Справа № 400/2470/24
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2024-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

22 березня 2024 р. справа № 400/2470/24
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мороза А.О., розглянувши позовну заяву

за адміністративним позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідачаТериторіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області, вул. Фалєєвська, 14, м. Миколаїв, 54001,

провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області (далі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати додаткової щомісячної винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року, за період несення служби з 01.09.2022 року по 20.01.2023 року у розмірі 30 000 грн. на місяць;

- зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату додаткової щомісячної винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року, за період несення служби з 01.09.2022 року по 20.01.2023 року в розмірі 30 000 грн. на місяць.

Суд ознайомився з позовом та встановив наступне.

Частиною 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

З матеріалів справи вбачається, що позивач проходить службу в Територіальному управлінні Служби судової охорони у Миколаївській області з 09.09.2020 року по теперішній час та просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року, за період з 01.09.2022 року по 20.01.2023 року у розмірі 30 000 грн. на місяць.

Частина 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у редакції до 19.07.2022 року передбачала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Однак, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 року № 2352-IX внесено зміни до ст. 233 КЗпП України та викладено її в такій редакції: "Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".

Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 року № 2352-IX набрав чинності з 19.07.2022 року.

Отже, редакція ст. 233 КЗпП України, яка раніше не обмежувала строк звернення до суду з питань оплати праці, втратила чинність з 19.07.2022 року.

Позов надійшов до суду 18.03.2024 року, а отже з пропуском трьохмісячного строку з дня невиплати додаткової винагороди, а тому, відповідно, строк звернення до суду позивачем пропущено.

У позові позивач зазначає, що дізнався про порушення своїх прав та відраховував трьохмісячний строк звернення з 21.09.2023 року - дати винесення Великою Палатою Верховного Суду постанови у зразковій справі № 260/3564/22. Як вказує позивач, він двічі звертався до суду з позовом, але його позовні заяви повертались судом. Представник позивача повинен був подати позов ще в квітні 2023 року, але з невідомих причин не зробив цього. Коли позивач отримав рішення по першому строку такого ж рішення (по періоду невиплаченої додаткової винагороди з 28.02.2022 року по 31.08.2022 року), то дізнався, що представник не подав позов на другий строк - з 01.09.2022 року по 20.01.2023 року. Позивач просить врахувати перелічені обставини, інших причин пропуску строку позивач не має.

Суд зазначає, що строк звернення до суду обчислюється з дня коли особа дізналась або повинна дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таке формулювання, як "особа повинна дізнатись" дозволяє стверджувати, що законодавцем на позивача покладено обов`язок бути обізнаним про свої права, проявляти розумну зацікавленість в їх стані, що в свою чергу дозволяє своєчасно дізнаватись про їх порушення, у випадках, які знаходяться в межах можливостей позивача і, відповідно, своєчасно звертатись за їх захистом.

Верховний Суд у постанові від 31.03.2021 року у справі № 240/12017/19 наголосив, що поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Також Верховний Суд зазначив, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Як зазначає сам позивач, він дізнався про порушення свої прав 21.09.2023 року.

Згідно КП "Діловодство спеціалізованого суду" позивач звернувся до суду з вимогою про нарахування та виплату додаткової щомісячної винагороди за період з 01.09.2022 року по 20.01.2023 року - 04.12.2023 року.

Ухвалою від 07.12.2023 року у справі № 400/14688/23 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою від 17.01.2024 року суд визнав неповажними причини пропуску строку звернення до суду з позовом та повернув позовну заяву.

21.02.2024 року позивач вдруге звернувся до суду з аналогічною вимогою про нарахування та виплату додаткової щомісячної винагороди за період з 01.09.2022 року по 20.01.2023 року.

Ухвалою від 26.02.2024 року у справі № 400/1701/24 позовну заяву залишено без руху.

05.03.2024 року позивач подав до суду заяву про повернення матеріалів позову.

Ухвалою від 06.03.2024 року суд повернув позовну заяву керуючись приписами п. 2 ч. 4 ст. 169 КАС України, згідно якої позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач до відкриття провадження в адміністративній справі подав заяву про її відкликання.

Відтак, суд звертає увагу позивача, що неодноразове звернення позивача з позовом до суду та повернення позовних заяв (до того ж, суд враховує, що у справі № 400/1701/24 позивач сам клопотав про повернення позову), не змінює момент, з якого позивач дізнався про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли він почав вчиняти дії щодо реалізації свого права на отримання грошового забезпечення.

У своєму рішенні у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008 року Європейський суд з прав людини зауважив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Жодних доказів, які б свідчили про наявність істотних обставин, перешкод чи труднощів, що унеможливили своєчасне звернення з цим позовом до суду позивачем не надано, а наведені ним у позові обставини щодо пропуску такого строку лише вказують на те, що позивач допустив умисне зволікання з реалізацією наданого йому права на судовий захист.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що зазначені позивачем причини пропуску строку звернення до суду у трьохмісячний строк, є неповажними.

Як зазначає сам позивач, інших причин пропуску строку він не має.

Відповідно до п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

При цьому, згідно ч. 8 ст. 169 КАС України, повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

На підставі вищезазначеного, керуючись п. 1 ч. 4 ст. 169, 241, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Визнати неповажними причини пропуску строку звернення позивача з адміністративним позовом до суду.

2. Позовну заяву і додані до неї матеріали повернути.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею в порядку ст. 256 КАС України.

4. Апеляційна скарга на цю ухвалу може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання в порядку, визначеному ст.ст. 295-297 КАС України.

Суддя А. О. Мороз