Справа № 380/23572/23
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2024-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2024 року справа № 380/23572/23
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кравціва О.Р. розглянув у порядку спрощеного позовного справу за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Карпатського загону Державної прикордонної служби України, визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії.

Суть справи.

До Львівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) з позовом до НОМЕР_1 прикордонного загону Карпатського загону Державної прикордонної служби України (далі відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення прикордонної служби від 30.07.2023 про відмову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у перетинанні державного кордону України.

Ухвалою суду від 12.10.2023 відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач самостійно виховує дитину, а тому, має право на перетин державного кордону України. Також, вказав, що здійснював перетин державного кордону 06.05.2022, 24.05.2022, 20.10.2022 та 25.10.2022.

Відповідач проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві. Зазначив, що під час здійснення прикордонного контролю позивач не надав всіх документів, що підтверджують факт самостійного виховання неповнолітньої дитини.

Розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі (частина 2 статті 262 КАС України).

Суд на підставі позовної заяви, відзиву, а також долучених письмових доказів,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 06.08.2016.

З метою перетину державного кордону позивач разом із сином 30.07.2023 прибув до пункту пропуску «Шегині».

За результатами розгляду наданих позивачем документів, інспектор прикордонної служби вищої категорії 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип А) майстер сержант ОСОБА_3 прийняв рішення про відмову в перетині державного кордону. Підстава відмови: «громадянин не зміг надати на паспортний контроль необхідні документи, які дають право на виїзд з України в умовах дії правового режиму воєнного стану відповідно до Постанови КМУ від 27.10.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України».

Позивач звернувся із листом від 18.08.2023 до відповідача, в якому просив скасувати рішення про відмову в перетині державного кордону.

У відповіді від 23.08.2023 відповідач вказав, що рішення про відмову приймаються індивідуально, після вивчення поданих громадянином України на прикордонний контроль паспортних та інших документів. Рішення за результатами розгляду наданих позивачем документів прийнято посадовою особою прикордонної служби правомірно, відповідно до чинного законодавства та не підлягає скасуванню.

Вважаючи рішення відповідача протиправним, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Вирішуючи справу, суд керується таким.

Завданням адміністративного судочинства України відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Зазначене кореспондується також з положеннями статті 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 №3857-XII. Окрім того, вказаною статтею також передбачено, що на громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 (далі Указ №64/2022) у зв`язку з військовою агресією держави-терориста російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який діє на теперішній час.

Крім цього, відповідно до пункту 2 Указу №64/2022 військовому командуванню (зокрема, Державні прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Пунктом 3 Указу №64/2022 передбачено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41, 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною 1 статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначено Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII (далі Закон №389).

Статтею 1 Закону №389 передбачено, що воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (стаття 2 Закону №389).

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 8 Закону №389 в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Кабінет Міністрів України на реалізацію повноважень, передбачених пунктом 6 частини 1 статті 8 Закону №389 затвердив 29.12.2021 «Порядок встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан», про що прийняв постанову №1455 (далі Порядок №1455).

Порядок №1455 визначає процедуру встановлення заходів особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або її окремих місцевостях, де введено воєнний стан (далі особливий режим), що здійснюються військовим командуванням разом з військовими адміністраціями (у разі їх утворення) самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування (пункт 1 Порядку №1455).

Відповідно до пункту 8 Порядку №1455 перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.

Статтею 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 №3857-XII визначено, що перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.

Правила перетинання державного кордону громадянами України затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57 (далі Правила), які визначають порядок перетинання громадянами України державного кордону.

Пунктами 2 та 12 Правил передбачено, що у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи. У ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.

Згідно з пунктом 2-6 Правил у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах 2-8 частини 3 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (далі Закон №3543) визначено, що мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Статтею 22 Закону №3543-XII визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Водночас статтею 23 Закону №3543 визначений вичерпний перелік осіб, які мають право на відстрочку від призову під час мобілізації та на особливий період.

Зокрема, призову на військову службу під час мобілізації не підлягають військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років; (абзац 5 частини 1 статті 23 Закону №3543).

У зв`язку з введенням в Україні правого режиму воєнного стану відповідно до Указу Президента №64/2022 та на виконання вимог Закону №389 Адміністрацією Державної прикордонної служби України листом від 17.03.2022 №23-6855/0/6-22-Вих «Щодо порядку організації виїзду за кордон на період дії правового режиму воєнного стану» органам Держприкордонслужби надано відповідні роз`яснення.

Відповідно до підпункту 4 пункту 3 вказаного листа обмеження щодо заборони на період дії правового режиму воєнного стану виїзду за межі України громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років не застосовуються до осіб, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Підтверджуючими документами можуть бути: свідоцтво про народження дитини (дітей) + свідоцтво про смерть матері дитини/ рішення суду про позбавлення матері батьківських прав/ визнання безвісти відсутньою/ рішення суду про розлучення з визначення місця проживання з батьком.

Визначальним у даному випадку є те, чи вважається позивач особою, яка самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років і чи за наявності такого статусу мав позивач право на перетин державного кордону в умовах воєнного стану.

Важливо звернути увагу на те, що право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації у період воєнного стану та право на перетин державного кордону під час мобілізації у період воєнного стану є різними за своєю правовою природою, законодавчими нормами, якими такі регулюються та органами, які визначають наявність таких прав. Тому відповідно, наявність в особи права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації у період воєнного стану не гарантує такій особі беззаперечного права на перетин державного кордону під час введення правового режиму воєнного стану.

Приписами статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З доказів долучених до матеріалів справи суд встановив, що 21.05.2018 між ОСОБА_1 (батько) та ОСОБА_4 (матір) укладено договір подружжя про розмір аліментів на дитину. У договорів подружжя вирішило питання щодо визначення місця проживання ОСОБА_2 (дитина) та яку участь у забезпеченні умов життя дитини братиме той із батьків, який проживатиме окремо. Договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Коваль О.М.

ОСОБА_4 у судовому порядку оскаржувала дійсність договору, проте суди першої та апеляційної інстанції відмовили у задоволенні позову, та визнали договір дійсним.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 02.07.2021 у справі №462/8164/20 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано.

Щодо викладеного суд зазначає таке.

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 №2402-III конкретизує, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Однією з загальних засад регулювання сімейних відносин є рівність прав та обов`язків жінки і чоловіка (частина 6 статті 7 Сімейного кодексу України). Це принципове положення конкретизовано у статті 141 Сімейного кодексу України щодо жінки та чоловіка як матері та батька дитини.

Відповідно до статей 141, 150, 153, 155 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною 5 цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Аналіз частини 5 статті 157 Сімейного кодексу України дозволяє виснувати, що тільки якщо за одним з батьків за рішенням суду визначено, або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, він самостійно вирішує питання щодо виховання дитини.

Батьки ОСОБА_2 самостійно вирішили питання його місця проживання саме за адресою батька. Крім того, ОСОБА_4 зверталася до суду з метою оскарження договору. У рішення суду від 02.07.2021 у справі №462/8164/20 питання місце проживання дитини не вирішувалося.

Вказані документи не є безумовним доказом того, що позивач як батько самостійно виховує свою неповнолітню дитину. Доказів того, що колишня дружина позивача не бере участі у вихованні дитини немає. У цьому контексті слід зазначити, що згідно з договором подружжя про розмір аліментів на дитину від 21.05.2018 матір ОСОБА_4 має обов`язок сплачувати аліменти на утримання дитини. Матір здійснює своє право на особисте виховання дитини без будь-яких обмежень та безумовно.

Суд наголошує, що статтею 165 Сімейного кодексу України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має один з батьків.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позивачем не надано доказів того, що його колишня дружина не бере участі у вихованні сина; рішення про позбавлення батьківських прав матері в матеріалах справи відсутнє.

Отже, підстав вважати позивача таким, що виховує сина самостійно немає. З огляду на викладене суд висновує, що спірне рішення є правомірним і скасуванню не підлягає.

Суд зважає на покликання позивача, що 06.05.2022, 24.05.2022, 20.10.2022, 25.10.2022 він отримував дозвіл на перетин державного кордону. Проте звертає увагу, що рішення уповноваженим працівником прикордонної служби приймається індивідуально, після вивчення поданих документів для проходження контролю.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Судовий збір згідно з частиною 1 статті 139 КАС України покладається на позивача.

Керуючись статтями 2, 6-10, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 257, 262, 293, 295 КАС України, суд, -

в и р і ш и в :

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

СуддяКравців Олег Романович