Справа № 420/9267/23
Суддя: Дубровна В.А.
Дата ухвалення: 2024-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/9267/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Дубровної В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні,

встановив:

I. Зміст позовних вимог.

До суду з позовною заявою звернувся адвокат Панчошак Олександр Дмитрович, діючий в інтересах ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області (далі відповідач, ГУНП в Миколаївській області), в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Миколаївській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні відпусток в 2015 р. в кількості три доби та 2016 р. в кількості п`ять діб;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Миколаївській області здійснити нарахування та виплату компенсації за невикористані дні ОСОБА_1 в 2015 р. в кількості три доби та 2016 р. в кількості п`ять діб;

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Миколаївській області щодо нездійснення остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 14.11.2016 року;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за 6 місяців.

II. Позиція сторін.

На обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначає, що у період з 07.11.2015 по 14.11.2016 року позивач проходив службу в ГУНП в Миколаївській області. З наданих відповідачем на адвокатські запити матеріалів підтверджено, що позивач в 2015 та 2016 роках мав право на відпустку 45 днів. Служба позивача в поліції - з 07.11.2015, тобто відпустка за 2015 складає 45/12 х 1=3,75 або 3 доби, у 2016 - 45 діб- невикористані - 5 діб. Проте, всупереч положень статті 24 Закону № 504/96-ВР та статті 83 КЗпП України відповідач при звільненні позивача зі служби в поліції не нарахував та не сплатив останньому компенсацію за всі дні невикористаної відпустки, як основної, так і додаткової. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме - виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, внаслідок чого, позивач має право на отримання відшкодування за затримку виплати розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпІІ України.

22.05.2023 року відповідач-1 надав до суду відзив на позовну заяву, яким заперечує проти задоволення позову, вказуючи, що ОСОБА_2 проходив службу з 08.11.2015 року по 15.11.2016 року в Національній поліції України на посаді в ГУНП у Миколаївській області. Наказом ГУНП в Миколаївській області від 14.11.2016 року № 312 о/с ОСОБА_2 відряджено для подальшого проходження служби до ГУНП в Одеській області - з 15 листопада 2021 року. Таким чином, при переведенні ОСОБА_2 на службу до ГУНП в Одеській області компенсація відпусток за 2015-2016 не проводилась. Відповідач наголошує, що роботодавець, який прийняв рішення про переведення працівника на роботу до іншого підприємства у відповідності до законодавства не зобов`язаний проводити компенсацію грошима невикористаних відпусток. А невикористані за попереднім місцем роботи не використані відпустки повинні були бути врахованими за новим місцем роботи на підставі ст. 83 КЗпП України, а саме в ГУНП в Одеській області, яке, як роботодавець, який приймав рішення про звільнення несе зобов`язання щодо остаточного розрахунку. Відповідно до п. 16 р. 1 Порядку та умов виплати грошового забезпечення, затвердженого наказом МВС України № 260 від 06.04.2016 при переведенні по службі, пов`язаному з переїздом до іншого населеного пункту, або переведенні до іншого органу Національної поліції грошове забезпечення за попереднім місцем служби виплачується включно по день звільнення з посади, що передує даті відбуття до нового місця служби, зазначений в наказі по особовому складу.

19.02.2024 року відповідачем -2 ГУ НП в Одеській області надано відзив на позов, яким заперечує проти задоволення позову, вказуючи, що з 07.11.2015 року до 14.11.2016 року ОСОБА_3 проходив службу в ГУНП в Миколаївський області. Відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Одеській області від 21.12.2016 року № 1702 о/с було призначено полковника поліції ОСОБА_1 заступником начальника управління логістики та матеріально-технічного забезпечення Головного управління Національної поліції в Одеській області, з 15 листопада 2016 року. У зв`язку з чим в ГУНП в Одеській області відсутня інформація стосовно використання ОСОБА_4 відпусток за вказаний період часу.

Позивач не скористайся правом на подання відповіді на відзиви відповідачів.

III. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 08.05.2023 року було відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 15.11.2023 року залучено до участі у справі другого відповідача Головне управління Національної поліції в Одеській області (вул. Академіка Філатова, 15-А, м. Одеса, 65080, ).

Ухвалою суду від 22.01.2024 року зобов`язано ГУ НП в Одеській області належним чином засвідчені копії документів, зокрема, наказ про звільнення зі служби в поліції позивача та докази щодо фактичного нарахування та виплати йому при звільненні заявлених у позові спірних виплат.

Враховуючи, що від сторін не надходило клопотань про розгляд справи в судовому засіданні, суд розглядає дану справу за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

ОСОБА_2 у період з 07.11.2015 по 31.05.2018 року проходив службу в органах Національної поліції України.

Відповідно довідки ГУНП в Миколаївській області від 07.04.2023 року ОСОБА_2 у період з 07.11.2015 по 15.11.2016 року проходив службу в ГУНП в Миколаївській області. ( а.с. 14)

Наказом ГУНП в Миколаївській області від 14 листопада 2016 року № 312 о/с ОСОБА_2 відряджено для подальшого проходження служби до ГУНП в Одеській області - з 15 листопада 2021 року. Підстава лист ГУНП в Одеській області від 11.11.2016 р. № 9/6557( а.с. 44)

Грошовий атестат ОСОБА_2 за № 780 у зв`язку з переводом видано позивачу особисто 17.11.2016 р., що підтверджується його підписом в Журналі № 27 прийому та видачі грошових атестатів. ( а.с. 44 зв. -46)

Наказом ГУНП в Одеській області від 31 травня 2018 року №791 о/с позивача відповідно до п.2 ч.1 ст. 77 (через хворобу) Закону України "Про національну поліцію" звільнено зі служби в поліції, виплативши грошову компенсацію за 3 доби невикористаної чергової відпустки за період з 01.01.2018 року по день звільнення. ( а.с. 82 зв)

07.04.2023 р. ГУ НП в Миколаївській області листом за вих. № 80аз/05/14-2023 повідомило адвоката позивача, що згідно обліково-реєстраційних даних УКЗ ГУНГГ, під час проходження служби у Національній поліції, з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року, ОСОБА_1 чергова оплачувана відпустка за 2015 календарний рік не надавалась (з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби, тривалість основної відпустки за вислугою років становила 3 доби). Протягом 2016 року, відповідно до наказу ГУНП від 11.07.2016 №366 о/с, ОСОБА_1 було надано відпустку за 2016 календарний рік у кількості 40 діб, але наказом ГУНП від 25.07*2016 №394 о/с у зв`язку зі службовою необхідністю було відкликано з чергової відпустки за 2016 рік (невикористана частина щорічної чергової відпустки становила 16 діб). Відповідно до наказу ГУНП від 26.09.2016 № 531 о/с, ОСОБА_1 , було надано невикористану частину чергової відпустку за 2016 календарний рік у кількості 16 діб (тривалість чергової відпустки за вислугою років становила 4 діб), отже залишок невикористаної відпустки за 2016 рік складає 5 діб. ( а.с. 15).

07.04.2023 р. ГУ НП в Миколаївській області листом за вих. № 80аз/05/28-2023 повідомило адвоката позивача, що відповідно до вимог пункту 8 розділу ІІІ «Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських» затвердженого наказом МВС України від 06.04.2016 № 260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Наказом ГУНП в Миколаївській області від 14.11.2016 року № 312о/е ОСОБА_1 переведений для подальшого проходження служби до ГУНП в Одеській області. При переміщенні поліцейського з одного органу поліції до іншого компенсація за невикористані дні щорічної відпуски не виплачується. ( а.с. 17)

Вважаючи порушеним своє право на отримання компенсації за невикористані дні відпусток за 2015-2016 роки при звільненні зі служби в поліції, позивач звернувся з даним позовом до суду.

V. Норми права, які застосував суд.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 45 Конституції України, кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України "Про Національну поліцію" № 580-VIII від 02.07.2015 р., в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (в подальшому - Закон № 580-VIII), зокрема,

- поліцейським, які звільняються зі служби в поліції, виплачується грошова компенсація за всі не використані під час проходження служби дні, у тому числі, щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток поліцейського. ( абзац перший частини десятої статті 93 Закону № 580-VIII);

- порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України. ( частина друга статті 94 Закону №580-VIII)

Відповідно до статті 94 Закону України «Про Національну поліцію», постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення поліцейських та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.04.2016 № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 р. за № 669/28799 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, в редакції чинній на момент вирішення спірних правовідносин ( далі - Порядок № 260), яким передбачено, зокрема

- при переведенні по службі, пов`язаному з переїздом до іншого населеного пункту, або переведенні до іншого органу Національної поліції грошове забезпечення за попереднім місцем служби виплачується включно по день звільнення з посади, що передує даті відбуття до нового місця служби, зазначений в наказі по особовому складу. ( пункт 16 розділу І Порядку №260).

- за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. ( абзац 7 пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260)

- виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення (абзац 8 пункт 8 розділу ІІІ Порядку №260).

VI. Оцінка суду.

З аналізу наведених норм, вбачається що виплата грошової компенсації за невикористану відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, проводиться органом, з якого такі поліцейські звільняються.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, наказом ГУНП в Миколаївській області від 14.11.2016 № 312 о/с ОСОБА_2 відряджено для подальшого проходження служби до ГУНП в Одеській області - з 15.11.2021.

Наказом ГУНП в Одеській області від 31.05.2018 року №791 о/с. позивача відповідно до п.2 ч.1 ст.77 (через хворобу) Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції.

Поряд з цим суд зазначає, що відрядження позивача та увільнивши його від посади начальника Корабельного відділу поліції Головного управління національної поліції України в Миколаївській області для подальшого проходження служби до ГУНП в Одеській області не є звільненням зі служби в поліції в розумінні частини десятої статті 93 Закону №580-VIII та абзацу 7 пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260, а відтак, підстави для виплати саме Головним управлінням Національної поліції в Миколаївській області грошової компенсації за невикористану відпустку позивачу відсутні.

Таким чином, суд приходить до висновку, що Головним управлінням Національної поліції в Миколаївській області не допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу суми грошової компенсації за невикористані відпустки у 2015-2016 роки.

Щодо посилання представника позивача на порушення відповідачем-1 положень ст.24 Закону України «Про відпустки» та ст. 83 КЗпП України, якими визначено, що за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією, суд зазначає, що вказані положення визначають не обов`язок роботодавця виплатити суми компенсації, на відміну від обов`язку виплати компенсації при звільненні, а передбачає право працівника отримати такі суми у разі бажання (волевиявлення) особи. Суд зазначає, що матеріали не містять доказів які б свідчили, що позивачем у спірний період було вчинено усіх залежних та можливих від нього дій, які б свідчили про бажання та дійсний намір реалізації наданих законом прав (подання заяв, рапортів тощо).Отже, позивачем не подавалося жодної заяви, що слугувало б підтвердженням його волевиявлення.

Крім того, суд наголошує, що спеціальними нормами законодавства передбачено право особи отримати суму компенсації у тому числі за умови звільнення з поліції.

Оскільки в ході розгляду справи судом встановлено звільнення позивача зі служби в поліції 31.05.2018 року, а не 14.11.2016 року, як це помилкво вказує позивач, та на підставі наказу ГУ НП в Одеській області від 31 травня 2018 року №791 о/с, то саме вказаним органом при даному звільненні позивача може проводитися виплата грошової компенсації за невикористану відпусту.

При цьому, суд звертає увагу, що за положеннями статті 48 КАС України визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належного відповідача й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. При цьому обов`язком суду є встановлення належності відповідачів та їх заміна у разі необхідності. З цього слідує, що суд за результатами розгляду справи відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Суд наголошує, що адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів такою бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Однак позивачем під час розгляду даної справи не надано доказів вчинення Головним управлінням Національної поліції в Одеській області протиправною бездіяльності у нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 компенсації за частину невикористаних основних відпусток в 2015 -2016 роках та не здійснення з ним остаточного розрахунку при звільненні.

Крім того, позивачем не надано суду доказів звернення до Головного управління Національної поліції в Одеській області з заявою щодо нарахування та виплату суми грошової компенсації за невикористані відпустки у 2015-2016 роках. Натомість, у відзиві на позов Головне управління Національної поліції в Одеській області покликається на відсутність інформації стосовно використання позивачем відпусток за спірний період.

При цьому, наявні у справі матеріали, у т.ч. грошовий атестат, та витребувані судом додаткові докази унеможливлюють встановити факт порушення прав у спірних правовідносинах саме Головним управлінням Національної поліції в Одеській області.

Суд зауважує, що за належного звернення до ГУ НП в Одеській області (органу, з якого позивача звільнено зі служби в поліції) щодо нарахування та виплати грошової компенсації за частково невикористані дні відпустки у 2015-2016 роках та у разі відмови у задоволенні таких вимог, позивач не позбавлений права захистити свої порушені права в судовому порядку шляхом звернення до суду з позовом, пред`явивши позовні вимоги до ГУ НП в Одеській області.

У контексті оцінки інших доводів сторін звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та " Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

VII. Висновок суду.

Частиною 1 ст. 73 КАС України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. ( ч. 2 ст. 77 КАС України).

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, виходячи з меж заявлених позовних вимог та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що даний позов є необґрунтованим та безпідставним, а тому не підлягає задоволенню.

VIII. Розподіл судових витрат.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору розподіл судових витрат згідно статті 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволені позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області (вул. Декабристів, буд. 5, м. Миколаїв, Миколаївська обл., 54001, ), Головного управління Національної поліції в Одеській області (вул. Академіка Філатова, 15-А, м. Одеса, 65080, ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя В.А. Дубровна

.