Справа № 200/6596/23
Суддя: Кониченко О.М.
Дата ухвалення: 2024-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2024 року Справа№200/6596/23

Донецький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кониченка Олега Миколайовича розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 )

про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової щомісячної винагороди, встановленої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, у період з 01.02.2023 по 07.03.2023;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 додаткову щомісячну винагороду у розмірі, встановленому Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, за період проходження служби з 01.02.2023 по 07.03.2023 в розмірі 36 774,18 грн;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення при звільненні з військової служби;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 середній заробіток за затримку певного розрахунку при звільнення за період з 08.04.2023 по 07.10.2023 в розмірі 167 622,54 грн.

11 грудня 2023 року ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та витребувано у Військової частини НОМЕР_1 : інформацію про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з лютого 2023 року по березень 2023 включно із зазначенням усіх видів грошового забезпечення; довідку про середньомісячне та середньоденне грошове забезпечення позивача на день звільнення; копію наказу (витягу з наказу) про звільнення (переведення) та виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення; копії бойових наказів (розпоряджень), витягів з журналу бойових дій, копії рапортів командира стосовно виконання ОСОБА_1 бойових завдань за період з 01.02.2023 року по 07.03.2023 року (за умови якщо ці відомості не становлять державну таємницю); копії наказів (витягів з наказів) командира військової частини про включення ОСОБА_1 на отримання додаткової винагороди за період з 01.02.2023 року по 28.02.2023 року та за період з 01.03.2023 року по 07.03.2023 року; інформацію про проведення повного розрахунку з позивачем при звільненні з військової частини НОМЕР_1 із зазначенням нарахованих та виплачених сум та дати проведення такого розрахунку.

08 лютого 2024 року ухвалою суду повторно витребувано у Військової частини НОМЕР_1 докази, витребувані ухвалою про відкриття провадження у адміністративній справі.

09 лютого 2024 року від позивача до суду надійшли додаткові пояснення щодо позову.

20 лютого 2024 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача та надав документи на виконання ухвали суду та залишити позов без розгляду в частині стягнення середнього заробітку.

29 лютого 2024 року ухвалою суду закрито провадження в адміністративній справі в частині позовних вимог щодо визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової щомісячної винагороди, встановленої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, у період з 01.02.2023 по 28.02.2023 та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 додаткової щомісячної винагороди у розмірі, встановленому Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, за період проходження служби з 01.02.2023 по 28.02.2023 в розмірі 30000 грн.

29 лютого 2024 року ухвалою суду витребувано у Військової частини НОМЕР_1 : письмові пояснення щодо періоду тривалості участі позивача у здійсненні бойових (спеціальних) завдань, здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України у березні 2023 року; копії наказів (розпоряджень), витягів з журналу бойових дій, копії рапортів командира стосовно виконання ОСОБА_1 бойових завдань за березень 2023 року (за умови якщо ці відомості не становлять державну таємницю).

20 березня 2024 року від відповідача до суду найшла заява про долучення доказів та документи на виконання ухвали суду.

26 березня 2024 року ухвалою суду в задоволенні заяви відповідача про залишення позову без розгляду в частині стягнення середнього заробітку відмовлено.

Дослідивши матеріали адміністративної справи відносно іншої частини позовних вимог, суд дійшов висновку про їх достатність для вирішення адміністративного спору.

Суд дослідивши наявні матеріали справи встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України НОМЕР_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач Військова частина НОМЕР_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , зареєстроване місцезнаходження: АДРЕСА_3 .

Позивач в обґрунтування позовної заяви зазначає, що з 26.06.2020 по 07.04.2023 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 17.03.2023 № 116 (по особовому складу) його призначено на посаду командира мінометної батареї механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_5 , наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.04.2023 № 97 його виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .

У період з березня 2022 року по 07.03.2023 року (з невеликою перервою) позивач забезпечував здійснення заходів з національної безпеки і оборони та брав безпосередню участь у бойових діях, проте Військова частина НОМЕР_1 при виключенні позивача зі списків особового складу цієї частини не здійснила з ним повного розрахунку при звільненні, а саме за період з 01.02.2023 року по 07.03.2023 року позивачу не була виплачена додаткова винагорода у розмірі до 30 000 гривен пропорційно в розрахунку на місяць, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», яка за лютий 2023 року мала складати 30000 грн та за березень 2023 року - 6 774,18 грн (за період з 01.03.2023 по 07.03.2023) в розрахунку за 1 день 967,74 грн. (30000 / 31 - 967,74 x 7), усього 36 774,13 грн.

Поряд з цим, позивач зазначив, що розрахунок при звільненні не проведено в строки визначені законодавством, з огляду на що відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України, військова частина НОМЕР_1 має виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку з 08 квітня 2023 року, виходячи з його середньоденної заробітної плати у розмірі 167 622,54 грн за шість місяців - 177 днів (квітень 2023 р. - 17 днів, травень 2023 р. - 31 днів, червень 2023 р. - 30 днів, липень 2023 р. - 31 днів, серпень 2023 р. - 31 днів, вересень 2023 р. - 30 днів, жовтень 2023 р. - 7 днів) х 947,02 грн. (середньоденне грошове забезпечення складає 947,02 грн, виходячи з щомісячного грошового забезпечення в розмірі 28 410,73 грн).

09 лютого 2024 року позивач надав до суду додаткові пояснення до позову, в яких зазначив, що 30.01.2024 на його банківський рахунок від Військової частини НОМЕР_1 надійшла додаткова щомісячна винагорода у розмірі, встановленому Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, за період проходження служби з 01.02.2023 по 28.02.2023, в розмірі 29 550 грн (30 000 грн за відрахуванням 1,5 % військового збору), тому позивач підтверджує виплату спірної додаткової винагороди за період з 01.02.2023 року по 28.02.2023 року, поряд з цим, позивач зазначив, що підтримує позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у заявленому розмірі.

Водночас, факт виплати відповідачем спірної додаткової винагороди за період з 01.03.2023 року по 07.03.2023 року позивач вважає непідтвердженим.

Відповідач проти задоволення адміністративного позову заперечує та зазначає, що позивача не було звільнено, а було переведено до іншої військової частини, при цьому при вибутті з Військової частини НОМЕР_1 до нового місяця служби - військової частини НОМЕР_5 позивач жодних претензій не виказував, жодних звернень не робив, під час служби та одразу після звільнення не звертався до відповідача щодо виплати йому додаткової грошової винагороди за період з 01.02.2023 по 28.02.2023 року.

З позивачем було проведено розрахунок у квітні 2023, що підтверджується витягом з розрахункової відомості № 737 від 26.12.2023 року, де вказано, що виплачені додаткова грошова винагорода за березень місяць 2023 року, а також інше належне грошове забезпечення, тобто перед позивачем відсутня заборгованість щодо виплати додаткової грошової винагороди за березень 2023 року.

Щодо додаткової грошової винагороди за 01.02.2023 по 28.02.2023 року, відповідач зазначив, що після отримання позову Військовою частиною НОМЕР_1 було перевірено всі документи, та встановлено, що ОСОБА_1 не подавав рапорт до безпосереднього командира на виплату йому додаткової грошової винагороди за лютий 2023 року, тому його не було включено в наказ в березні 2023 року на виплату додаткової грошової винагороди за лютий 2023 року, проте 29.01.2024 року Військовою частиною НОМЕР_1 була виплачена додаткова грошова винагорода за період з 01.02.2023 року по 28.02.2023 року у розмірі 29550 грн, згідно розрахункової відомості № 5 від 29.01.2024.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідач зазначив, що середній заробіток сплачується при звільненні, а не при переводі з однієї Військової частини НОМЕР_1 до іншої, тому відсутні будь-які підстави для нарахування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки позивач при переведенні з військової частини НОМЕР_1 до військової частини НОМЕР_5 не звільнявся з Збройних Сил України.

Відповідач вказує на те, що наявність спору про розміри належних саме звільненому працівникові сум є обов`язковою умовою для застосування ст.117 КЗпП України та виплати звільненому працівнику середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Підставою для виплати передбаченого ст.117 КЗпП України відшкодування відповідно до ч. 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника. Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця, або безпосередньо до суду. Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомлення з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки. Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні, проте, позивач зловживаючи своїм правом, з пропуском більше 7 місяців з моменту переводу 07.04.2023, звернувся до суду 17.11.2023 року. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений в постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №825/742/16 та від 28.11.2022 у справі №380/693/20, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідач також просить суд врахувати, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з військової частини середнього заробітку за період з 08.04.2023 р. по 07.10.2023 р. часу затримки розрахунку при переведенні є неспівмірними з розміром сум додаткової грошової винагороди, що сплачена відповідачем за лютий 2023 року у розмірі 29550 грн, тому суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Відтак, спірним питанням у цій справі є наявність/відсутність підстав для виплати позивачу додаткової винагороди у розмірі, встановленому Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, у розмірі 30000 грн за період проходження служби з 01.03.2023 по 07.03.2023 у розмірі 6 774,18 грн та наявність/відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також його розмір.

У заяві від 20 березня 2024 року відповідач надав пояснення, згідно яких з 01 по 05 березня 2023 року позивач виконував бойові (спеціальні) завдання, згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) та отримав в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань) всі належні кошти, що підтверджується витягом із журналу бойових дій роти зв`язку командного пункту польового вузла зв`язку військової частини НОМЕР_1 за 01.03.2023 року (інв. № 86 від 03.02.2023 року), витягом із журналу бойових дій польового вузла зв`язку військової частини НОМЕР_1 за 02.03.2023-05.03.2023 року (інв. № 184 р/з від 02.03.2023 року), а також витягом з розрахункової відомості 68 від 14.04.2023.

Також відповідач звернув увагу, що згідно пункту 3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 07.04.2023 року № 97 (по стройовій частині) ОСОБА_1 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, водночас, абзацом 6 пункту 3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 07.04.2023 року № 97 (по стройовій частині) зазначено «Виплатити ОСОБА_1 - додаткову винагороду за безпосередню участь військовослужбовців у бойових діях та забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень пропорційно дням участі з 01 по 05 березня 2023 року».

Тому відповідач вважає, що будь-якої заборгованості зі сплати додаткової винагороди за березень 2023 року у відповідача перед позивачем немає.

Дослідивши надані учасниками справи документи, суд встановив наступне.

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.04.2023 № 97, старшого лейтенанта ОСОБА_1 , командира радіовзводу роти зв`язку командного пункту польового вузла зв`язку військової частини НОМЕР_1 , призначеного наказом Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (по особовому складу) від 17 березня 2023 року №116 на посаду командира мінометної батареї механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_5 , ВОС - НОМЕР_6 , наказано вважати таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби в м. Кропивницький Кіровоградської області; з 07 квітня 2023 року виключити зі списків особового складу частини і всіх видів забезпечення, зняти з продовольчого забезпечення за каталогом продуктів, коефіцієнт 1,1 з 08.04.2023 у Військовій частині НОМЕР_1 ; виплатити: додаткову винагороду за безпосередню участь військовослужбовців у бойових діях та забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень пропорційно дням участі з 01 по 05 березня 2023 року.

З витягів з розрахункової відомості № 737 від 26.12.2023 року та № 68 від 14.04.2023 року за квітень 2023 року суд встановив, що позивачу було виплачено додаткову винагороду на період дії воєнного стану у розмірі 4838,71 грн, що відповідає пропорційній виплати спірної винагороди за березень 2023 року із розрахунку за 5 днів (30000 грн / 31 день х 5 днів = 4838,70 грн).

Згідно виписки з банківського рахунку позивача за період з 01.02.2023 року по 30 квітня 2023 року позивачу Військовою частиною НОМЕР_1 виплачено кошти з позначкою «заробітна плата» 13 квітня 2023 року у розмірі 18551,42 грн, 27 квітня 2023 року у розмірі 4999,11 грн.

Водночас, відповідачем надано до суду витяги з журналів бойових дій за 01.03.2023 року по 05.03.2023 року включно.

Згідно розрахункової відомості № 5 від 29 січня 2024 року «Про виплату додаткової винагороди військовослужбовцям Військової частини НОМЕР_1 на період дії воєнного стану у січні 2024 року», ОСОБА_1 нараховано 30000 грн додаткової винагороди на період дії воєнного стану, з урахуванням компенсації податку з доходів фізичних осіб та відрахування 1,5% військового збору, виплачено 29550,00 грн.

Згідно наданого позивачем скріншоту з застосунку мобільного банкінгу, грошові кошти у розмірі 29550,00 грн з коментарем «Військова частина НОМЕР_1 , заробітна плата» зараховані на рахунок позивача 30 січня 2024 року.

Згідно довідки-розрахунку середнього заробітку Військової частини НОМЕР_1 № 24/5/115 від 17.02.2024 року, середньоденний розмір грошового забезпечення позивача за лютий-березень 2023 року становить 936,69 грн.

Згідно ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Отже, обставини справи щодо ненарахування позивачу додаткової винагороди у розмірі 30 000 гривень, установленої Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану, фактично визнаються відповідачем, означені обставини підтверджуються матеріалами адміністративної справи, тому не викликають у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, що відповідно до ч. 1 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства, є підставою для звільнення від доказування.

Вирішуючи спірні правовідносини суд виходив з наступного.

Згідно ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 17 Конституції України, Захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Статтею 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII установлено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.

Згідно ст. 16 Закону України «Про Збройні Сили України» від 06 грудня 1991 року № 1934-XII, держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, резервістів, які виконують обов`язки служби у військовому резерві, та військовозобов`язаних, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також членів сімей військовослужбовців, резервістів та військовозобов`язаних, які загинули (померли), пропали безвісти, стали особами з інвалідністю під час виконання службових обов`язків або постраждали у полоні в ході бойових дій (війни), в умовах надзвичайного стану чи під час виконання службових обов`язків за межами України в порядку військового співробітництва або у складі національного контингенту чи національного персоналу у міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.

Соціальний і правовий захист військовослужбовців, резервістів, які виконують обов`язки служби у військовому резерві, військовозобов`язаних, призваних на навчальні (або перевірочні) і спеціальні збори, та членів їх сімей здійснюється відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та інших нормативно-правових актів.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно ст. 1-2 Закону № 2011-XII, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 9 Закону № 2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Пунктами 2, 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Умови грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються цією постановою та іншими актами Кабінету Міністрів України.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджено Наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197) (надалі Порядок № 260).

Пунктом 1 розділу I. «Загальні положення» Порядку № 260 установлено, цей Порядок визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

Грошове забезпечення згідно з цим Порядком виплачується: військовослужбовцям, які проходять військову службу в апаратах Міністерства оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України, Генеральному штабі Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах та організаціях Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, військовій частині НОМЕР_7 (далі - військові частини).

Пунктом 2 розділу I. «Загальні положення» Порядку № 260 визначено, що грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: […] винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану; […].

Відповідно до п. 3 розділу I. «Загальні положення» Порядку № 260, підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).

Відповідно до п. 8 розділу I. «Загальні положення» Порядку № 260, грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).

Законом України Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року N 2102-IX, затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", згідно якого у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Президент України В. Зеленський постановив ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

У подальшому Указами Президента України від 14.03.2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 року № 2119-IX; від 18.04.2022 року № 2593/2022, затвердженим Законом України від 21.04.2022 року № 2212-IX; від 17.05.2022 року №341/2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 року № 2263-ІХ; від 12.08.2022 року № 573/2022, затвердженим Законом України від 15.08.2022 року № 2500-IX; від 07.11.2022 року №757/2022, затвердженим Законом України від 16.11.2022 року № 2738-IX; від 06.02.2023 року №58/2023, затвердженим Законом України від 07.02.2023 року № 2915-IX; від 01.05.2023 року № 254/23, затвердженим Законом України від 02.05.2023 року № 3057-IX, від 26 липня 2023 року № 451/2023, затвердженим Законом України № 3275-IX від 27.07.2023, від 6 листопада 2023 року № 734/2023, затвердженим Законом України від 08 листопада 2023 року № 3429-IX, від 5 лютого 2024 року № 49/2024, затвердженим Законом України 06 лютого 2024 року № 3564-IX, воєнний стан продовжений, воєнний стан продовжений.

На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 Про введення воєнного стану в Україні та № 69 Про загальну мобілізацію Кабінет Міністрів України прийняв Постанову Кабінет Міністрів України від 28 лютого 2022 р. № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (надалі Постанова №168).

Пунктом 1 Постанови № 168 у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. […]

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників). […]

Пунктом 2-1 Постанови № 168 установлено, що керівники відповідних міністерств та державних органів визначають порядок і умови виплати додаткової винагороди, одноразової грошової допомоги, розміри виплати додаткової винагороди в розмірі до 30000 гривень.

Порядок та умови виплати означеної винагороди встановлені розділом XXXIV. «Особливості виплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану» Порядку № 260 (у редакції чинній підчас спірного періоду).

Пунктом 2 розділу XXXIV. «Особливості виплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану» Порядку № 260 визначено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» виплачується в таких розмірах: […]

30 000 гривень - військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань):

з інтенсивної підготовки для ведення воєнних (бойових) дій у складі військових частин (підрозділів), включених до складу резерву Головнокомандувача Збройних Сил України сил оборони держави;

з управління угрупованнями військ (сил) у складі розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України;

з управління підпорядкованими силами та засобами відповідно до завдань, які покладаються на Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту, у складі розгорнутих пунктів управління Державної спеціальної служби транспорту;

у складі робочої групи або одиночним порядком, визначені Головнокомандувачем Збройних Сил України, начальником Генерального штабу Збройних Сил України, у межах областей України, на територіях яких ведуться воєнні (бойові) дії;

з розмінування (виявлення, знешкодження та знищення) вибухонебезпечних предметів поза районами ведення бойових дій;

у складі діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави згідно з переліком завдань, затвердженим Міністром оборони України;

із всебічного забезпечення діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій;

з протиповітряного прикриття та наземної оборони об`єктів критичної інфраструктури (у тому числі об`єктів транспортної інфраструктури - військовими частинами та підрозділами Державної спеціальної служби транспорту); […].

Відповідно до п. 3 розділу XXXIV. «Особливості виплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану» Порядку № 260, райони ведення воєнних (бойових) дій, склад діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави, розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України та склад резерву Головнокомандувача Збройних Сил України сил оборони держави визначаються відповідними рішеннями Головнокомандувача Збройних Сил України.

В свою чергу п. 4 розділу XXXIV. «Особливості виплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану» Порядку № 260 установлено, що підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях, виконанні бойового (спеціального) завдання або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії (далі - бойові дії або заходи), у період здійснення зазначених дій або заходів здійснюється на підставі таких документів: бойовий наказ (бойове розпорядження); журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад); рапорт (донесення) командира підрозділу (групи), корабля (судна), катера про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.

Пунктом 5 розділу XXXIV. «Особливості виплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану» Порядку № 260 установлено, одним днем участі у бойових діях або заходах вважається період (з 00 годин до 24 години календарної доби), протягом якого військовослужбовець залучався до участі в бойових діях або заходах, незалежно від кількості та тривалості таких залучень за добу.

У разі, коли військовослужбовець залучається до участі в бойових діях або заходах, які розпочато до 24 години однієї доби і закінчено після 00 годин наступної доби, до розрахунку включається зазначений період як два дні участі у бойових діях або заходах.

Відповідно до п. 9 розділу XXXIV. «Особливості виплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану» Порядку № 260, виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів: командирів (начальників) військових частин - особовому складу військової частини; керівника органу військового управління - командирам (начальникам) військових частин.

Як вже було зазначено, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

З наданих відповідачем документів суд встановив, що з 07 квітня 2023 року позивача звільнено у зв`язку з переведенням до іншої військової частини, виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та знято зі всіх видів забезпечення.

Водночас, наданими відповідачем доказами, зокрема, витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.04.2023 № 97, витягами з розрахункової відомості № 737 від 26.12.2023 року та № 68 від 14.04.2023 року за квітень 2023 року та витягами з журналів бойових дій за 01.03.2023 року по 05.03.2023 року включно підтверджується участь позивача в бойових діях або заходах з 01.03.2023 року по 05.03.2023 року.

Поряд з цим, суд встановив, що позивачу було виплачено додаткову винагороду на період дії воєнного стану у розмірі 4838,71 грн, що відповідає пропорційній виплаті спірної винагороди за березень 2023 року із розрахунку за 5 днів (30000 грн / 31 день х 5 днів = 4838,70 грн).

Стороною позивача наведені обставини не спростовано, до того ж він покликався на недоведення відповідачем здійснення спірної виплати.

Статтею 90 КАС України установлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1 ст. 72, ч.ч. 1, 2 ст. 73, ч. 2 ст. 74, ст. 76 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Звертаючись до суду з адміністративним позовом до суду позивач обґрунтовував позовні вимоги наявністю у нього права на отримання спірної додаткової винагороди та її невиплату відповідачем, проте доказів означеного, належних у розумінні п. 4 розділу XXXIV. «Особливості виплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану» Порядку № 260, до суду не надав та просив витребувати їх у відповідача.

Натомість, наданими відповідачем доказами спростовуються доводи позовної заяви щодо кількості днів (7 днів) виконання позивачем бойових (спеціальних) завдань у березні 2023 року.

Частинами 1 та 5 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Виходячи з аналізу наведених норм, процесуальний закон не звільняє позивача від обов`язку доказування існування обставин об`єктивної дійсності, з якими позивач пов`язує порушення своїх прав.

Відтак, позивач не надав до суду жодного доказу, який свідчить про неправильне обчислення відповідачем кількості днів, коли він був залучений до участі у бойових діях у березні 2023 року, натомість відповідачем такі докази суду надано.

Ураховуючи те, що матеріалами адміністративної справи підтверджено залучення позивача до участі у бойових діях з 01.03.2023 року по 05.03.2023 року, а також виплату відповідачем позивачу спірної додаткової винагороди із розрахунку 30 000,00 грн на місяць пропорційно кількості днів виконання відповідних завдань у квітні 2023 року, суд дійшов висновку, що позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне.

Питання відповідальності роботодавця за затримку розрахунку при звільненні не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовців.

У такому разі при вирішенні спірних правовідносин застосуванню підлягають норми Кодексу законів про працю України, що узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 6 березня 2018 року у справі №804/3772/17 (ЄДРСР №72693583), від 25 листопада 2020 року у справі №160/2867/19 (ЄДРСР №93119248).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КЗпП України, право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.

Приписами ч.1 ст. 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України в редакції чинній на момент звільнення позивача з військової служби, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

19.07.2022 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX від 01.07.2022 р. (далі - Закон № 2352-ІХ), яким викладено в новій редакції норму ст. 117 КЗпП України, а саме: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Саме ця редакція наведеної норми є чинною на день здійснення остаточного розрахунку відповідача з позивачем.

У постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 викладено правовий висновок, згідно якого «Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні статті 117 КЗпП України в редакції до 19 липня 2022 року, при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, Верховний Суд зауважував, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні».

Поряд з цим, Верховний Суд звернув увагу, що указаний підхід Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду до застосування статті 117 КЗпП України в окресленому контексті не відповідає правовому регулюванню, чинному на теперішній час та зазначив, що «відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно з Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Наведений у цій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні».

Ураховуючи викладене, Верховний Суд виснував, що стягнення середнього заробітку у такому випадку умовно слід поділити на дві частини: до набрання чинності нової редакції статті 117 КЗпП України і після цього:

- період до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, яка не обмежувала строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату;

- період з 19 липня 2022 до дати остаточного розрахунку регулюється вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Аналогічна правова позиція виснувана у постанові Верховного Суду від 29.02.2024 року у справі № 460/42448/22, у якій колегія суддів зазначила, що належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Ураховуючи викладене, закінченням проходження військової служби є день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо), про що приймається наказ. Тобто, до моменту прийняття наказу про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, останній вважається таким, що проходить військову службу.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду, від 22 червня 2023 року у справі № 240/9951/19, від 13 квітня 2023 року у справі №380/404/20 та від 10 грудня 2020 року у справі №810/2184/16 та є застосовною до спірних правовідносин.

Поряд з цим, суд не погоджується із доводами відповідача щодо відсутності підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з тим, що звільнення у зв`язку з переведенням для подальшого проходження служби в іншій військовій частині не є фактичним припиненням військової служби, оскільки такий підхід нівелює відповідальність військової частини за несвоєчасну виплату грошового забезпечення підчас фактичного припинення взаємних прав та обов`язків пов`язаних із військовою службою між військовослужбовцем та військовою частиною, що у такому разі є необґрунтованим звуженням гарантій військовослужбовця на захист прав пов`язаних з проходженням військової служби та отримання грошового забезпечення у належному розмірі.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Враховуючи приписи ст. 117 КЗпП України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX від 01.07.2022, позивач має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 08.04.2023 року по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Відтак, під час розгляду адміністративної справи судом установлено, що на момент звільнення з Військової частини НОМЕР_1 остання не виплатила позивачу додаткову щомісячну винагороду, встановлену Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, у період з 01.02.2023 по 28.02.2023 у розмірі 30 000,00 грн.

09 лютого 2024 року позивач надав до суду додаткові пояснення до позову, в яких зазначив, що 30.01.2024 на його банківський рахунок від Військової частини НОМЕР_1 надійшла додаткова винагорода, встановлена Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, за період проходження служби з 01.02.2023 по 28.02.2023, в розмірі 29 550 грн (30 000 грн за відрахуванням 1,5 % військового збору), тому позивач підтверджує виплату спірної додаткової винагороди за період з 01.02.2023 року по 28.02.2023 року, поряд з цим, позивач зазначив, що підтримує позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у заявленому розмірі.

На підтвердження викладеного позивач надав до суду скріншот із застосунку мобільного банкінгу, згідно якого грошові кошти у розмірі 29550,00 грн з коментарем Військова частина НОМЕР_1 , заробітна плата зараховані на банківський рахунок позивача 30 січня 2024 року.

Відповідач надав до суду розрахункову відомість № 5 від 29 січня 2024 року Про виплату додаткової винагороди військовослужбовцям Військової частини НОМЕР_1 на період дії воєнного стану у січні 2024 року, згідно якої ОСОБА_1 нараховано 30000 грн додаткової винагороди на період дії воєнного стану, з урахуванням компенсації податку з доходів фізичних осіб та відрахування 1,5% військового збору, виплачено 29550,00 грн (30000 грн 1.5% (450,00 грн) = 29550,00 грн).

Таким чином остаточний розрахунок з позивачем відповідачем здійснено 30 січня 2024 року, що сторонами не заперечується.

Ураховуючи викладене, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 08.04.2023 року по 29 січня 2024 року, але у межах 6 місяців складає 183 календарних дні.

Згідно довідки-розрахунку середнього заробітку Військової частини НОМЕР_1 № 24/5/115 від 17.02.2024 року, середньоденний розмір грошового забезпечення позивача за лютий-березень 2023 року становить 936,69 грн.

Враховуючи викладене, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача за цей період становить 171 414,27 грн (183 календарних дені (6 місяців) х 936,69 грн середньоденного заробітку).

Поряд з цим, відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Позивачем заявлено вимоги щодо присудження середнього заробітку у розмірі 167 622,54 грн і ця сума у повній мірі охоплюється розрахунком здійсненим судом, ураховуючи викладене, суд дійшов висновку у цій справі підлягає застосуванню позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 20 липня 2023 року у справі № 200/18480/21, у якій Верховний Суд з урахуванням принципів співмірності і пропорційності, а також необхідністю зменшення розміру середнього заробітку, за аналогічних обставин погодив висновок суду першої інстанції про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у межах заявлених позовних вимог.

Таким чином, суд дійшов висновку про визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 167 622,54 грн.

Поряд з цим, суд не вирішує питання про утримання з цих коштів податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податків у даному випадку є обов`язком роботодавця, а не суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі № 805/1008/16-а.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову в межах заявлених позовних вимог.

Відповідно до підп. 164.1.1 п. 164.1 ст. 164 Податкового кодексу України, загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Відповідно до підп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Таким чином, враховуючи те, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом та сприяти реальному відновленню порушеного права, беручи до уваги приписи ст. 9 КАС України, приймаючи до уваги відзив на позовну заяву відповідача, докази наявні у матеріалах справи, а також з аналізу норм чинного законодавства, суд дійшов висновку про ефективність обраного позивачем способу захисту.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п. 12 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір, підстави для розподілу судових витрат зі сплати судового збору відсутні.

Керуючись Конституцією України та Кодексом адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково адміністративний позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , зареєстроване місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення при звільненні з військової служби.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 08.04.2023 року по 07.10.2023 року в розмірі 167 622 (Сто шістдесят сім тисяч шістсот двадцять дві) грн 54 коп.

Відмовити у задоволенні іншої частини позовних вимог.

Повний текст рішення складено та підписано 26 березня 2024 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до ст. 297 КАС України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя О.М. Кониченко