служби.

Довідкою від 30 січня 2023 року №20 про забезпечення житлом, виданою військовослужбовцю запасу ОСОБА_1 про те, що вій у період проходження служби в НОМЕР_3 прикордонному загоні, АДРЕСА_5 з 25.05.1994 по 31.07.1999 та з 21.09.2001 по 01.08.2003 житловою площею забезпечувався. Отримав постійне жиле приміщення кв. АДРЕСА_7 .

Довідкою від 22 листопада 2018 року №553 виданою прапорщику запасу ОСОБА_2 про те, що вона у період служби у ІНФОРМАЦІЯ_3 з 02.09.1993 р. до 28.01.2005 р. забезпечувалася 4-х кімнатною постійною квартирою (житл. пл. 55,7 кв. м.) за адресою: АДРЕСА_3 , в складі сім`ї чоловіка ОСОБА_1 .

Довідкою від 13.02.2018 року №32 виданою ОСОБА_2 про те, що вона була забезпечена житловою площею за адресою: АДРЕСА_8 -х кімнатною постійною квартирою (житл. пл. - 55,7 кв. м.), у складі сім`ї полковника ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 , дружина - ОСОБА_2 , син - ОСОБА_4 , дочка ОСОБА_3 , мати дружини - ОСОБА_5 ).

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, з якою вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_7 , загальною площею 98,3 кв.м. належить ОСОБА_5 .

Представник вважає, що право власності на першу квартиру оформлено на члена сім`ї позивача, відтак рішення Житлової комісії НОМЕР_1 прикордонного загону про відмову ОСОБА_1 у порушенні клопотання перед Адміністрацією Держприкордонслужби України про зняття статусу службового із житла, за адресою: АДРЕСА_1 є законним та справедливим.

Судом встановлено, що відповідно до Витягу з протоколу №42 від 4 липня 2002 року засідання гарнізонної житлової комісії м. Луцьк, за результатами засідання житлової комісії було розподілено - 4-х кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_9 (загальна площа 99,9 м. кв., житлова 55,7 м. кв.) майору ОСОБА_1 з сім`єю із 5-ти чоловік:

- Майор ОСОБА_1

- Дружина: ОСОБА_2 ;

- Дочка: ОСОБА_3 ;

- Син: ОСОБА_4 ;

- Мати дружини: ОСОБА_5 .

З 12.06.2004 позивач був переведений на службу з ІНФОРМАЦІЯ_5 до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ) на посаду першого заступника начальника загону.

27.01.2005 року позивачем було подано рапорт на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 про зарахування майора ОСОБА_1 на квартирний облік, як безквартирного, для отримання житлової площі в місті Чоп, склад сім`ї 4 особи, та в подальшому позивача зараховано на квартирний облік.

02.09.2005р. позивач подав рапорт на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 про вирішення питання щодо надання ОСОБА_1 та членам сім`ї житла за місцем проходження служби, виходячи із наявного житлового фонду. Вказаний рапорт був підписаний начальником прикордонного загону 03.09.2005р.

Згідно довідки від 01.02.2005р. №208 виданої Волинським обласним бюро технічної інвентаризації про те, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за ними не зареєстровано на праві власності нерухоме майно (квартира, житловий будинок) за адресою: АДРЕСА_3 .

В подальшому, Протоколом №1 спільного засідання командування та житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 від 25 січня 2005 року ОСОБА_1 (склад сім`ї 4 особи) надано службову трьох кімнатну квартиру АДРЕСА_4 .

07.09.2005р. Виконавчим комітетом міської ради народних депутатів м. Ужгорода мені видано Ордер за №001264 серії CЛ на право зайняття квартири АДРЕСА_4 .

09 жовтня 2023 року на адресу НОМЕР_1 прикордонного загону надійшло клопотання ОСОБА_1 про виключення з числа службового житла трьох кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

13 листопада 2023 року за результатами засідання Житлової комісії прикордонного загону членами комісії було прийнято рішення відмовити ОСОБА_1 у порушенні клопотання перед Адміністрацією Держприкордонслужби України про зняття статусу службового із житла, у зв`язку з отриманням позивачем та членами його сім`ї житлової площі для постійного проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи спірні правовідносини по суті, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносин регулюються Житловим кодексом України (далі ЖК України), Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі - Закон №2011-XII), Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року №1081 (далі - Порядок №1081) та Інструкцією з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року №380 (Інструкція №380).

Як передбачено ч.1 ст.9 ЖК України, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Відповідно до положень ст.43 ЖК України громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Порядок визначення черговості надання громадянам жилих приміщень встановлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України.

Згідно зі ст.48 ЖК України жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки.

Закон №2011-ХІІ відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Суд зазначає, що згідно зі ст.1-2 Закону №2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (ст.2 Закону №2011-ХІІ).

Відповідно до ст.9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Питання щодо забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями врегульоване положеннями ст.12 Закону №2011-ХІІ.

Пунктом 1 ст.12 Закону №2011-ХІІ визначено, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла, з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті (абзац четвертий пункту 1 статті 12 Закону №2011-ХІІ).

Абзацом 1 п.9 ст.12 Закону №2011-ХІІ встановлено, що військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас за станом здоров`я або якщо вони на час звільнення мають вислугу військової служби не менше 20 років, або у відставку, а також у зв`язку зі скороченням штатів чи проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості їх використання на військовій службі, залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки і відповідних квартирно-експлуатаційних органах та користуються правом позачергового одержання житла. Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Військовослужбовці, які набули право на пенсію відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, залишаються на такому обліку та користуються правом позачергового одержання житла.

Отже, зазначеними нормами Закону №2011-ХІІ держава взяла на себе обов`язок забезпечення військовослужбовців (військовослужбовців запасу) жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення, на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених ЖК, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, тобто один раз протягом усього часу проходження військової служби.

Відповідно ст.12 Закону №2011-ХІІ Кабінет Міністрів України затвердив Порядок №1081, який визначає механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського (у тому числі осіб, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, розвідувальних органів, посади в яких комплектуються військово-службовцями, у тому числі звільнених в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у військових частинах, закладах, установах та організаціях (далі - військові частини) після звільнення (далі - військовослужбовці) та членів їх сімей.

Згідно з п.3 Порядку №1081 військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання. Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання провадиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла. Житлові приміщення надаються військовослужбовцям у межах норм, встановлених законодавством.

Пункт 22 Порядку №1081 встановлює, що облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов (далі - облік), ведеться у військових частинах та квартирно-експлуатаційних органах.

Пункт 30 Порядку №1081 передбачає випадки, коли військовослужбовці знімаються з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, а саме у разі: 1) поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла; 2) засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження; 3) звільнення з військової служби за службовою невідповідністю у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; 4) подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; 5) в інших випадках, передбачених законодавством.

З метою вдосконалення забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року №380 затверджено Інструкцію з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями.

Відповідно до п.2, 4, 5 розділу І Інструкції №380 забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями від Міністерства оборони України здійснюється за рахунок: новозбудованого, вивільненого або придбаного житла; надання грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення (за згодою військовослужбовця); переобладнання нежилих приміщень фонду Міноборони у жилі (крім приміщень, розташованих на територіях, які використовуються за призначенням військовими частинами). Військовослужбовцям, які перебувають на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання, та які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються житлові приміщення для постійного проживання або за їх бажанням виплачується грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Житлові приміщення для постійного проживання та грошова компенсація за належне для отримання жиле приміщення надаються один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла. Військовослужбовці мають право здати отримане за рахунок Міноборони постійне житло або рівнозначне житло, яке відповідає санітарно-технічним вимогам, у населених пунктах, регіонах, в яких воно було отримане, та за умови потреби Міноборони в такому житлі із подальшим правом на забезпечення житлом від Міноборони у встановленому законодавством порядку.

За приписами пунктів 1, 2 розділу VІ Інструкції №380 житловими приміщеннями для постійного проживання забезпечуються військовослужбовці та члени їх сімей, які відповідно до вимог статті 12 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей набули права та не забезпечувалися постійним житлом протягом усього часу проходження військової служби і мають календарну вислугу на військовій службі 20 років і більше, зареєстровані в населеному пункті дислокації військової частини, в якій військовослужбовець проходить службу та перебуває на відповідному обліку. Військовослужбовці та члени їх сімей визнаються такими, що потребують поліпшення житлових умов, відповідно до статті 34 Житлового кодексу Української УРСР. Потребуючими поліпшення житлових умов також визнаються: військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають в одній квартирі по дві і більше сім`ї незалежно від родинних відносин, та особи різної статі старші за 9 років, крім подружжя (у тому числі, якщо займане ними жиле приміщення складається більш як з однієї кімнати); військовослужбовці з числа осіб з інвалідністю внаслідок війни, визначених у пунктах 11, 12 частини другої статті 7 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, та члени їх сімей; члени сімей загиблих, визначені абзацами шостим та восьмим пункту 1 статті 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту; військовослужбовці та члени їх сімей, які були забезпечені житловими приміщеннями на територіях, на яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження,- із урахуванням вимог законодавства України щодо тимчасово окупованих територій.

Як вбачається із витягу з протоколу №42 від 4 липня 2002 року засідання гарнізонної житлової комісії м. Луцьк, за результатами засідання житлової комісії було розподілено - 4-х кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_9 (загальна площа 99,9 м. кв., житлова 55,7 м. кв.) майору ОСОБА_1 з сім`єю із 5-ти чоловік:

- Майор ОСОБА_1

- Дружина: ОСОБА_2 ;

- Дочка: ОСОБА_3 ;

- Син: ОСОБА_4 ;

- Мати дружини: ОСОБА_5 .

Суд констатує ,що мати дружини - ОСОБА_5 , зазначена як член сім`ї позивача.

В матеріалах справи наявне свідоцтво Волинського обласного БТІ про право власності на житло від 11.02.2005 року, з якого вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 , яка була виділена ОСОБА_1 , належить громадянці ОСОБА_5 , матері жінки позивача, що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Відтак, із наведеного вбачається, що позивача забезпечено житловими приміщенням від Міністерства оборони України, яке в подальшому було приватизоване членом сім`ї матір`ю дружини ОСОБА_5 .

Аналізуючи наведені норми закону, а також наявні докази у справі, суд вказує на те, що відповідач дійшов до вірного висновку про відсутність законних підстав на повторне забезпечення постійним житлом з державного житлового фонду позивача, так як такий отримав житло.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те. що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст.77 КАС України закріплено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справи про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст.245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись ст.2, 5, 19, 77, 139, 262, 243, 246 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.255 КАС України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя П.П.Микуляк