Справа № 400/10009/23
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2024-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 р.м. ОдесаСправа № 400/10009/23
Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т.О.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.,

при секретарі Альонішко С.І.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2023 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області щодо виплати ОСОБА_1 заборгованості грошового забезпечення та здійснення повного розрахунку на момент звільнення ОСОБА_1 зі служби;

- стягнути з Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 заборгованість грошового забезпечення у сумі 88345,00 грн.;

- стягнути з Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток ОСОБА_1 за весь час затримки з 02.08.2022 р. по день фактичного розрахунку;

- стягнути з Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 судові витрати, відповідно до додатково наданого розрахунку витрат;

- стягнути з Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 40000 грн.;

- встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області надати у місячний термін до суду звіт про виконання судового рішення.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач допустив протиправну бездіяльність та не виплатив з дня звільнення 02.08.2022 борг по грошовому забезпеченню, не виплатив всі належні суми позивачу, тому відповідно до ст. ст. 116,117 КЗпП повинен виплатити середній заробіток з 02.08.2022 по день фактичної виплати боргу. Також, внаслідок неправомірних дій відповідача позивач зазнає моральну шкоду, оскільки йому не виплачена частина грошового забезпечення за декілька місяців 2022 р., що призвело до зміни його звичайного укладу життя, необхідністю докладати додаткових зусиль для організації поновлення своїх прав, що спричинило тривалий психоемоційний дискомфорт, душевні переживання, страждання та незручності.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 заборгованість грошового забезпечення у сумі 88 345,00 (вісімдесят вісім тисяч триста сорок п`ять грн.). В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач та відповідач надали апеляційні скарги, в якій, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати частково та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі; Територіальне управління Служби судової охорони у Миколаївській області просять скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ТУ ССО у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 82421, 14, з них заборгованість грошового забезпечення в сумі 60237,36 грн., кошти утримані за втрачені матеріальні цінності в сумі 22183,78 грн., стягнути з ОСОБА_1 на користь ТУ ССО у Миколаївській області судовий збір за подання апеляційної скарги.

Доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначено, що з рішенням про стягнення з ТУ ССО заборгованості грошового забезпечення у сумі 88 345,00 грн. він повністю згоден, вважає таке рішення законним та обґрунтованим. В той же час з відмовою у задоволенні інших позовних вимог апелянт не згоден. Апелянт вказує, що висновок суду першої інстанції про передчасність позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки повновного розрахунку є незрозумілим та не відповідає фактичним обставинам справи. Вказує, що сума заборгованості грошового забезпечення при розрахунку на момент звільнення не має жодного значення, тому що в даному випадку має значення лише сам факт неповного розрахунку (заборгованості) на момент мого звільнення. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції гарантованого Конституцією України права на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями відповідача, безпідставно та незаконно позбавив його. Вказує, що позовна вимога про визнання бездіяльності ТУ ССО протиправною є законною та підлягає безумовному задоволенню. Без виконання рішення суду ефективний судовий захист не забезпечується, тому саме з використанням судового контролю, як це встановлено Конституцією України, суд може в порядку статті 382 КАС України забезпечити своєчасне виконання рішення суду, що забезпечить ефективний судовий захист.

Доводами апеляційної скарги Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області зазначено, що у разі якщо грошове забезпечення нараховується та виплачується особі після її звільнення, то сума такого грошового забезпечення не є базою нарахування єдиного внеску, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства України така особа не є застрахованою особою, а територіальне управління Служби судової охорони у Миколаївській області вже не є її роботодавцем страхувальником. Отже, сума грошового забезпечення, нарахованого ОСОБА_1 після звільнення не є базою для нарахування єдиного внеску та не підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 в сумі - 5923,82 грн. Враховуючи вище викладене, ТУ Служби вважає, що на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути кошти в сумі 82421,14 з них: заборгованість грошового забезпечення - 60237,36 грн., кошти в сумі 22 183,78 грн. - утримані за втрачені матеріальні цінності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 представник Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області зазначає, що позивач не надав до суду жодних доказів, щодо підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань. З огляду на зазначене, представник Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області відмовити у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області Момот В.В. зазначає, що рішення по даному питанню судом першої інстанції прийнято виключно на підставі наданих ТУ ССО документів та доказів, які були досліджені судом першої інстанції та на підставі яких судом було визначено суму заборгованості 88345,00 грн. Норми матеріального права, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, діяли на момент розгляду позову в суді першої інстанції та були відомі ТУ ССО. Отже, на думку позивача, будь-які порушення, неправильність чи неповнота дослідження доказів під час розгляду справи в суді першої інстанції, на думку позивача, відсутні, а відтак підстави задоволення апеляційної скарги ТУ ССО на рішення суду відсутні. З огляду на зазначене, ОСОБА_1 просить вимоги апеляційної скарги ТУ ССО залишити без задоволення.

13 березня 2024 року до суду від представника Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області надійшла заява про розгляд справи в порядку письмового провадження, в якій вона просить суд розглянути адміністративну справу в порядку письмового провадження.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Згідно ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач проходив службу в територіальному управлінні Служби судової охорони у Миколаївській області на посаді заступника начальника територіального управління зі служби.

Наказом Служби судової охорони від 02.08.2022 № 657 о/с позивача було звільнено зі служби.

18.04.2023 постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду по справі № 400/5182/22 рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 січня 2023 року було скасовано та прийнято по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено:

- визнано протиправним та скасовано наказ Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області від 23.06.2022р. №108 «Про внесення змін до наказу ТУ ССО у Миколаївській області від 20.05.2022р. №91»,

- визнано протиправними дії Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області щодо позбавлення ОСОБА_1 частини грошового забезпечення, встановленого наказом ДСА України від 26.08.2020р. №384 «Про затвердження порядку виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони», що було здійснено на підставі наказу від 23.06.2022р. №108 «Про внесення змін до наказу Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області від 20.05.2022р. №91»,

- визнано протиправним та скасовано наказ Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області від 06.07.2022р. №120 «Про результати службового розслідування та притягнення до матеріальної відповідальності».

За результатами розгляду справи № 400/5182/22 суд прийняв рішення про скасування наказу, яким було встановлено позивачу премія за травень 2022 -0% та скасовано наказ на підставі якого з позивача була утримана матеріальна шкода в сумі 22 183,78грн.

На виконання рішення П`ятого адміністративного апеляційного суду від 18.04.2023 по справі № 400/5182/22 фінансово-економічним відділом ТУ Служби зроблено перерахунок грошового забезпечення позивача, відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони, затвердженого наказом ДСА України від 26.08.2022 № 384 в сумі 66161,18 грн., з них:

перерахунок премій за травень-червень 2022 року - 18046,45 грн.

перерахунок допомоги на оздоровлення нарахованої у червні 2022 року - 8880,00 грн.

перерахунок одноразової грошової допомоги при звільнені нарахованої у серпні 2022 року - 22558,13 грн.

перерахунок компенсації за невикористані дні відпустки нарахованої у серпні 2022 року - 1564,03 грн.

Перерахунок компенсації податку з доходів фізичних осіб та єдиного внеску на

загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 15112,57 грн, а саме :

компенсація ПДФО (18 %) - 9188,75 грн.

єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (22 %) нарахований на премії та допомогу на оздоровлення - 5923,82 грн.

ТУ Служби направило лист (вих.№ 45/06-162 ССО від 08.05.2023) до Центрального органу управління Служби судової охорони з проханням виділити кошторисні призначення для повернення ОСОБА_1 утриманих коштів у сумі 22 183,78 грн. за втрачені матеріальні цінності та частини грошового забезпечення у сумі 66161,18 грн. за кодом економічної класифікації видатків бюджету 2800 «Інші поточні видатки» (далі- КЕКВ 2800).

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції визнав обґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення з Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 заборгованість грошового забезпечення у сумі 88 345,00 (вісімдесят вісім тисяч триста сорок п`ять грн.).

Крім цього, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог, щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, вважав ці вимоги передчасними у зв`язку з тим, що остаточного розрахунку з позивачем не здійснено в сумі 88345 грн.

Також суд першої інстанції відмовим у стягненні з відповідача моральної шкоди, вважав її не доведеною.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Наказом Державної судової адміністрації України від 26.08.2020 № 384 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони (далі Порядок № 384).

Цей Порядок визначає механізм виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони (далі Служба).

Цей Порядок розроблено на виконання статті 165 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", постанови Кабінету Міністрів України від 03.04.2019 № 289 "Про грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони" (далі Постанова № 289) з урахуванням постанов Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 № 414 "Про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці", від 11.08.1995 № 648 "Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах", від 03.01.2013 № 2 "Про встановлення надбавок до посадових окладів державних експертів з питань таємниць та фахівців, які залучаються до підготовки рішень та висновків державних експертів з питань таємниць" та інших нормативноправових актів, що регулюють питання оплати праці.

Відповідно до п.3 Порядку № 384 грошове забезпечення співробітникам Служби (далі співробітники) визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби, інтенсивності та умов служби, почесного звання, спортивного звання.

Згідно з п.п. 4-8 Порядку №384 грошове забезпечення включає: 1) щомісячні основні види грошового забезпечення; 2) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 3) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) надбавка за стаж служби.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: 1) підвищення посадового окладу; 2) надбавки; 3) доплати; 2 4) премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: 1) винагороди; 2) допомоги.

Грошове забезпечення виплачується співробітникам, які призначені на штатні посади в центральний орган управління Служби та територіальних управліннях Служби.

Відповідно до п.9 Порядку № 384 підставою для виплати грошового забезпечення є наказ Служби або територіального управління Служби про призначення на посаду співробітника в Службі, територіальному управлінні Служби та встановлення розмірів посадового окладу, надбавок, доплат.

Оскільки ТУ Служби зроблено перерахунок грошового забезпечення позивача, відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони, затвердженого наказом ДСА України від 26.08.2022 № 384 в сумі 66161,18 грн., з них: перерахунок премій за травень-червень 2022 року - 18046,45 грн., перерахунок допомоги на оздоровлення нарахованої у червні 2022 року - 8880,00 грн., відповідач не надав суду доказів сплати цієї суми, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що стягненню підлягає з відповідача на користь позивача сума 88345 грн., з якої необхідно буде здійснити відрахування податків та зборів та позивач отримає суму, з якої вже здійснено утримання податків та зборів.

Проте в резолютивній частині рішення судом першої інстанції зазначено стягнути з відповідача заборгованість грошового забезпечення у сумі 88345,00 грн. та не зазначено, що вказана сума визначена без урахування податків та зборів.

У зв`язку з чим колегія суддів вважає, що в цій частині рішення суду підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що станом на день звільнення 02.08.2022 сума заборгованості 88345 грн. не була нарахована. Сума заборгованості відповідача перед позивачем визначена в розмірі 88345 грн. за наслідками розгляду справи № 400/5182/22, у зв`язку із скасуванням протиправних наказів відповідача, тому визнавати протиправною бездіяльність щодо невиплати 88345грн. при звільненні немає правових підстав у цій справі.

Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції зазначив, що розрахунку з позивачем ще не здійснено, заборгованість в сумі 88345 грн. не виплачена, тому дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є передчасними, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають в цій частині.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у всякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відповідно до ч.1 ст. 117 КзпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що уразі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

На підставі наведеного, враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, колегія суддів приходить до висновку, що у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати 88345,00 грн. на підставі статті 117 КЗпП України.

Висновки суду у даній справі відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у випадку визначення суми виплат судовим рішенням, яка викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17. Так, Великою Палатою Верховного Суду у вказаному рішенні визначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Також, у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Великою Палатою Верховного Суду вказано, що у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Водночас, вирішуючи справу, колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно якої, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду у наведених справах дійшла висновку, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Колегія суддів зазначає, що позивач має право на отримання середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 03.08.2022 р. проте не більш як за шість місяців, що становить 185 календарних днів (з 03.08.2022 р. по 03.02.2023 р.).

Відповідно до ч.2 ст. 117 КЗпП якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, у зв`язку з чим, колегія суддів приходить до висновку, що саме суд повинен здійснити розрахунок середнього заробітку за затримку розрахунку.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п.п. б) п.4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

За правилами п.8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з наданої, на виконання вимог ухвали суду, довідки про суми та складові нарахованого грошового забезпечення за період з червня 2022 р. по липень 2022 р. № 11, нараховане та виплачене грошове забезпечення ОСОБА_1 за червень-липень 2022 року становить 43973,56 грн. (без врахування допомоги на оздоровлення АТ у розмірі 25838,86 грн., яка відповідно до п.п. б) п.4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються).

Таким чином, середньоденний заробіток (грошове забезпечення) дорівнює:

43973,56:61 день = 720,88 грн.

Період затримки повного розрахунки з 03.08.2022 р. по 03.02.2023 р. становить 185 календарних днів.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунки при звільненні з 03.08.2022 р. по 03.22.2023 р. становить: 185 календарних днів х 720,88 грн. = 133362,80 грн.

За обставин цієї справи колегія суддів вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 535289,83 гривень, з яких: грошове забезпечення 446944,83 гривень (83,50%) та заборгованість грошового забезпечення (визначена судом) в сумі 88345,00 гривень (16,50%).

Обрахована колегією суддів відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату коштів при звільненні зі служби, становить 133362,80 гривень.

Колегія суддів, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 22004,86 гривень як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (16,50% від 133362,80).

Аналогічний підхід до розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні наведений у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди, колегія суддів зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.

У справі, що розглядається позивач зазначає, що йому завдано моральної шкоди, яка полягала в тому, що йому не виплачена частина грошового забезпечення за декілька місяців 2022, що призвело до зміни його звичайного укладу життя, необхідністю докладати додаткових зусиль для організації поновлення своїх прав, що причинило тривали психоемоційний дискомфорт, душевні переживання, страждання та незручності.

Однак, позивачем таких доказів суду не надано.

Виходячи з доводів скаржника, колегія суддів вважає їх недостатніми та позивачем не доведено наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди.

За таких підстав, суд першої інстанції правильно визначився відносно відмови у задоволенні позову в частині вимоги відшкодування моральної шкоди.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2023 року у справі № 823/2108/18.

Позивач у позові зазначає, що розрахунок судових витрат буде надано додатково, але станом на день розгляду судом справи в порядку письмового провадження він позивачем не наданий, тому судові витрати по справі відсутні.

В позовній заяві позивач просить встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області надати у місячний термін до суду звіт про виконання судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Колегія суддів зазначає, що встановлення судового контролю є правом суду, позивачем не надано доказів, що відповідач буде ухилятись від виконання рішення суду, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для його встановлення.

Таким чином, оскільки доводи апеляційних скарг частково знайшли своє підтвердження, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням по справі нового рішення.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

На підставі наведеного, згідно ст. 317 КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2023 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області (вул. Фалєєвська, буд.14, м. Миколаїв, 54001; ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) заборгованість грошового забезпечення у сумі 88 345,00 грн. (вісімдесят вісім тисяч триста сорок п`ять гривень). Вказана сума зазначена без утримання податків та обов`язкових платежів

Стягнути з Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області (вул. Фалєєвська, буд.14, м. Миколаїв, 54001; ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2022 року до 03.02.2023 року у розмірі 22004,86 грн. (двадцять дві тисячі чотири гривні вісімдесят шість копійок).

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Повний текст судового рішення складено 25.03.2024 року.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик