Справа № 932/9755/23
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2024-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

21 березня 2024 р.Справа № 932/9755/23

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Прудник Сергій Володимирович, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро питання щодо закриття провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до виконавчого комітету Дніпровської міської ради про сплату інфляційних втрат та 3% річних, стягнення упущеної вигоди та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

25.10.2023 року ОСОБА_1 звернулась із позовною заявою до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовними вимогами до виконавчого комітету Дніпровської міської ради, в якій просила суд:

- зобов`язати виконавчий комітет Дніпровської міської ради через несвоєчасне виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.05.2022 року у справі №160/674/19 щодо відшкодування ОСОБА_1 171 502 грн. завданої шкоди, сплатити 76 775,94 грн. інфляційних втрат та 3% річних в розмірі 14 406,17 грн.;

- зобов`язати виконавчий комітет Дніпровської міської ради через прийняття протиправного рішення №636 від 05.07.2018 року щодо знищення її майна сплатити ОСОБА_2 468 00 грн. в якості упущеної вигоди;

- зобов`язати виконавчий комітет Дніпровської міської ради відшкодувати ОСОБА_1 10 000 грн. моральної шкоди.

Означені позовні вимоги вмотивовані тим, що позивач має відповідне право задля нарахування та виплати останній відповідачем 76 775,94 грн. інфляційних втрат; 3% річних в розмірі 14 406,17 грн.; 468 000 грн. в якості упущеної вигоди та 10 000 грн. моральної шкоди через невиконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.05.2022 року у справі №160/674/19 щодо відшкодування ОСОБА_1 171 502 грн. завданої шкоди. Позивач вважає, що відповідач припинив фактично її підприємницьку діяльність не відшкодувавши останній завданої шкоди у сумі 171 502 грн.

07.11.2023 року ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська адміністративну справу №932/9755/23 за вказаним позовом передано за підсудністю до Дніпропетровського окружного адміністративного суду виходячи із приписів ст. ст. 20, 29 КАС України.

14.02.2024 року справа №932/9755/23 надійшла на адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.02.2024 року зазначена вище справа розподілена та 15.02.2024 року передана судді Пруднику С.В.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.02.2024 року вказану позовну заяву було залишено без руху та надано було позивачу строк протягом 5 (п`яти) робочих днів, з моменту отримання копії даної ухвали, шляхом подання до суду: позовної заяви та її копіями, а також копіями доданих до позовної заяви документів відповідно до кількості учасників справи, у відповідності до вимог ст. 160 КАС України з максимально чітко і зрозуміло сформованими позовними вимогами виходячи із приписів ст. 5 КАС України та зазначенням ціни позову, обґрунтований розрахунок суми, що стягується, - якщо у позовній заяві містяться вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної оскаржуваним рішенням, діями, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень; не викладено виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; не зазначено відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору - у випадку, якщо законом встановлений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності), зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; із зазначенням розрахунку суми моральної шкоди; оригіналу документа про доплату судового збору в розмірі 5691,82 грн.

12.03.2024 року від ОСОБА_1 до суду надійшло клопотання про усунення недоліків, до якого позивачем було долучено оригінал документа про сплату судового збору у сумі 5691,82 грн. та позовну заяву з її копією.

Отже, у встановлений ухвалою суду від 05.02.2024 року строк позивач усунула недоліки адміністративного позову.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.03.2024 року відкрито провадження в адміністративній справі, призначено розгляд за правилами спрощеного провадження без виклику учасників справи.

Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх в сукупності, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, судом встановлено таке.

Судом установлено, матеріалами справи підтверджено, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.11.2020 року у справі № 160/674/19, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14.04.2021 року, позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення виконкому Дніпровської МР від 5 липня 2018 року № 636 Про усунення наслідків порушень Правил благоустрою території міста в частині припинення функціонування та демонтажу встановлених тимчасових споруд за адресою: АДРЕСА_1 : тимчасова споруда без назви, вид діяльності торгівля продовольчими та непродовольчими товарами; тимчасова споруда Секонд Хенд, вид діяльності торгівля товарами колишнього вжитку (пункт 36 додатку); тимчасова споруда без назви, вид діяльності торгівля продовольчими та непродовольчими товарами, належних ОСОБА_1 ; стягнуто з виконкому Дніпровської МР на користь ОСОБА_1 171 502 грн на відшкодування шкоди, заподіяної протиправним рішенням. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що за наявності договірних правовідносин, які не були припинені у встановленому порядку, вирішення оскаржуваним рішенням питання про демонтаж тимчасових споруд було передчасним; договори були розірвані лише 11.07.2018 року. Також за висновками судів першої та апеляційної інстанцій, у результаті передчасного прийняття оскаржуваного рішення були порушені майнові права позивача, оскільки не було забезпечено право добровільного виконання припису у семиденний термін до 17.07.2018 року включно, фактично 12.07.2018 року здійснено руйнування двох кіосків, а не їх демонтаж згідно із пунктами 5.5-5.12 рішення Дніпропетровської міської ради від 24.07.2013 року № 43/37 (далі Порядок № 43/37).

Не погоджуючись з рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.11.2020 року та постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14.04.2021 року, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, виконком Дніпровської МР звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

За наслідками розгляду даної касаційної скарги, постановою Верховного Суду від 08.07.2021 року у справі № 160/674/19 касаційну скаргу виконавчого комітету Дніпровської міської ради залишено без задоволення. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.11.2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14.04.2021 року залишені без змін.

18.08.2021 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом видано відповідні виконавчі листи у справі №160/674/19, з якими ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області з метою їх виконання.

Листом за вих. №04-10-10/18106 від 03.11.2021 року Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області повернуло ОСОБА_1 виконавчі листи без виконання, посилаючись на те, що виконавчий комітет Дніпровської міської ради не має відкритих рахунків у казначействі та в базі даних Єдиного реєстру розпорядників та одержувачів бюджетних коштів не зареєстрований.

У зв`язку із цим 16.05.2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про зміну порядку виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.11.2020 року у справі №160/674/19.

За наслідками розгляду заяви про зміну порядку виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.11.2020 року у справі №160/674/19, ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.05.2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зміну порядку виконання рішення суду в адміністративній справі №160/674/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до виконавчого комітету Дніпровської міської ради, Інспекції з питань благоустрою Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, Комунальне підприємство Управління по ремонту та експлуатації автошляхів Дніпровської міської ради, Комунальне підприємство Благоустрій міста Дніпровської міської ради про визнання протиправним та нечинним рішення, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування шкоди відмовлено у повному обсязі.

У поданій до суду позовній заяві позивач зазначає, що на виконавчий комітет було покладено обов`язок відшкодувати в якості компенсації завдану шкоду в розмірі 171502 грн. З того часу пройшло майже три роки, але виконавчий комітет Дніпровської міської ради відшкодовувати завдану шкоду не збирається, на листи навіть не відповідає.

Відтак позивач вважає, що остання має відповідне право задля нарахування та виплати останній відповідачем 76 775,94 грн. інфляційних втрат; 3% річних в розмірі 14 406,17 грн.; 468 000 грн. в якості упущеної вигоди та 10 000 грн. моральної шкоди через невиконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.05.2022 року у справі №160/674/19 щодо відшкодування ОСОБА_1 171 502 грн. завданої шкоди. При цьому, відповідач припинив фактично її підприємницьку діяльність не відшкодувавши останній завданої шкоди у сумі 171 502 грн.

Вказані обставини й слугували підставою задля звернення до суду із даною позовною заявою.

При вирішенні питання про закриття провадження у справі суд виходить з такого.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" вказав, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …". Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, "встановленим законом".

Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Вирішуючи питання щодо визначення юрисдикції, в межах якої має розглядатись ця справа, суд виходить з такого.

Правилами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За визначенням частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Пунктами 1, 2 частини 1 статті 4 КАС України встановлено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Підпункт 4.2 пункту 4 Рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, частини другої статті 2, пункту 2 частини третьої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, частини третьої статті 110, частини другої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України та конституційним поданням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо офіційного тлумачення положень статей 97, 110, 234, 236 Кримінально-процесуального кодексу України, статей 3, 4, 17 Кодексу адміністративного судочинства України в аспекті статті 55 Конституції України (справа про оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочини): отже, КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 КАС України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні: 1) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності; 2) адміністративні справи, пов`язані з виборчим процесом чи процесом референдуму, щодо: оскарження рішень, дій чи бездіяльності дільничних виборчих комісій, дільничних комісій з референдуму, членів цих комісій; уточнення списку виборців; оскарження дій чи бездіяльності суб`єктів у сфері медіа, підприємств, установ, організацій, їх посадових та службових осіб, творчих працівників суб`єктів у сфері медіа, що порушують законодавство про вибори та референдум; оскарження дій чи бездіяльності кандидата у депутати сільської, селищної ради, кандидатів на посаду сільського, селищного голови, їх довірених осіб; 3) адміністративні справи, пов`язані з перебуванням іноземців та осіб без громадянства на території України, щодо: примусового повернення в країну походження або третю країну іноземців та осіб без громадянства; примусового видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України; затримання іноземців або осіб без громадянства з метою їх ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України; продовження строку затримання іноземців або осіб без громадянства з метою їх ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України; затримання іноземців або осіб без громадянства до вирішення питання про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні, або особами без громадянства; затримання іноземців або осіб без громадянства з метою забезпечення їх передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 4) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті; 5) адміністративні справи щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".

Згідно із ч. 2 ст. 20 КАС України, окружним адміністративним судам підсудні всі адміністративні справи, крім визначених частинами першою та третьою цієї статті.

Відповідно до ч. 5 ст. 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Як встановлено в ході розгляду даної справи, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.11.2020 року у справі № 160/674/19, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14.04.2021 року, позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення виконкому Дніпровської МР від 5 липня 2018 року № 636 Про усунення наслідків порушень Правил благоустрою території міста в частині припинення функціонування та демонтажу встановлених тимчасових споруд за адресою: АДРЕСА_1 : тимчасова споруда без назви, вид діяльності торгівля продовольчими та непродовольчими товарами; тимчасова споруда Секонд Хенд, вид діяльності торгівля товарами колишнього вжитку (пункт 36 додатку); тимчасова споруда без назви, вид діяльності торгівля продовольчими та непродовольчими товарами, належних ОСОБА_1 ; стягнуто з виконкому Дніпровської МР на користь ОСОБА_1 171 502 грн на відшкодування шкоди, заподіяної протиправним рішенням. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що за наявності договірних правовідносин, які не були припинені у встановленому порядку, вирішення оскаржуваним рішенням питання про демонтаж тимчасових споруд було передчасним; договори були розірвані лише 11.07.2018 року. Також за висновками судів першої та апеляційної інстанцій, у результаті передчасного прийняття оскаржуваного рішення були порушені майнові права позивача, оскільки не було забезпечено право добровільного виконання припису у семиденний термін до 17.07.2018 року включно, фактично 12.07.2018 року здійснено руйнування двох кіосків, а не їх демонтаж згідно із пунктами 5.5-5.12 рішення Дніпропетровської міської ради від 24.07.2013 року № 43/37 (далі Порядок № 43/37).

Не погоджуючись з рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.11.2020 року та постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14.04.2021 року, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, виконком Дніпровської МР звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

За наслідками розгляду даної касаційної скарги, постановою Верховного Суду від 08.07.2021 року у справі № 160/674/19 касаційну скаргу виконавчого комітету Дніпровської міської ради залишено без задоволення. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.11.2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14.04.2021 року залишені без змін.

У поданій до суду позовній заяві позивач зазначає, що на виконавчий комітет було покладено обов`язок відшкодувати в якості компенсації завдану шкоду в розмірі 171502 грн. З того часу пройшло майже три роки, але виконавчий комітет Дніпровської міської ради відшкодовувати завдану шкоду не збирається, на листи навіть не відповідає.

Відтак позивач вважає, що остання має відповідне право задля нарахування та виплати останній відповідачем 76 775,94 грн. інфляційних втрат; 3% річних в розмірі 14 406,17 грн.; 468 000 грн. в якості упущеної вигоди та 10 000 грн. моральної шкоди через невиконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.05.2022 року у справі №160/674/19 щодо відшкодування ОСОБА_1 171 502 грн. завданої шкоди. При цьому, відповідач припинив фактично її підприємницьку діяльність не відшкодувавши останній завданої шкоди у сумі 171 502 грн.

Слід зазначити, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (стаття 19 Цивільного процесуального кодексу України).

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих правовідносин з їх специфічними суб`єктами та їх підпорядкованістю.

Таким чином, загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Отже, спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з виконавчого комітету Дніпровської міської ради про сплату інфляційних втрат та 3% річних, стягнення упущеної вигоди та моральної шкоди.

При цьому, суд зазначає, що право на стягнення з виконкому Дніпровської МР на користь ОСОБА_1 171 502 грн. на відшкодування шкоди, заподіяної протиправним рішенням, вже реалізовано в рамках судової справи № 160/674/19.

Згідно із ч. 3 ст. 11 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

За приписами ст. 22 Цивільного кодексу України:

1. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

2. Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

3. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

4. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Ст. 23. Цивільного кодексу України установлює:

1. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

2. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

3. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

4. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

5. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 11 Цивільного кодексу України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

Частиною 2 статті 4 Цивільного кодексу України встановлено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 Цивільного кодексу України, а саме, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 623 Цивільного кодексу України встановлено:

1. Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

2. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

3. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

4. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачений обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора при цьому, згідно із ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України виникає кореспондуюче право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

При цьому, а приписами ч. 4 ст. 623 Цивільного кодексу України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Визначаючись із підсудністю даної справи, суд бере до уваги постанову Великої Палати Верховного Суду від 09.02.2021 року у справі №520/17342/18, з якої слідує, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

У свою чергу, відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У відповідності до частини п`ятої ст.21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Аналіз наведеної норми дає підстави вважати, що питання про відшкодування шкоди, завданої рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, розглядає адміністративний суд, якщо вимога про це заявлена одночасно з вимогою про протиправність такого рішення, дії чи бездіяльності. В інших випадках це питання може вирішувати суд цивільної чи господарської юрисдикції.

Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачем в адміністративному позові не заявлено вимог про вирішення публічно-правового спору, тому заявлені позовні вимоги повинні вирішуватись в порядку цивільного судочинства.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 826/2004/18.

Проаналізувавши характер правовідносин, що виникли між сторонами, зміст прав та обов`язків у цих правовідносинах, їх суб`єктний склад, які зазначені у позовній заяві, суд вважає, що у даному випадку відсутній публічно-правовий спір щодо нарахування, сплати та перерахунку соціальних виплат про що наголошує позивач, а тому стягнення інфляційних втрат та 3% річних на підставі статті 625 ЦК України, стягнення упущеної вигоди на підставі ст. 623 ЦК України є приватно-правовим спором, що може бути вирішений місцевим загальним судом за правилами цивільного судочинства.

З огляду на зміст позовних вимог, характер спірних правовідносин, встановлені судом обставини, та враховуючи суб`єктний склад учасників справи, суд дійшов висновку, що даний спір має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Крім того, суд зазначає, що правильне визначення юрисдикції є першочерговим при реалізації права на доступ до суду.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з частиною 1 статті 239 КАС України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

За приписами частини 1 статті 23 Цивільного процесуального кодексу України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

На підставі викладеного, суд вважає за необхідне закрити провадження у цій справі та роз`яснити позивачу, що даний спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства місцевим загальним судом.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Відповідного клопотання до суду не надходило.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 180-189, 238, 241-243, 248, 256,295 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Закрити провадження в адміністративній справі № 932/9755/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до виконавчого комітету Дніпровської міської ради про сплату інфляційних втрат та 3% річних, стягнення упущеної вигоди та моральної шкоди.

Роз`яснити позивачу, що даний спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства місцевим загальним судом.

При цьому, також роз`яснити, що повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С. В. Прудник