Справа № 734/2750/22
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2024-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 734/2750/22 Головуючий у 1 інстанції: Скалозуб Ю.О.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Аліменка В.О.

Карпушової О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа - Військова частина НОМЕР_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа - Військова частина НОМЕР_2 , в якому просив:

- визнати незаконним та скасувати рішення житлової комісії про зняття з квартирного обліку, оформлене протоколом №1 від 28.09.2005 в частині зняття ОСОБА_1 з квартирного обліку;

- зобов`язати житлову комісію поновити ОСОБА_1 на квартирному обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов із збереженням часу перебування на обліку з моменту первинної реєстрації в загальній черзі з 27.07.2001 року.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт зазначає, що матеріалами справи на підтверджено та відповідачем до суду не надано доказів того, що йому видавався ордер на житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Також, вказує, що підтвердженням факту надання позивачу даного житлового приміщення від Міністерства оборони України є протокол житлової комісії відповідної військової частини або гарнізонної житлової комісії про розподілення та надання конкретно визначеного житлового приміщення військовослужбовцю.

02 січня 2024 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_3 та, згідно протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_3 № 7 від 28.07.2001, його зараховано на квартирний облік з 27.07.2001, зі складом сім`ї 1 особа, відповідно до пп. 6 п. 13 Правил обліку громадян.

Згідно довідки №749 від 29.11.2001, ОСОБА_1 зареєстрований в смт Десна в гуртожитку з 26.09.2001.

Відповідно до Протоколу №8 засідання гарнізонної житлової комісії від 28.09.2005, ОСОБА_1 знято з обліку, у зв`язку з отриманням житла в гарнізоні.

Згідно довідки Остерської квартирно-експлуатаційної частини району від 26.07.2022 №104, ОСОБА_1 зареєстрований в АДРЕСА_1 , житло за даною адресою відомче, належить до житлового фонду Міністерства оборони України і приватизації не підлягає.

Не погоджуючись із рішенням про зняття з квартирного обліку, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей

За приписами статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначає Закон України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон №2011-ХІІ, в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення).

Статтею 1 даного Закону визначено, що законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей складається з цього Закону, інших актів законодавства України, а також військових статутів Збройних Сил України.

В силу вимог статті 2 Закону №2011-ХІІ, ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Частиною 1 статті 12 Закону №2011-ХІІ передбачено, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР (5464-10) та іншими нормативно-правовими актами.

Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями (1081-2006-п), а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України.

Статтею 34 Житлового кодексу Української РСР (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни: 1) забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається в порядку, встановлюваному Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок; 2) які проживають у приміщенні, що не відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам; 3) які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв`язку з чим не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім`ї. Перелік зазначених захворювань затверджується Міністерством охорони здоров`я Української РСР за погодженням з Українською республіканською радою професійних спілок; 4) які проживають за договором піднайму жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду чи за договором найму жилого приміщення в будинках житлово-будівельних кооперативів; 5) які проживають тривалий час за договором найму (оренди) в будинках (квартирах), що належать громадянам на праві приватної власності; 6) які проживають у гуртожитках.

Громадяни визнаються потребуючими поліпшення житлових умов і з інших підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, беруться на облік для одержання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду.

Відповідно до статті 40 Житлового кодексу Української РСР, громадяни перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до одержання житлового приміщення, за винятком випадків, передбачених частиною другої цієї статті.

Слід зазначити, що станом на момент постановки ОСОБА_1 на житловий облік, діяло Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України, затверджене наказом Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року № 20, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 20 лютого 1995 року № 43/579 (далі Положення №20).

Згідно пункту 5 вищевказаного Положення №20, забезпечення військовослужбовців, працівників (невійськовослужбовців) житлом за рахунок фондів Міністерства оборони України здійснюється шляхом: власного житлового будівництва; пайової участі у житловому будівництві з виконавчими комітетами Рад народних депутатів, підприємствами і організаціями; кооперативного та індивідуального житлового будівництва; придбання житла; будівництва житла за кошти інвесторів.

В силу вимог пункту 13 Положення №20, військовослужбовці перебувають на квартирному обліку у військовій частині та КЕЧ району до отримання жилого приміщення, за винятком випадків, передбачених у цьому пункті: поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала необхідність для надання іншого жилого приміщення; при переміщенні військовослужбовця до нового місця служби у інший населений пункт; при засудженні військовослужбовця до позбавлення волі на термін понад 6 місяців, крім умовного засудження; при наданні відомостей, що не відповідають дійсності та які стали основою для прийняття на облік або неправомірних дій командування при вирішенні питання про прийняття на облік.

За приписами п. 14 Положення №20, жилі приміщення військовослужбовцям надаються за рішенням житлової комісії військової частини, погодженим з начальником квартирно-експлуатаційної частини району.

Пунктом 15 Положення №20 передбачено, що жилі приміщення надаються у межах норм, встановлених житловим законодавством України.

Відповідно до пункту 16 Положення №20, жилі приміщення надаються тільки військовослужбовцям, які перебувають на квартирному обліку, крім випадків, передбачених житловим законодавством України.

Згідно пункту 27 Положення №20, на підставі рішення про надання жилого приміщення виконавчий комітет Ради народних депутатів, а в закритих військових містечках - квартирно-експлуатаційні частини району, видають ордер на вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути виданий лише на вільне жиле приміщення.

В силу вимог частини 2 статті 40 Житлового кодексу, громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов у випадках: 1) поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення; 2) виїзду на постійне місце проживання до іншого населеного пункту; 3) припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи, крім випадків, передбачених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР; 4) засудження до позбавлення волі на строк понад шість місяців, заслання або вислання; 5) подання відомостей, що не відповідають дійсності, які стали підставою для взяття на облік, або неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про взяття на облік.

Таким чином, підставою для зняття з квартирного обліку є, зокрема, поліпшення житлових умов, внаслідок якого, відпали підстави для надання іншого жилого приміщення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 від 21.11.2022 №612/2/2/618, ОСОБА_1 в період проходження служби в Харківському інституті танкових військ на квартирному обліку не перебував та житловою площею не забезпечувався (а.с. 16).

В подальшому, 27 липня 2001 року ОСОБА_1 було постановлено в чергу військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов в житловій комісії Військової частини НОМЕР_3 , що підтверджується протоколом засідання житлової комісії Військової частини НОМЕР_3 № 7 від 28.07.2001 (а.с. 13).

У відповідності до довідки Остерської квартирно-експлуатаційної частини району від 26.07.2022 №104, ОСОБА_1 зареєстрований в АДРЕСА_1 , житло за даною адресою відомче, належить до житлового фонду Міністерства оборони України і приватизації не підлягає (а.с 10).

Згідно довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 25.08.2023 №133, квартира АДРЕСА_2 постійна та належить до житлового фонду Міністерства оборони України (а.с. 136).

В подальшому, згідно Протоколу №8 засідання гарнізонної житлової комісії від 28 вересня 2005 року, ОСОБА_1 знято з обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов, у зв`язку з отриманням житла в гарнізоні (а.с. 94-99).

Колегія суддів звертає увагу, що у житловому приміщенні, що знаходиться в АДРЕСА_1 , крім ОСОБА_1 , ще зареєстровані члени його сім`ї, а саме, колишня дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 18).

При цьому, відповідно до рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 17 грудня 2021 року у справі №734/3000/21, шлюб із ОСОБА_2 позивач уклав 22.10.2005 (а.с. 25-27).

Тобто, позивача було знято із квартирного обліку до укладення шлюбу з ОСОБА_2 , а тому, на момент прийняття оскаржуваного рішення, склад сім`ї позивача не змінився.

Так, апелянт зазначає, що відповідачем до суду не надано доказів того, що йому видавався ордер на житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Також, вказує, що підтвердженням факту надання позивачу даного житлового приміщення від Міністерства оборони України є протокол житлової комісії відповідної військової частини або гарнізонної житлової комісії про розподілення та надання конкретно визначеного житлового приміщення військовослужбовцю.

Колегія суддів враховує вищевказані доводи апелянта, разом з тим зазначає, що ОСОБА_1 не надано суду жодних доказів того, що ним використовується житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 на інших підставах, ніж у зв`язку із його забезпеченням відомчим житлом житлового фонду Міністерства оборони України.

Беручи до уваги викладене, оскільки, ОСОБА_1 на час виключення його з квартирного обліку був забезпечений житловим приміщенням, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для поновлення позивача на квартирному обліку, а тому, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Аліменко В.О.

Карпушова О.В.