Справа № 420/14201/23
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2024-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/14201/23

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Осіпова Ю.В.,

Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2023 року, прийняте у складі суду судді Корой С.М. в місті Одеса, по справі за адміністративним позовом громадянки Китайської Народної Республіки Лай Явей до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року громадянка Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просила суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної міграційної служби України від 05.02.2020 р. №25 «Про визнання недійними деяких посвідок на постійне проживання» в частині щодо визнання недійсною посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 26.04.2018 р. громадянки Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області відновити втрачені матеріали справи щодо надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні громадянці Китайської Народної Республіки Лай ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2023 року адміністративний позов громадянки Китайської Народної Республіки Лай ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано протиправним та наказ Державної міграційної служби України від 05.02.2020 р. №25 «Про визнання недійними деяких посвідок на постійне проживання» в частині щодо визнання недійсною посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 26.04.2018 р. громадянки Китайської Народної Республіки Лай ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Державна міграційна служба України звернулась до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, а також без врахування всіх обставин, що мали значення для правильного вирішення справи, тому просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що проведеною перевіркою встановлено факт документування позивача посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 , виданою 26.04.2018 органом 8001 з порушенням вимог імміграційного законодавства України, оскільки позивачу дозвіл на імміграцію в Україну не надавався. Враховуючи наведене, апелянт не погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає, що ДМС України правомірно прийнято наказ № 25 від 05.02.2020 про визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 , оскільки вказана посвідка оформлена з порушенням вимог законодавства.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою Китайської Народної Республіки.

26 квітня 2018 року громадянка Китайської Народної Республіки Лай ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була документована посвідкою на постійне проживання в Україні № НОМЕР_1 , орган, що видав 8001, підстава видачі - 3/0 (одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України).

Син позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 згідно довідки №369046 про реєстрацію особи громадянином України від 09.01.2018 року набув громадянство України на підставі ч.3 ст.8 Закону України «Про громадянство України» з 09.01.2018 року.

Судом встановлено, що 16 січня 2020 року до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі - ЦМУ ДМС) надійшов запит Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства про надання інформації щодо підстав документування посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 громадянки КНР Лай Явей. КНР Лай

21.01.2020 року головним спеціалістом відділу імміграції та обробки заяв про оформлення посвідки на постійне проживання Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області ОСОБА_4 , за результатами перевірки законності документування громадянки Китайської Народної Республіки Лай Явей посвідкою на постійне проживання у зв`язку з надходженням запиту Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства, складено висновок перевірки законності документування громадянки Китайської Народної Республіки Лай Явей посвідкою на постійне проживання.

У висновку вказано, що проведеною ЦМУ ДМС перевіркою встановлено, що в провадження ГУ ДМС в м.Києві перебувала справа чоловіка іноземки-громадянина КНР ОСОБА_5 , який 02.02.2018 року звернувся до ГУ ДМС України в м. Києві із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» як особі, яка є батьком громадянина України. Відповідно до матеріалів справи громадянина КНР ОСОБА_5 , іноземець був документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 , виданою 26 квітня 2018 року органом 8001, проте дозвіл на імміграцію в Україну останньому було надано ГУ ДМС України в м. Києві 02 січня 2019 року. Пунктом 7 наказу Державної міграційної служби України від 20.12.2019 № 343 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_3 , видану ГУ ДМС України в м. Києві громадянину КНР ОСОБА_5 .

Водночас, вказано у висновку, матеріали справи відносно громадянки КНР ОСОБА_1 взагалі відсутні у ЦМУ ДМС, що унеможливлює перевірку законності надання посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 .

Таким чином, зазначено у висновку, проведеною перевіркою встановлено факт документування громадянки КНР Лай Явей посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 , виданою 26 квітня 2018 року органом 8001, з порушенням вимог імміграційного законодавства України, оскільки іноземка документована зазначеною посвідкою, у той час як дозвіл на імміграцію в Україну їй не надавався.

05.02.2020 року Державною міграційною службою України прийнято наказ №25 «Про визнання недійсних деяких посвідок на постійне проживання» п.6 та 6.1 якого на підставі висновку ЦПУ ДМС у м.Києві та Київській області від 21.01.2020 року стосовно громадянки Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , 27.12.1986 року визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 , видану ГУ ДМС України в м.Києві 26.04.2018 року.

Вважаючи протиправним та таким, що підлягає скасуванню наказ Державної міграційної служби України від 05.02.2020 р. №25 «Про визнання недійними деяких посвідок на постійне проживання» в частині щодо визнання недійсною посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 26.04.2018 р. громадянки Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач звернулась до суду з даним позовом.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що фактично скасування посвідки на постійне проживання позивача було здійснено за відсутності фактичних підстав, а формальною підставою було визначено відсутність матеріалі справи відносно громадянки КНР Лай Явей, при цьому на позивача не може бути покладено відповідальності за таку відсутність, тому оскаржуване рішення не відповідає принципу правової визначеності.

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території. Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне проживання та вирішення інших питань, пов`язаних з імміграцією іноземців та осіб без громадянства, визначається Законом України про імміграцію.

Статтею 1 Закону України «Про імміграцію» (в редакцій чинній на момент виникнення спірних правовідносин) імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; імміграційна віза позначка у паспортному документі, що засвідчує право іноземця чи особи без громадянства на в`їзд в Україну для постійного проживання.

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України «Про імміграцію» посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Згідно пункту 18 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 № 251 (далі Порядок № 251), посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України «Про імміграцію».

Підстави для скасування дозволу на імміграцію визначені статтею 12 Закону України «Про імміграцію», згідно якої дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію» орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем проживання особи, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, не пізніш як у тижневий строк з дня отримання цього рішення надсилає його копію особі та вилучає у неї посвідку на постійне проживання. Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка мала до його надання статус біженця в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.

Колегія суддів зазначає, що спірне рішення фактично обґрунтоване тим, що посвідка на постійне проживання була видана з порушенням норм чинного законодавства, оскільки дозвіл на імміграцію позивачу не надавався.

Поряд з цим, статтею 4 Закону України «Про імміграцію» передбачено, зокрема, що дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Син позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 згідно довідки №369046 про реєстрацію особи громадянином України від 09.01.2018 року набув громадянство України на підставі ч.3 ст.8 Закону України «Про громадянство України» з 09.01.2018 року.

Отже на момент отримання посвідки на постійне проживання, позивач мала всі передбачені законом підстави на отримання дозволу на імміграцію, оскільки є матір`ю громадянина України.

Натомість, висновки відповідача щодо відсутності у позивача дозволу на імміграцію ґрунтуються виключно на тому, що матеріали справи відносно громадянки КНР Лай Явей взагалі відсутні в органі міграційної служби, що унеможливлює перевірку законності надання посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 .

У пункті 74 рішення Європейського Суду з прав людини «Лелас проти Хорватії» (заява № 55555/08) суд звернув увагу на те, що «держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу».

Під час розгляду справи відповідачами не надано суду жодних доказів про існування жодних підстав для скасування наданої позивачу посвідки на постійне проживання, які передбачені ст. 12 Закону України «Про імміграцію», а саме: вироку суду, яким іммігранта засуджено до позбавлення волі; будь-яких доказів того, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що скасування дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах спірних правовідносин суб`єктом владних повноважень не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, за практикою Суду при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

Колегія суддів наголошує, що навіть якщо посвідка на постійне проживання була надана через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №820/2262/17.

Апеляційний суд в контексті обставин даної справи вважає, що як у випадку, якщо дозвіл на імміграцію позивачу надавався, проте відомості про надання такого дозволу були втрачені, так і у випадку, якщо такий дозвіл не надавався, проте у позивача було право на отримання такого дозволу відповідно до норм національного законодавства, скасування посвідки на постійне проживання не відповідає критерію пропорційності, а отже є протиправним.

Разом з тим, колегія суддів наголошує, що спірне рішення про скасування посвідки на постійне проживання не містить обґрунтування, що вивчались обставини наявності у позивача неповнолітнього сина, який є громадянином України, її соціальних зв`язків, можливих негативних наслідків, якщо син має розлучатись з матір`ю.

Скасування посвідки на постійне проживання, відповідно до вимог чинного законодавства, може мати наслідком видворення позивача з території України та її примусове повернення до країни походження

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті практики Європейського суду з прав людини, за ст. 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі «Moustaquim v. Belgium». ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені ст. 8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.

У ст. 8 Конвенції не йдеться про право проживати або залишатися в конкретній державі. Проте вислання є втручанням у право на сімейне життя, якщо близькі члени родини депортованої особи проживають у країні, з якої цю особу вислали. У таких випадках депортація повинна бути виправданою (рішення у справі «Moustaquim v. Belgium»).

Стаття 1 Конвенції вимагає від держав гарантувати права та свободи не лише громадянам, а кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією. Яскравими прикладами того, як цей принцип реалізується на практиці, можуть служити заяви, де мовиться про порушення права на сімейне життя у зв`язку з діями держави, спрямованими на депортацію з недоговірної держави особи, яка влаштувала життя з громадянином/громадянкою договірної держави, або на скасування даного цій особі дозволу на проживання.

У цій справі, відповідач, мав би також виходити з правових та фактичних наслідків такої дії, а тому був зобов`язаний обґрунтувати суттєву суспільну необхідність прийняття такого рішення та врахувати право позивача на сім`ю та міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї позивача.

Аргументи скаржника щодо того, що ДМС України при прийнятті оскаржуваного рішення керувалася пунктом 72 Порядку №321, тобто діяла на підставі та у межах повноважень, визначених чинним законодавством, не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального чи процесуального права.

Відповідні правові позиції наведено у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі 815/2473/17, від 27 березня 2019 року у справі № 820/1863/17.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що відповідачем протиправно прийнято наказ від 05.02.2020 р. №25 в частині щодо визнання недійсною посвідки на постійне проживання позивача.

Враховуючи викладене, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 308 КАС України). Враховуючи викладене, оскільки в апеляційній скарзі оскаржується рішення суду першої інстанції виключно в частині задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки висновкам суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2023 року залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2023 року по справі за адміністративним позовом громадянки Китайської Народної Республіки Лай Явей до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов`язання вчинити дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: Ю.В. Осіпов

Суддя: В.О. Скрипченко