Справа № 580/5782/23
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2024-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/5782/23 Суддя (судді) першої інстанції: Сергій КУЛЬЧИЦЬКИЙ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Ганечко О.М.,

Кузьменка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Черкаської обласної прокуратури та ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Черкаської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності, дій і зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Черкаської обласної прокуратури, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні по день фактичного розрахунку на користь позивача у сумі 695 840,95 грн;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні по день фактичного розрахунку (з 31.12.2020 по 25.11.2022) у сумі 695 840,95 грн.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач у день звільнення позивача зі служби з органів прокуратури своєчасно не виплатив їй вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням. Вказана допомога була виплачена лише 26.11.2022 на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 17.03.2022 у справі №580/342/21, що свідчить про наявність підстав для виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 08 січня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Черкаської обласної прокуратури щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні по день фактичного розрахунку.

Зобов`язано Черкаську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні у сумі 36 605 (тридцять шість тисяч шістсот п`ять) гривень 04 копійки.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судом рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить змінити вказане судове рішення в частині визначення суми зобов`язання Черкаську обласну прокуратуру виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні у сумі з 36 605, 04 грн на 26 472,39 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскільки у період з 25.05.2022 по 25.11.2022 строк затримки розрахунку становить лише 133 робочі дні, вказане не відповідає зазначеним у рішенні суду першої інстанції 184 календарним дням для проведення відповідного розрахунку.

На думку апелянта, оскільки розмір середньоденного заробітку ОСОБА_1 становить 1001,21 грн, тому враховуючи положення частини другої статті 117 КЗпП України, та з огляду на принцип співмірності, позивачу підлягає до виплати сума у розмірі лише 26 472,39 грн (133160,93х19,88% (розмір своєчасно не виплаченої суми вихідної допомоги від загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат).

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено про те, що Порядок № 100 не регулює питання виплати матеріальної відповідальності у разі невиконання вимог статті 116 КЗпП України.

У той же час, позивач вважає, що стаття 117 КЗпП України чітко встановлює період, за який розраховують розмір матеріальної відповідальності, а саме: за весь час затримки розрахунку, який є 184 календарних дні, тому апеляційна скарга відповідача є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Крім того, не погоджуючись з вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання Черкаську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні у сумі 36 605,04 грн та у цій частині прийняти нове рішення, яким зобов`язання Черкаську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні у сумі 184 222,64 грн.

Зазначена апеляційна скарга вмотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір відшкодування до суми 36 605,04 грн, що не є співмірним та адекватним.

Як зазначає скаржник, оскільки сума середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні по день фактичного розрахунку складає 695 840,95 грн, тому з урахуванням лише шестимісячного строку виплати сума до виплати у даному випадку складає 184 222,64 грн (1001,21 грн х 184 календарні дні).

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, у період з 21.07.2010 до 30.12.2020 позивач перебувала на публічній службі в органах прокуратури.

Відповідно до наказу Черкаської обласної прокуратури від 23.12.2020 № 712к позивача з 30.12.2020 звільнено з посади прокурора Уманської місцевої прокуратури Черкаської області та органів прокуратури на підставі п. 9 частини першої ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Вважаючи, що на день звільнення відповідачем протиправно не виплачено позивачу вихідну допомогу, передбачену статтею 44 Кодексу законів про працю України, позивач звернувся до суду з позовом.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 17.03.2022 у справі № 580/342/21 зобов`язано Черкаську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що становить без вирахування податків і зборів 21 025 (двадцять одну тисячу двадцять п`ять) гривень 41 копійку.

На виконання вищезазначеного рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 17.03.2022 у справі № 580/342/21 відповідач 26.11.2022 виплатив позивачу вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням у розмірі середнього місячного заробітку, в сумі 16 875,46 грн (21 025,41 грн без відрахування обов`язкових податків і зборів).

На заяву позивача щодо нарахування та виплати їй середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, відповідач листом від 13.04.2023 № 21-139вих-23 повідомив про відсутність правових підстав для виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Вважаючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у момент звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні, але не більше ніж за 6 місяців, становить 184 222,64 грн (1 001,21 х 184 календарних дні (за 6 місяців), тому виходячи із критеріїв зменшення розміру відшкодування з огляду на їх співмірність, належна сума до виплати позивачу в якості компенсації за затримку розрахунку при звільненні становить 36 605,04 грн (184 222,64 грн (сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 6 місяців) х 19,87% (розмір своєчасно невиплаченої позивачу вихідної допомоги від загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат).

Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У силу вимог частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У відповідності до частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Вказане узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16.

Крім того, Верховний Суд України також неодноразово висловлював таку правову позицію. Зокрема, у постанові від 15.09.2015 (справа № 21-1765а15), проаналізувавши вимоги статей 116, 117 КЗпП України, дійшов висновку про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

У той же час, слід зазначити, що сума компенсації у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має бути співмірною з сумою, яку позивач не отримав під час звільнення.

Так, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц, звернуто увагу, що суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, може за певних умов зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Наведений підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.11.2023 у справі №380/19103/22.

У той же час, колегія суддів враховує, що з 19 липня 2022 року відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена ст.117 КЗпП України, вже у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-ІХ) відповідно до якої у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України вже діє у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ.

Як свідчать матеріали справи, у період з 21.07.2010 до 30.12.2020 позивач перебувала на публічній службі в органах прокуратури.

При цьому, під час звільнення зі служби позивачу не було виплачено вихідну допомогу, що слугувало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Так, рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 17.03.2022 у справі № 580/342/21 зобов`язано Черкаську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що становить без вирахування податків і зборів 21 025 (двадцять одну тисячу двадцять п`ять) гривень 41 копійку.

На виконання вищезазначеного рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 17.03.2022 у справі № 580/342/21 відповідач 26.11.2022 виплатив позивачу вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням у розмірі середнього місячного заробітку, в сумі 16 875,46 грн (21 025,41 грн без відрахування обов`язкових податків і зборів).

У зв`язку з непроведенням з вини відповідача виплати грошового забезпечення у день звільнення, позивач 04 липня 2023 року за допомогою засобів поштового зв`язку звернулась з даним позовом до суду.

Як на підставу дотримання строків звернення до суду ОСОБА_1 звертає увагу на те, що у даному випадку повинні застосовуватись положення статті 233 КЗпП України, а не положення статті 122 КАС України.

Так, згідно зі статтею 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

У Рішенні від 22.02.2012 у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України розтлумачив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість установлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п?ятою статті 122 КАС України.

З огляду на вказане, на дотримання строків звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку звертав також увагу і Верховний Суд у постанові від 11 лютого 2021 року у справі №240/532/20, в якій зазначив, що у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби визначений у частині п`ятій статті 122 КАС України і становить один місяць (з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів).

Таким чином, враховуючи, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах статті 233 КЗпП України.

Аналогічна правова позиція підтримана Верховним Судом у справі № 560/11489/22 (постанова від 28.06.2023).

Зазначене свідчить про помилковість позиції позивача щодо дотримання строків звернення до суду з даним позовом.

З матеріалів справи вбачається, що вихідна допомога на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 17.03.2022 у справі № 580/342/21 була виплачена позивачці 26.11.2022 в сумі 16 875,46 грн (21 025,41 грн без відрахування обов`язкових податків і зборів), що підтверджується платіжними дорученнями №2086, 2087, 2088 від 24.11.2022, про що не заперечують сторони.

Тобто, датою, з якої позивач мав би дізнатися про порушення своїх прав, є дата проведення з ним розрахунку -саме 26.11.2022.

Відтак, після фактичного розрахунку за зобов`язаннями з виплати вихідної допомоги (яке виплачувалося на виконання судового рішення у справі № 580/342/21) позивач мав право звернутися до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України, але реалізувати це право він міг протягом одного місяця відколи відбувся фактичний розрахунок за означеною складовою грошового забезпечення.

Станом на 26 грудня 2022 року місячний строк для звернення до адміністративного суду з такими вимогами завершився.

У свою чергу, ОСОБА_1 у своєму позові та апеляційній скарзі звертає увагу на досудове врегулювання спору, зокрема звернення 10.04.2023 з відповідним листом до органів прокуратури про виплату їй середнього заробітку за час затримки вихідної допомоги при звільненні

Так, частиною четвертою статті 122 КАС України визначено, що якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Якщо рішення за результатами розгляду скарги позивача на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень не було прийнято та (або) вручено суб`єктом владних повноважень позивачу у строки, встановлені законом, то для звернення до адміністративного суду встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня звернення позивача до суб`єкта владних повноважень із відповідною скаргою на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Водночас, Кодекс законів про працю України не передбачає можливості або обов`язку досудового вирішення спору про стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому досудове врегулювання спору не може свідчити про дотримання строку звернення до суду з даним позовом.

Вказана правова позиція підтримана Верховним Судом у своїй постанові від 09.01.2024 у справі №620/3102/20.

Відповідно до частини третьої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Як уже зазначено, остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено 26 листопада 2022 року, а з цим позовом позивач звернулась до суду лише 04 липня 2023 року за допомогою засобів поштового зв`язку, тобто з пропуском установленого КАС України місячного строку звернення до адміністративного суду.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 123 КАС України визначено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Зважаючи на обставини цієї справи у співвідношенні з правовим регулюванням спірних відносин, колегія суддів приходить до висновку для залишення цього позову без розгляду.

При цьому, слід зазначити, що що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Згідно з частиною першою статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

У силу вимог частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та порушив норми процесуального права, тому апеляційні скарги є частково обґрунтованими, а оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового про залишення позовної заяви без розгляду.

Керуючись ст. ст. 240, 242, 250, 308, 310, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги Черкаської обласної прокуратури та ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08 січня 2024 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Черкаської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності, дій і зобов`язання вчинити дії - залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді О.М. Ганечко

В.В. Кузьменко