Справа № 160/30828/23
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2024-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Царікової О.В.,
24.11.2023 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якому позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області №140/23 від 18.08.2023 про визнання недійсним паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 16.12.1997 Тернівським РВ Криворізького МУ УМВС України в Дніпропетровській області на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем було прийнято рішення у формі висновку №140/23, яким за результатами службової перевірки паспорт громадянина України серія НОМЕР_2 оформлений на ім`я ОСОБА_1 визнано таким, що оформлений з порушенням вимог законодавства, є недійсним, підлягає вилученню і знищенню. Висновок мотивований тим, що позивач не є громадянином України. Позивач не погоджується з зазначеним висновком, а тому звернувся з означеним позовом до суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.11.2023 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 25.12.2023. Останнє судове засідання у справі відбулось 05.03.2024.
25.12.2023 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи (вх. №110401/23), до якого додано додаткові докази по справі, зокрема, копію висновку службової перевірки №140/23 разом з додатками.
У судове засідання, призначене на 05.03.2024, представника сторін не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, що підтверджено наявними у справі матеріалами.
Представник позивача надав до суду клопотання про розгляд справи без його участі (вх. №8358/24 від 05.03.2024).
Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначені статтею 205 КАС України. Так, частиною 1 цієї статті передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно п. 2 ч. 2 ст. 205 КАС України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
В обґрунтування поданого клопотання відповідач зазначив про перебування представника останнього - ОСОБА_2 на лікарняному з 05.03.2023.
Суд зазначає, що наведені відповідачем обставини в обґрунтування причин неявки представника у судове засідання не можуть бути визнані судом поважними, адже, не є об`єктивно непереборними. Відповідач, як учасник судового процесу, не позбавлений права і можливості забезпечити участь у судовому засіданні будь-якого іншого представника, якому доручити виконання функцій щодо представництва інтересів у суді. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Крім того, наведені представником причини неявки у судове засідання не підтверджені жодними доказами.
Частиною 2 статті 44 КАС України передбачено, що учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Відтак, причини неможливості прибуття представника відповідача у судове засідання судом не можуть вважатись поважними, а тому, клопотання відповідача про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд зазначає таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є громадянкою України відповідно до паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 16.12.1997 Тернівським РВ Криворізького МУ УМВС України в Дніпропетровській області.
28.03.2023 ОСОБА_1 звернулася до Тернівського відділу у м. Кривому Розі Головного управління ДМС у Дніпропетровській області з метою заміни фотокартки в паспорті громадянина України у зв`язку із досягненням 45 річного віку.
За результатом перевірки інформаційної підсистеми «Заява про видачу паспорта громадянина України» Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами заяву про видачу паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 не виявлено.
З метою з`ясування обставин документування ОСОБА_3 паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , під час формування заяви-анкети №13181949 від останньої відібрано письмове пояснення та додаткові документи, а саме: копія паспорта громадяни України, копія свідоцтва про народження, копія свідоцтва про укладення шлюбу та копія паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року.
У наданому поясненні ОСОБА_1 вказує, що вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у селищі Урдома Ленського району Архангельської області російської федерації, дівоче прізвище ОСОБА_1 . Також вказано, що у 1992 році закінчила Вітюнінську неповну середню школу Архангельської області, 01.09.1993 вступила на навчання до державного професійного училища №3 м. Котласа Архангельської області російської федерації, де постійно проживала та навчалась до 30.06.1996.
Після закінчення навчання, у 1996 році прибула з російської федерації на територію України до м. Кривого Рогу та була документована паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_3 , виданого 24.12.1992 відділом внутрішніх справ Ленського району Архангельської області російської федерації на дівоче прізвище « ОСОБА_1 », у зв`язку із досягненням віку.
За вищевказаним паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року з 20.01.1993 по 21.08.1996 та з 24.07.2001 по теперішній час значилася та значиться зареєстрованою за місцем проживання на території російської федерації.
17.04.1995 органом внутрішніх справ російської федерації до паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_4 , виданий вкладиш відповідно до якого ОСОБА_1 згідно статті 13 закону російської федерації «Про громадянство російської федерації» є громадянкою цієї держави.
На доказ зазначеного, ОСОБА_1 надано копію паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року та копію свідоцтва про народження, виданого 07.11.1976 Урдомською сільською радою Ленінського району Архангельської області російської федерації, зі штампом про видачу вищевказаного паспортного документу, у зв`язку із досягненням віку.
Згідно наданого свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_5 , виданого 21.02.1997 відділом реєстрації актів цивільного стану громадянського стану виконкому Тернівської районної ради у м. Кривому Розі (актовий запис №60 від 21.02.1997) та повного Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, ОСОБА_1 був укладений шлюб з громадянином України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На момент укладення шлюбу ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу перебувала у громадянстві російської федерації.
За обліками Тернівського відділу у місті Кривому Розі ГУДМС у Дніпропетровській області інформації щодо вилучення та знищення паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_3 не виявлено, та як свідчать надані пояснення ОСОБА_1 , паспорт не вилучався та вона ним користувалася у подальшому на території російської федерації.
За результатом проведених міграційною службою перевірок ОСОБА_1 та її батьки, батько - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мати - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 серед осіб, які документувались паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року не значаться. Посвідками на тимчасове або постійне проживання в Україні не документувались, дозвіл на імміграцію в Україні не отримували. Громадянство України в установленому законодавством порядку не набували.
Зазначене вище встановлено у ході службової перевірки за фактом оформлення 16.12.1997 Тернівським РВ Криворізького МУ УМВС України в Дніпропетровській області паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Урдома Ленського району Архангельської області російської федерації, з порушенням вимог законодавства, за результатами якої начальником Тернівського відділу у місті Кривому Розі ГУДМС у Дніпропетровській області було складено висновок службової перевірки №140/23, затверджений 18.08.2023 директором Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ДМС України.
На підставі зазначеного вище висновку паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий на ім`я ОСОБА_1 , слід вважати оформленим з порушенням вимог законодавства, зокрема, вимог статті 2, 38 Закону в редакції від 20.05.1997, пунктів 2, 12, 13 Положення, пунктів 6, 8, 21, 37, 41 Інструкції №316, та, керуючись підпунктом 8 пункту 108 Порядку №302, останній слід визнати недійсним та таким, що підлягає вилученню, анулюванню та знищенню.
Отже, органами Державної міграційної служби України був визнаний недійсним і таким, що підлягає вилученню і знищенню паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий Тернівським РВ Криворізького МУ УМВС України в Дніпропетровській області 16.12.1997, з причин того, що ОСОБА_1 не набула у встановленому законодавством порядку громадянства України.
Позивач не погоджується із зазначеним вище висновком органів Державної міграційної служби України, тому, звернувся з цим позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.
Статтею 25 Конституції України встановлено, що громадянин України не може бути позбавлений громадянства і права змінити громадянство. Громадянин України не може бути вигнаний за межі України або виданий іншій державі. Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються: громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.
Згідно з п. 26 ч. 1 ст. 106 Конституції України Президент України приймає рішення про прийняття до громадянства України та припинення громадянства України, про надання притулку в Україні.
Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України «Про громадянство України» від 18.01.2001 №2235-III.
Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону №2235-III у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні: громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України; іноземець - особа, яка не перебуває в громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Статтею 2 Закону №2235-III передбачено, що законодавство України про громадянство ґрунтується на таких принципах: 1) єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України; 2) запобігання виникненню випадків без громадянства; 3) неможливості позбавлення громадянина України громадянства України; 4) визнання права громадянина України на зміну громадянства; 5) неможливості автоматичного набуття громадянства України іноземцем чи особою без громадянства внаслідок укладення шлюбу з громадянином України або набуття громадянства України його дружиною (чоловіком) та автоматичного припинення громадянства України одним з подружжя внаслідок припинення шлюбу або припинення громадянства України другим з подружжя; 6) рівності перед законом громадян України незалежно від підстав, порядку і моменту набуття ними громадянства України; 7) збереження громадянства України незалежно від місця проживання громадянина України.
Згідно зі ст. 3 Закону №2235-III громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.
Статтею 5 Закону №2235-III встановлено, що документами, що підтверджують громадянство України, є, зокрема, паспорт громадянина України.
Відповідно до ст. 6 Закону №2235-III громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.
Згідно зі ст. 19 Закону №2235-III підставами для втрати громадянства України є: 1) добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття; 2) набуття особою громадянства України на підставі статті 9 цього Закону внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів; 3) добровільний вступ на військову службу іншої держави, яка відповідно до законодавства цієї держави не є загальним військовим обов`язком чи альтернативною (невійськовою) службою.
Пунктами 1, 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-XII (далі - Положення №2503-XII) паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України. Паспорт є дійсним для укладання цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення доручень іншим особам для представництва перед третьою особою лише на території України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. Паспорт громадянина України (далі - паспорт) видається кожному громадянинові України центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, після досягнення 16-річного віку.
Згідно з п. 13 розділу ІІ Положення для одержання паспорта громадянин подає: заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України; свідоцтво про народження; дві фотокартки розміром 35х45 мм; у необхідних випадках - документи, що підтверджують громадянство України.
Основні положення практичної діяльності паспортної служби органів внутрішніх справ щодо правил та порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України визначала Інструкція щодо правил та порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.08.1994 №316 (далі - Інструкція №316).
Згідно з п. 6 Інструкції №316 видача громадянам паспортів проводиться на підставі свідоцтва про народження. При відсутності в органах реєстрації актів громадського стану актових записів про реєстрацію народження паспорти громадянам віком понад 16 років можуть бути видані на підставі одного з таких документів, що підтверджують час і місце народження, зокрема, довідки про прийняття до громадянства України.
Пунктом 21 Інструкції №316 передбачено, що іноземцям і особам без громадянства, які прийняті до громадянства України, паспорти видаються за місцем проживання на підставі довідок ВВІР Управлінь (відділів) паспортної, реєстраційної та міграційної роботи головних управлінь МВС України в Автономній Республіці Крим, м. Києві та Київській області, управлінь МВС України в областях і м. Севастополі. У розділі «Службові відмітки» заяв форми №1 вказується, коли, яким рішенням дані особи прийняті до громадянства України та з якого громадянства (підданства). Наприклад: «Прийнятий до громадянства України з громадянства Республіки Польща Указом Президента України від 15 грудня 1994 р., протокол №17». У заявах форми № 1 на паспорти, видані в порядку обміну, відомості про прийняття до громадянства України можна вказувати зі слів заявника.
Відповідно до підпункту 8 п. 108 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 №302 (далі - Порядок №302), паспорт визнається недійсним, вилучається, анулюється та знищується в разі: оформлення паспорта/паспорта зразка 1994 року з порушенням вимог законодавства.
Пунктом 109 Порядку №302 передбачено, що у разі коли рішення про оформлення паспорта/паспорта зразка 1994 року прийнято працівником з порушенням вимог законодавства, керівник структурного підрозділу відповідного територіального органу/ територіального підрозділу ДМС або його заступник проводить службову перевірку. За результатами перевірки складається висновок про визнання паспорта недійсним та таким, що підлягає вилученню, анулюванню та знищенню, у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, погоджується його безпосереднім керівником та керівником територіального органу ДМС або його заступником. Висновки разом з матеріалами перевірки надсилаються до ДМС для затвердження. За результатами розгляду та в разі наявності підстав для визнання паспорта таким, що оформлений з порушенням вимог законодавства, висновки затверджуються керівником структурного підрозділу ДМС. Перший примірник затвердженого висновку зберігається в ДМС, а другий - надсилається до територіального органу ДМС. Висновки та матеріали перевірки зберігаються протягом 75 років. У разі визнання паспорта/паспорта зразка 1994 року недійсним відповідно до підпункту 8 пункту 108 цього Порядку висновок про визнання паспорта недійсним та таким, що підлягає вилученню, анулюванню та знищенню, повинен містити посилання на конкретні норми законодавства, що були порушені.
Так, позивач вказує на протиправність висновку з огляду на те, що вона мешкає на території України, має сім`ю, займається підприємницькою діяльністю, сплачує податки, має в шлюбі трьох дітей, має рухоме та нерухоме майно.
Проте, позивач конкретних тверджень про наявність у неї громадянства України, обставин та порядку його набуття не висловлював, пояснень з цього приводу не надав.
Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На виконання вказаних норм відповідачем надано матеріали перевірки за фактом оформлення та видачі позивачу паспорта громадянина України. Згідно з висновком, складеним за результатами перевірки, заяву позивача про видачу паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 в інформаційній підсистемі «Заява про видачу паспорта громадянина України» Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами не виявлено.
Крім цього, відсутня інформація про звернення позивача із клопотанням щодо оформлення документів про набуття громадянства України чи встановлення належності до громадянства України.
Суд вважає висловлені аргументи достатніми для оцінки висновку як правомірного правового акту, прийнятого на підставі достатніх правових та фактичних підстав.
В свою чергу згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З наведених положень законодавства вбачається, що питання факту сторонами доводяться на засадах рівності, в той час як при вирішенні питання права в частині правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень саме останній доводить правомірність своїх дій.
Обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного ч. 1 ст. 77 КАС України обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №520/2261/19.
За обставин цієї справи позивачем не надано жодних пояснень щодо набуття ним громадянства України, в тому числі доведення питання факту щодо набуття ним громадянства України. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження набуття позивачем громадянства України, що також вказує на правомірність висновку, зміст якого зводиться до визнання недійсним паспорта громадянина України особи, яка не набула громадянство України.
Суд зазначає, що положення законодавства про те, що паспорт підтверджує громадянство України (ст. 5 Закону №2235-III, п. 1 Положення №2503-XII), є нерозривно пов`язаними та застосовуються разом з положеннями законодавства про належність до громадянства України та його набуття (ст. 3, 6 Закону №2235-III), при цьому у відповідній системі правового регулювання наявність громадянства є змістом, а паспорт громадянина України - формою, яка підтверджує та формалізує зміст, є його наслідком. Набуття паспорта громадянина України є правомірним виключно в разі набуття громадянства України, в свою чергу наявність паспорта без громадянства є протиправним правовим становищем.
Відповідно, розглядаючи спір про правомірність рішення органу Державної міграційної служби України щодо недійсності паспорта громадянина України судом має здійснюватися в т.ч. перевірка набуття особою громадянства України. У цій справі відповідачем на підтвердження законності висновку надано належні докази, які в своїй сукупності підтверджують правомірність висновку, згідно з яким скасування паспорта виданого на ім`я позивача було здійснено у зв`язку з не набуттям позивачем громадянства України. В свою чергу позивач не надав жодного доказу на підтвердження факту та обставини набуття ним громадянства України, також позивачем не надано пояснень з цього приводу. Водночас, саме позивач мав довести обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, а у спорі про недійсність паспорта через відсутність громадянства обставини набуття такого громадянства та сам факт такого набуття є визначальними.
Набуття документа на підтвердження громадянства України, в т.ч. паспорта громадянина України, без підтвердження набуття громадянства України як такого, свідчить про набуття такого документа з порушенням законодавства, що є достатньою підставою для прийняття органом Державної міграційної служби України рішення про визнання такого документа оформленим з порушенням вимог законодавства України та, відповідно, недійсним.
Тривале проживання позивача на території України, отримання позивачем паспорта громадянина України та паспорта громадянина України для виїзду за кордон, добросовісне користування правами та виконання обов`язків, передбачених законодавством для громадян України, не є підставою для висновку про наявність в особи громадянства, оскільки набуття громадянства України здійснюється виключно на підставі статтей 3, 6 Закону №2235-III.
У свою чергу, спірний висновок за змістом є наслідком відсутності у позивача громадянства України, а тому, його правомірність оцінюється передусім через критерій обґрунтованості висновку щодо відсутності у позивача громадянства України та підтвердження або спростування такої відсутності під час судового розгляду. Як вже зазначив суд, на підтвердження законності висновку відповідачем надано належні та обґрунтовані докази, чим в повній мірі виконано вимоги ч. 2 ст. 77 КАС України. Водночас, докази на підтвердження набуття позивачем громадянства України в матеріалах справи відсутні, відповідні пояснення позивачем не надані.
Суд зазначає, хоча вирішення питання про дійсність паспорта і є втручанням в особисте життя особи, з огляду на обставини цієї справи воно було здійснено з легітимною метою (приведення суспільних відносин у відповідність до вимог законодавства) згідно із законодавством (відповідно до пунктів 108, 109 Порядку №302, ст. ст. 3, 6 Закону №2235-ІІІ), відповідало принципу пропорційності та було необхідним у демократичному суспільстві (документ, який особа набула без належної правової підстави, визнано недійсним), а тому, таке втручання здійснено у відповідності до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (ч. 2 ст. 77 КАС України).
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладені обставини справи, наведені положення чинного законодавства, суд зазначає, що позовні вимоги у цій справі є такими, що задоволенню не підлягають.
Підстави для розподілу судових витрат між сторонами в порядку статті 139 КАС України відсутні, з огляду на відмову у задоволенні адміністративного позову.
Керуючись ст. ст. 2, 5, 6, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбаченими статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене у порядку та строки, встановлені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 05.03.2024.

Суддя О.В. Царікова