Справа № 200/7208/23
Суддя: Волгіна Н.П.
Дата ухвалення: 2024-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2024 року Справа№200/7208/23

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Волгіної Н.П., розглянувши в письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 через свого представника, ОСОБА_2 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 3 березня 2023 року по 27 листопада 2023 року включно;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 3 березня 2023 року по 27 листопада 2023 року у сумі 134 448,27 грн включно відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 8 лютого 1995 року № 100.

В обґрунтування позовних вимог у позові зазначено, що позивач з 6 серпня 2009 року по 15 квітня 2022 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , з якої 16 квітня 2022 року був переведений до військової частини НОМЕР_1 , де проходив військову службу по 2 березня 2023 року.

2 березня 2023 року відповідно до наказу від 2 березня 2023 року № 99-ОС позивача було звільнено з військової служби.

У період проходження військової служби нарахування грошового забезпечення відповідачем здійснювалося не в повному обсязі, а саме: у період з 1 грудня 2015 року по 2 березня 2023 року не в повному розмірі нараховувалася та виплачувалася індексація грошового забезпечення.

Для вирішення спору позивач 25 травня 2023 року звернувся до суду, де рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21 липня 2023 року у справі № 200/2319/23 було зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 1 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року, з урахуванням виплачених сум.

28 листопада 2023 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 липня 2023 року по справі № 200/2319/23 відповідачем виплачено на користь позивача перерахунок грошового забезпечення у сумі 84 638,95 грн.

Позивач вважає, що відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити йому середнє грошове забезпечення за весь період затримки виплати індексації, обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Враховуючи, що позивач був виключений зі списків особового складу 2 березня 2023 року, а крайню виплату відповідачем здійснено 28 листопада 2023 року, то відповідач має виплатити позивачу за затримку сплати індексації на 270 днів (за період з 3 березня 2023 року по 27 листопада 2023 року (включно)).

Середньоденний розмір грошового забезпечення позивача, розрахований виходячи з грошового забезпечення позивача за січень та лютий 2023 року, складає 734,69 грн: (17 029,40 грн + 26 317,40 грн) / 59 днів (січень 2023 року та лютий 2023 року) = 734,69 грн.

Середній заробіток складає 134 448,27 грн (734,69 грн. * 183 дні).

Зазначено, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц задовольнила виплату позивачу середнього заробітку у 3,19 разів більшу за суму невчасно виплаченої заборгованості з індексації заробітної плати (11 000,00 грн середнього заробітку за 3 443,88 грн невчасно виплаченої заробітної плати (п. 94.4).

Враховуючи наведені висновки, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має складати: 134 448,27 грн * 3,19 = 428 889,98 грн (а.с. 2-3).

У відзиві на позов Військова частина НОМЕР_1 заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , зазначаючи наступне.

Порядок проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України у мирний час та особливості проходження військової служби в особливий період, передбачений Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженим Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009.

Предметом спору є правовідносини щодо проходження військової служби, які регулюються нормами спеціального законодавства та не можуть підмінюватись нормами Кодексу законів про працю України, тому як позивач був військовослужбовцем, отже, посилання позивача на приписи ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України є необгрунтованими.

На зазначеному наголошено, зокрема, у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»; у постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 6 березня 2008 року (п. 13); у листі Міністерства соціальної політики України від 24 липня 2013 року № 774/13/84-13 «Щодо поширення КЗпП на військовослужбовців».

Крім цього, наголошено на застосуванні принципу співмірності із посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року № 716/9584/15-ц, рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 квітня 2020 року у справі № 560/829/20, Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2020 року у справі 520/3551/2020.

Вказано, що Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, у частині врахування критеріїв, за якими можна зменшити розмір відшкодування, і вказала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця […]; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, із чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку.

Також Велика Палата зазначила, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП.

Просить суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки військова частина діяла на підставі, в межах повноважень і у спосіб, що передбачені Конституцією та законодавством України (а.с. 36-42).

Ухвалою суду від 18 грудня 2023 року позовна заява залишена без руху, позивачу встановлений десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання суду доказу на підтвердження сплати судового збору за подання даного адміністративного позову в розмірі 1 075,59 грн (а.с. 20-21).

26 грудня 2023 року до суду надійшла заява від представника позивача на усунення недоліків позовної заяви, до якої додано квитанцію про сплату судового збору в розмірі 1 075,59 грн (а.с. 25-27).

Ухвалою суду від 15 січня 2024 року відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження в письмовому порядку; зобов`язано відповідача надати суду додаткові докази по справ (а.с. 29-30).

22 січня 2024 року судом отримано від відповідача відзив на позовну заяву та додаткові докази по справі (а.с. 36-47).

Суд вважає за необхідне зазначити, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку із військовою агресією російської федерації в Україні введено воєнний стан із 5 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 березня 2022 року № 133/2022, від 18 квітня 2022 року № 259/2022, від 22 квітня 2022 року № 259/2022, від 17 травня 2022 року № 341/2022, від 12 серпня 2022 № 573/2022, від 7 листопада 2022 року № 757/2022, від 6 лютого 2023 року № 58/2023, від 1 травня 2023 року № 254/2023, від 26 липня 2023 року № 451/2023, від 6 листопада 2023 року № 734/2023, від 5 лютого 2024 року № 49/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затверджених Законами України «Про продовження дії воєнного стану в Україні» від 15 березня 2022 № 2119, від 21 квітня 2022 року № 2212, від 22 травня 2022 року № 2263, від 15 серпня 2022 року № 2500-IX, від 16 листопада 2022 року № 2738-IX, від 7 лютого 2023 року № 2915-IX (відповідно), від 2 травня 2023 року № 3057-IX, від 27 липня 2023 року № 3275-IX, від 8 листопада 2023 року № 3429-IX, від 6 лютого 2024 року № 3564-IX, строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 5 год 30 хв 26 березня 2022 року строком на 30 діб, з 5 год 30 хв 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, з 5 год 30 хв 25 травня 2022 року строком на 90 діб, з 5 год 30 хв 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, з 5 год 30 хв 21 листопада 2022 року строком на 90 діб, з 5 год 30 хв 20 травня 2023 року строком на 90 діб, з 5 год 30 хв 18 серпня 2023 року строком на 90 діб, з 5 год 30 хв 16 листопада 2023 року строком на 90 діб, з 5 год 30 хв 14 лютого 2024 року строком на 90 діб.

Станом на день розгляду справи в Україні продовжує діяти воєнний стан.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ), є громадянином України згідно паспорта НОМЕР_3 від 25 вересня 2004 року; РНОКПП: НОМЕР_4 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; відповідно до копії посвідчення серії НОМЕР_5 від 21 липня 2016 року є учасником бойових дій (а.с. 6-8).

Відповідач, Військова частина НОМЕР_1 (ВЧ НОМЕР_1 , НОМЕР_6 прикордонний загін Державної прикордонної служби України), код ЄДРПОУ НОМЕР_7 , зареєстроване місцезнаходження: АДРЕСА_2 , є суб`єктом владних повноважень та належним відповідачем у справі (а.с. 44-46).

Як встановлено судом, наказом начальника НОМЕР_6 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 16 квітня 2022 року № 144-ОС «Про особовий склад» зараховано у списки особового складу та на всі види забезпечення майстер-сержанта ОСОБА_1 , який прибув з НОМЕР_8 прикордонного загону Державної прикордонної служби України 16 квітня 2022 року та наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 15 квітня 2022 року № 102-ОС зарахований в розпорядження начальника НОМЕР_6 прикордонного загону Державної прикордонної служби України; призначено майстер-сержанта ОСОБА_1 інспектором прикордонної служби 1 категорії третього відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип «Б») (а.с. 15).

Наказом начальника НОМЕР_6 прикордонного загону Державної прикордонної служби України № 99-ОС від 2 березня 2023 року майстер-сержанта ОСОБА_1 , інспектора прикордонної служби вищої категорії начальника 4 відділення інспекторів прикордонної служби другої прикордонної застави відділу прикордонної служби № 1, який звільнений в запас наказом НОМЕР_6 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 20 лютого 2023 року № 80-ОС, виключено із списків особового складу загону та всіх видів забезпечення за пп. «г» (один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років) п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону, без права носіння військової форми одягу; визначено, крім іншого, виплатити: грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2022 рік тривалістю 30 календарних днів та за 2023 рік 5 календарних днів, додаткову винагороду із розрахунку 30 000 грн на місяць пропорційно часу проходження служби за період з 1 березня 2023 року по 2 березня 2022 року за 2 доби, грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку строком 14 календарних днів на рік як особі, що має статус учасника бойових дій, за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023 роки; вказано, що грошова допомога для оздоровлення за 2023 рік виплачена; матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік не виплачена (а.с. 16).

25 квітня 2023 року позивач звернувся із заявою до командира ВЧ НОМЕР_1 , в якій просив надати інформацію щодо порядку та розміру нарахованої та сплаченої йому індексації грошового забезпечення за період з 1 грудня 2015 року по 2 березня 2023 року, а також інформацію про розмір прожиткового мінімуму, що застосовувався при встановленні йому посадового окладу та окладу за військове звання, також просив виплати йому одноразову допомогу при звільненні за 13 календарних років (а.с. 10).

Листом від 10 травня 2023 року (вих. № 11-3783) відповідач повідомив позивачу про порядок та розмір нарахованої ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період служби у НОМЕР_6 прикордонному загоні, а також про розрахунок посадового окладу позивача та окладу за військове звання із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року. Також повідомлено про підстави не виплати позивачу при звільненні одноразової грошової допомоги (а.с. 12).

У травні 2023 року позивач звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення за періоди з 1 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року та з 1 березня 2018 року по 2 березня 2023 року та зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 нарахувати і виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за вказані періоди у визначеній позивачем сумі із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб (https://reyestr.court.gov.ua/Review/112352817).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21 липня 2023 року по справі № 200/2319/23, яке змінено постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 7 листопада 2023 року, позовні вимоги позивача задоволені частково:

- визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати у повному обсязі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за періоди з 1 грудня 2015 року по 31 грудня 2022 року та зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 у встановленому судом порядку індексацію грошового забезпечення за вказані періоди (https://reyestr.court.gov.ua/Review/112352817, https://reyestr.court.gov.ua/Review/114732793).

28 листопада 2023 року відповідачем перераховано на розрахунковий рахунок позивача 84 638,95 грн («заробітна плата») (а.с. 17).

За поясненням позивача, які не спростовані відповідачем, зазначена виплата є нарахованою на виконання рішення суду по справі № 200/2319/23 індексацією грошового забезпечення позивача.

Будучи не згодним із не виплатою йому відповідачем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (несвоєчасна виплата індексації грошового забезпечення за період служби з 3 березня 2023 року по 31 грудня 2022 року), позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з приписами ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Особливим способом реалізації права на працю є проходження військової служби за контрактом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 2011-ХІІ дія цього Закону поширюється, зокрема, на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань […].

Стаття 9 Закону № 2011-ХІІ регламентує питання грошового забезпечення військовослужбовців.

Разом із цим Законом № 2011-XII правові відносини щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, проте такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України).

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Верховний Суд неодноразово, зокрема в постановах від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 20 січня 2021 року у справах № 200/4185/20-а та № 240/12238/19, від 05 березня 2021 року у справі № 120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року у справі № 340/970/20, від 27 липня 2023 року та інших, наводив висновки щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, до спірних правовідносин належить застосовувати норми ст.ст. 116 і 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.

Статтею 116 КЗпП України (тут і надалі в редакції, чинній станом на час звільнення позивача з військової служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Не виконання роботодавцем зазначеного обов`язку спричиняє наслідки, визначені ст. 117 КЗпП України, якою передбачено, що у разі не виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений ч. 1 цієї статті.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів ст. ст. 94, 116, 117 КЗпП України і ст.ст. 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР Про оплату праці середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у ст.ст. 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

При цьому з аналізу приписів ст.ст. 116, 117 КЗпП України слідує, що відповідальність у вигляді нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення може мати місце після виплати звільненій особі в с і х належних їй сум.

Разом із цим, як вбачається з програмного забезпечення Донецького окружного адміністративного суду «Діловодство спеціалізованого суду» та Єдиного державного реєстру судових рішень, в провадженні Донецького окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа 200/2321/23 за позовом ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 , предметом спору у якій були дії ВЧ НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за періоди з 16 квітня 2022 року по 2 березня 2023 року (в тому числі грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 - 2023 роки, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 - 2023 роки, грошової допомоги на оздоровлення за 2023 рік) без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 1 січня 2022 року, розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 1 січня 2023 року.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 5 липня 2023 року, прийнятим за результатом розгляду адміністративної справи № 200/2321/23, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково:

- визнано протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 ( НОМЕР_6 прикордонного загону Державної прикордонної служби України) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 16 квітня 2022 року по 2 березня 2023 року, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 - 2023 роки, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як особі, що має статус учасника бойових дій, за 2015 - 2023 роки, грошової допомоги на оздоровлення за 2023 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з відповідними додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб;

- зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 ( НОМЕР_6 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) провести ОСОБА_1 перерахунок грошового забезпечення за період з 16 квітня 2022 року по 2 березня 2023 року, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 - 2023 роки, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як особі, що має статус учасника бойових дій, за 2015 - 2023 роки, грошової допомоги на оздоровлення за 2023 рік шляхом урахування посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з відповідними додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, та виплатити йому їх недоотримані частини;

в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/112003812).

Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2023 року відкрито апеляційне провадження в адміністративній справі № 200/2321/23 та розпочато підготовку справи до апеляційного розгляду (https://reyestr.court.gov.ua/Review/115880326).

Станом на час розгляду адміністративної справи № 200/7208/23 рішення Донецького окружного адміністративного суду від 5 липня 2023 року по справі № 200/2321/23 не було законної сили.

Отже, позивач звернувся до суду із адміністративним позовом щодо зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у той час, коли сума заборгованості відповідача перед позивачем, яка мала бути сплачена останньому при його звільненні, не є остаточно визначеною. При цьому спір щодо належних позивачеві сум грошового забезпечення (в тому числі грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 - 2023 роки, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як особі, що має статус учасника бойових дій, за 2015 - 2023 роки, грошової допомоги на оздоровлення за 2023 рік) був ініційований в судовому порядку саме ОСОБА_1 .

З огляду на зазначене, беручи до уваги правову природу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який є не лише формою відповідальності роботодавця, а й має компенсаційний характер відносно не сплачених працівнику у с і х сум, на які працівник мав право, суд дійшов висновку про відсутність станом на час розгляду даної справи підстав для задоволення позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - внаслідок передчасності заявлених вимог.

Отже, адміністративний позов позивача задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 139 КАС України питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 9, 12, 72-77, 94, 139, 192-193, 242-246, 257-258, 262, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_7 , зареєстроване місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.П. Волгіна