Справа № 420/32949/23
Суддя: Лебедєва Г.В.
Дата ухвалення: 2024-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Лебедєвої Г.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 ), в якій позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 ) щодо не проведення повного розрахунку при звільненні з військової служби з ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені індексація грошового забезпечення, а саме за період 13.06.2023 року по 22.11.2023 року шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість днів затримки виплати, обчисленого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Позов, з урахуванням уточненої позовної заяви, мотивований тим, що позивач проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 ) та наказом №171 від 12.06.2023 року був виключений зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення. Позивачу була видана довідка №9 від 12.06.2023 року про вартість речового майна, що належить до видачі підполковнику ОСОБА_1 , вартість майна складає 85917,02 грн. 25.08.2023 року та 31.10.2023 року на розрахунковий рахунок позивача надійшли кошти за призначенням «ЗАРПЛАТА» (перераховане грошове забезпечення та премія) у сумі 101474,70 грн. та 12391,92 грн. Проте, повний розрахунок з позивачем був здійснений лише 22.11.2023 року, коли надійшла «ГРОШОВА КОМПЕНСАЦІЯ ЗА НЕОТРИМАНЕ РЕЧОВЕ МАЙНО» у розмірі 84578,26 грн. Позивач вказує, що зазначені виплати проведені у повному обсязі поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України. Позивач вважає протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 ) щодо не проведення з ним повного розрахунку при звільненні з військової служби, а тому відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період 13.06.2023 року по 22.11.2023 року.

Ухвалою від 04.12.2023 року Одеський окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі № 420/32949/23, та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до ст. 262 КАС України.

08.12.2023 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що на виконання вимог законів України № 2232-ХІІ, № 2011-XII та постанови Кабінету Міністрів України № 178 начальником речової служби ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 ), позивачу було видано довідку про вартість речового майна, що належить до видачі. В подальшому, так як ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 ) фінансується з державного бюджету та не може передбачати наперед компенсаційні витрати, - для їх виплати необхідно оформляти заявки до відповідного органу. ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 ) вжито всіх невідкладних заходів для проведення необхідних розрахунків з позивачем, отже, у ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 ) відсутня протиправна бездіяльність.

Також, відповідач зазначає, що вимога по стягненню середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з посиланням на його обґрунтування на вимоги ст. 117 Кодексу законів про працю України є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів щодо оплати праці не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Крім того, відповідач зазначає, що наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 ) від 12.06.2023 № 171 (по стройовій частині) про виключення позивача зі списків особового складу та усіх видів забезпечення без проведення з ним усіх необхідних розрахунків (грошової компенсації за неотримане речове майно) позивачем при розгляді цієї справи та взагалі не оскаржується та не оскаржувався раніше, з рапортом (заявою) з приводу не виключення його зі списків особового складу частини позивач не звертався, таким чином позивач погодився на проведення з ним неповного розрахунку (в частині виплати компенсації за неотримане речове майно) при виключенні зі списків особового складу, що, в свою чергу, виключає неправомірність дій ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 ).

27.12.2023 року до суду від представника позивача надійшла уточнена позовна заява (уточнення в частині обґрунтування вимог) та додаткові пояснення.

22.01.2024 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів у справі.

Ухвалою суду від 23.01.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів; витребувано з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 ) докази по справі, а саме: довідку про середній заробіток ОСОБА_1 за останні два календарні місяці, що передували його звільненню та інформацію про суми нараховані та виплачені ОСОБА_1 при звільненні.

02.02.2024 року до суду від відповідача на виконання ухвали від 23.01.2024 року про витребування доказів надійшла довідка про розрахунок при звільненні та довідка про розміри середньомісячного грошового забезпечення.

Ухвалою суду від 07.03.2024 року витребувано з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 ) по справі 420/32949/23, а саме: інформацію про суми нараховані ОСОБА_1 при звільненні; інформації про суми виплачені ОСОБА_1 при звільненні з зазначенням конкретної дати; пояснення з приводу існування двох довідок про доходи ОСОБА_1 , які містять різні суми доходу; зупинено провадження у справі до отримання витребуваних доказів.

15.03.2024 року до суду від відповідача на виконання ухвали від 07.03.2024 року надійшли витребувані документи.

Ухвалою суду від 22.03.2024 року поновлено провадження у справі.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 ).

Наказом Начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 ) від 12.06.2023 року № 171 (по стройовій частині) ОСОБА_1 було звільнено та виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення за пп. «б» п. 3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з 12.06.2023 року.

При звільненні позивачу видано довідку №9 від 12.06.2023 року про вартість речового майна, що належить до видачі підполковнику ОСОБА_1 , згідно якої вартість речового майна складає 85917,02 грн.

З довідкирозрахунку № 24 від 12.03.2024 року належних видів грошового забезпечення при звільненні з військової служби вбачається, що ОСОБА_1 нараховано та 20.06.2023 року виплачено грошове забезпечення на підставі наказу від 12.06.2023 року № 171, а саме:

- посадовий оклад (12 днів) у розмірі 1916,00 грн.;

- оклад за військове звання (12 днів) у розмірі 564,00 грн.;

- надбавка за вислугу років (12 днів) у розмірі 1116,00 грн.;

- надбавка за особливості проходження служби (12 днів) у розмірі 3596,00 грн.;

- щомісячна премія за червень (12 днів) у розмірі 13412,00 грн.;

- грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки (90 днів) у розмірі 154530,00 грн.;

- грошова компенсація за невикористані дні відпустки УБД за 126 календарних днів у розмірі 216342,00 грн.;

- одноразова грошова допомога при звільненні у розмірі 463590,00 грн.

Крім того, у вказаній довідці зазначено, що на підставі наказу від 21.08.2023 № 247 позивачу нарахована та 24.08.2023 року виплачена одноразова грошова допомога при звільненні у розмірі 103020,00 грн.

З довідки про доходи № 25 від 12.03.2024 року вбачається, що позивачу в жовтні 2023 року була нарахована додаткова винагорода згідно ПКМУ № 168 у розмірі 12580,64 грн.

25.08.2023 року та 31.10.2023 року на картковий рахунок позивача надійшли кошти з призначенням платежу «зарплата, ВІЙСЬКОВА ЧАСТИНА НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 : Zarobitna plata» у сумі 101474,70 грн. та 12391,92 грн. відповідно, що підтверджується випискою із карткового рахунку позивача.

22.11.2023 року на картковий рахунок позивача надійшла грошова компенсація вартості за неотримане речове майно у сумі 84578,26 грн., що підтверджується випискою із карткового рахунку позивача.

Спірним між сторонами стало питання щодо наявності підстав для відшкодування позивачу середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з виплатою сум належних йому при звільненні поза межами строку встановленого ст. 116 КЗпП України.

Позивач вважає, що відповідно до ст. 117 КЗпП України наявні правові підстави для виплати йому середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 13.06.2023 року по 22.11.2023 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 року №100.

Відповідач заперечує щодо застосування до спірних правовідносин ст. 117 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100.

Вирішуючи даний публічно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII).

Відповідно до статті 1-2 цього Закону військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Згідно з пунктом 2 статті 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Пунктом 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року №1115/2009, особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням. У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець.

З наведеного слідує, що при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу військової частини з військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок.

За правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Законом №2011-XII та іншими нормативно-правовими актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не встановлено відповідальність за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті.

Водночас такі питання врегульовані КЗпП України.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Верховний Суд України в постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а/15 зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Така правова позиція неодноразово підтримана Верховним Судом.

За змістом висловленої у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №807/3664/14, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18 правової позиції питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, тому щодо них слід застосувати положення КЗпП України, а саме статті 116, 117 цього Кодексу як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Отже, у цьому випадку з метою забезпечення рівності прав та дотримання принципу недискримінації у трудових відносинах підлягають застосуванню до спірних правовідносин приписи КЗпП України. Нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП України стосується лише врегулювання оплати праці (грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення (як-от щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної, зокрема, у постанові від 21 березня 2017 року у справі №826/5111/15, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Такого підходу дотримувався Верховний Суд й у інших постановах (від 21 жовтня 2021 року в справі №640/14764/20, від 18 листопада 2021 року в справі №600/1071/20-а, від 02 лютого 2023 року у справі №826/1575/17 та ін.

З матеріалів справи вбачається, що на дату звільнення з військової служби, виключення зі списку особового складу та всіх видів забезпечення, а саме 12.06.2023 року, відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив йому безспірних сум.

З наданих до суду матеріалів вбачається, що виплата належних позивачу при звільненні сум була здійснена:

- 20.06.2023 року виплачено на підставі наказу від 12.06.2023 року № 171: посадовий оклад (12 днів) у розмірі 1916,00 грн.; оклад за військове звання (12 днів) у розмірі 564,00 грн.; надбавка за вислугу років (12 днів) у розмірі 1116,00 грн.; надбавка за особливості проходження служби (12 днів) у розмірі 3596,00 грн.; щомісячна премія за червень (12 днів) у розмірі 13412,00 грн.; грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки (90 днів) у розмірі 154530,00 грн.; грошова компенсація за невикористані дні відпустки УБД за 126 календарних днів у розмірі 216342,00 грн.; одноразова грошова допомога при звільненні у розмірі 463590,00 грн., що підтверджується довідкоюрозрахунком № 24 від 12.03.2024 року;

- 25.08.2023 року виплачено на підставі наказу від 21.08.2023 № 247 одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 103020,00 грн., що підтверджується випискою із карткового рахунку позивача та довідкоюрозрахунком № 24 від 12.03.2024 року;

- 31.10.2023 року виплачено додаткову винагороду згідно ПКМУ № 168 у розмірі 12580,64 грн., що підтверджується випискою із карткового рахунку позивача та довідкою про доходи № 25 від 12.03.2024 року;

- 22.11.2023 року виплачено грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, що підтверджується випискою із карткового рахунку позивача.

При цьому остання сума на картковий рахунок позивача перерахована 22.11.2023 року.

Наведене дає підстави для висновку, що відповідач не дотримався обов`язку провести розрахунок із позивачем у день звільнення.

За встановлених обставин у справі до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини першої статті 117 КЗпП України, згідно з якою на відповідача покладається відповідальність у вигляді обов`язку виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно із статтею 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

Передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Із наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що позивач був звільнений з військової служби 12.06.2023 року, а фактична виплата належних йому сум при звільненні відповідачем була здійснена 22.11.2023 року.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків частини для військовослужбовців) на підставі статті 116 КЗпП України роботодавець повинен виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства. А тому строк затримки по виплаті заробітної плати слід рахувати з 13.06.2023 року, оскільки відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат.

За змістом статті 116, 117 КЗпП України виплата усіх коштів не звільняє відповідача від відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Згідно довідки про виплачене грошове забезпечення, грошове забезпечення позивача за останні два місяці перед звільненням становить:

Квітень 2023 року 51510,00 грн.;

Травень 2023 року 51510,00 грн.;

Кількість робочих днів за останні два місяці перед звільненням:

Квітень 2023 року 30;

Травень 2023 року 31.

Усього 61.

Отже, середньоденний заробіток позивача за два останні робочі місяці перед звільненням складав 1688,85 грн. (51510,00х2/61).

Затримка розрахунку при звільненні за період з 13.06.2023 року по 21.11.2023 року становить 162 календарних днів.

Середнє грошове забезпечення за відповідний час затримки розрахунку при звільненні становить 273593,70 грн. (1688,85 грн. х 162 календарних днів).

Суд зазначає, що підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні викладений в постанові Великої Палати Верховного від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15, не є застосовним до даної справи, оскільки правовий висновок у вказаній постанові викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у попередній редакції, яка не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, від 29 лютого 2024 року у справі № 460/42448/22.

З огляду на наведене суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 ) щодо не проведення з позивачем своєчасного розрахунку при звільненні з військової служби та стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 ) на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.06.2023 року по 21.11.2023 року включно у розмірі 273593,70 грн.

Одночасно суд зазначає, що суми, які визначені до стягнення як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до основних засад адміністративного судочинства, вимог законодавства України, що регулює спірні правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги належать до задоволення частково.

Оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а відтак судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 2, 9, 72, 76, 77, 78, 80, 120, 139, 241-246, 255, 295 КАС України суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 ) ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 ) щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного розрахунку при звільненні з військової служби.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.06.2023 року по 21.11.2023 року включно у розмірі 273593,70 грн. з відрахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 22.03.2024 року.

Суддя Г. В. Лебедєва