Справа № 420/35461/23
Суддя: Скупінська О.В.
Дата ухвалення: 2024-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Головне управління ДМС України в Одеській області про визнання рішення незаконним та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 19.12.2023 надійшла позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , до відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якій позивач просить суд:

1. Визнати протиправним та скасувати рішення Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) щодо відмови у визнанні батьківства щодо неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , викладене у листі від 22.09.2023 №150/24.29-38;

2. Зобов`язати Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) включити до актового запису №2259 від 04.10.2022, складеного на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інформацію про батька, а саме: прізвище « ОСОБА_1 »; ім?я « ОСОБА_5 » по батькові « ОСОБА_6 »; дата народження « ІНФОРМАЦІЯ_2 »; громадянство «Громадянин Сирійської Арабської Республіки»; Місце проживання «АДРЕСА_3», Підстава запису відомостей про батька «Спільна заява батьків про визнання батьківства від 05.09.2023 року»;

3. Зобов`язати Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) внести зміни до актового запису №2259 від 04.10.2022 , складеного на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: прізвище з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_1 »; по батькові з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_5 ».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.09.2023 позивачі звернулися до відповідача із спільною заявою про визнання батьківства відносно їхнього спільного сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На вказане звернення позивачі отримали лист відповідача від 22.09.2023 №150/24.29-38, із змісту якого вбачається, що їм відмовлено у визнанні батьківства, через те, що паспортний документ батька втратив дійсність - 06.08.2016, тобто на момент подання заяви про визнання батьківства, паспорт був недійсним та про можливість вирішення зазначеного питання у судовому порядку. ОСОБА_1 ОСОБА_5 , як особа яка звернулася до ДМС України за визнанням біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не має можливості скористатися ані захистом, ані допомогою країни громадянської належності - Сирійської Арабської Республіки. Таким чином, позивач об`єктивно не має можливості надати відповідачу дійсний паспортний документ, оформлений органами Сирійської Арабської Республіки. 3 огляду на зміст вказаного Листа, позивачі вважають прийняте рішення про відмову у визнанні батьківства незаконним, а тому звернулися до Одеського окружного адміністративного суду із даною позовною заявою.

Ухвалою судді від 25.12.2023 позовну заяву було залишено без руху та надано строк на усунення недоліків позову шляхом надання до суду позовної заяви із визначенням учасників справи у відповідності до вимог ст.49 КАС України.

Ухвалою судді від 10.01.2024 ухвалено прийняти до розгляду позовну заяву; відкрити провадження у адміністративній справі; розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

23.02.2024 до суду (вх.№7712/24) від відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує та вказує, що оскільки чинний паспортний документ іноземця заявником надано не було, Відділ прийшов до вмотивованого висновку щодо неможливості внесення змін до актового запису про народження. Також, відповідач зазначає, що позивач, не володіючи українською (державною) мовою звернувся до відділу без перекладача, що суперечить чинному законодавству.

06.03.2024 до суду (вх.№ЕС/9397/24) від представника позивача надійшла відповідь на відзив у якій заявник на задоволенні позовних вимог наполягав.

Розглянувши подані сторонами заяви по суті справи і докази на їх обґрунтування, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 05.09.2023 звернулись до відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - Відділ) із заявою (а.с.8-9) про визнання батьківства.

У вказаній заяві позивачі зазначали: «Я, ОСОБА_1 , визнаю себе батьком ОСОБА_3 , РНОКПП дитини - НОМЕР_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_2 .

Я, ОСОБА_2 , мати ОСОБА_3 , підтверджую, що ОСОБА_1 є його батьком.

Відповідно до ст.126 Сімейного кодексу України, просимо внести відомості про батька до актового запису про народження дитини та присвоїти їй прізвище батька ОСОБА_1 та повторно видати нове свідоцтво про народження дитини».

Також, у вказаній заяві від 05.09.2023 зазначено про реєстрацію народження дитини та повідомлення про заявників: прізвище, ім`я, по-батькові, дата народження, громадянство, місце проживання, паспортний документ, відомості про присвоєння РНОКПП громадянки України.

До заяви від 05.09.2023 додано: свідоцтво про народження НОМЕР_2 ; копію довідки про звернення за захистом в Україні №003145; копію довідки №А1-175303-ф/л від 04.09.2023; копію паспортного документа №005599533 з перекладом; копію паспортного документа НОМЕР_3 ; копію витягу з реєстру територіальної громади від 01.08.2023 №2023/005865357; копію картки фізично особи платника податків від 24.11.2000; копію наказу №51 від 13.03.2023.

Матеріали справи містять свідоцтво про народження НОМЕР_2 (а.с.18) ново ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У вказаному свідоцтві зазначені батьки дитини: батько - ОСОБА_10 , мати - ОСОБА_2 .

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади (а.с.17), місце проживання ОСОБА_2 : АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки від 04.09.2023 №А1-175303-ф/л (а.с.12), місце перебування ОСОБА_1 зареєстровано за адресою АДРЕСА_2 .

Матеріали справи містять паспорт № НОМЕР_4 (а.с.13-14) Сирійської Арабської Республіки виданий на ім`я ОСОБА_1 , термін дії якого до 06.08.2016.

Матеріали справи містять довідку про звернення за захистом в Україні №003145 від 23.02.2023 терміном дії до 13.03.2024, що видана на ім`я ОСОБА_1 (а.с.11).

Головним управлінням ДМС в Одеській області прийнято наказ від 13.03.2023 №51 «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (а.с.19), відповідно до якого наказано прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4

Відділ на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 скерував лист від 22.09.2023 №150/24.29-38 (а.с.10) у якому зазначив, що заяву про визнання батьківства від 05.09.2023 розглянуто. При аналізі наданих документів встановлено, що мати дитини гр. ОСОБА_2 та особа, яка хоче визнати батьківство ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі не перебувають, а також паспортний документ батька втратив дійсність - 06.08.2016, тобто на момент подання заяви про визнання батьківства паспорт батька є недійсним. Крім того, Відділ вказує, що заява була складена без присутності перекладача, що суперечить чинному законодавству.

Враховуючи викладене, Відділ прийшов до висновку, що внести зміни в актовий запис про народження №2259 від 04.10.2022, складений Відділом на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі заяви про визнання батьківства не вбачається можливим у зв`язку з протерміновим паспортним документом гр. ОСОБА_1 ОСОБА_5 .

У заяві лист від 22.09.2023 №150/24.29-38 Відділ зазначив, що радить заявникам вирішувати питання щодо внесення змін у зв`язку з визнанням батьківства у судовому порядку.

Вважаючи відмову Відділу протиправною, а свої права порушеними, позивачі звернулись до суду з позовною заявою.

Вирішуючи дану адміністративну справу, суд виходить з такого.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (п.1 ч.2 ст.2 КАС України).

Суд розглядає заяви про встановлення неправильності запису в акті громадянського стану як у випадках не виправлення органами реєстрації актів громадянського стану помилок, допущених при складанні актового запису, так і при відмові зазначених органів внести в ці записи передбачені законодавством зміни (прізвища, імені, по батькові тощо) і доповнення (наприклад, про національність і громадянство батьків).

У справах про оскарження відмови внести за заявою особи зміни до актового запису цивільного стану, суд за правилами адміністративного судочинства вивчає наявність чи відсутність достатніх підстав для прийняття відповідного рішення, зокрема, перевіряє чи відповідні рішення прийняті на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також, чи прийняті вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення. Завдання адміністративного суду у таких справах полягає, насамперед, у перевірці додержання процедури розгляду та прийняття органом реєстрації актів цивільного стану відповідного рішення. Адміністративний суд, розглядаючи такі справи, не вправі вийти за межі їх публічно-правових аспектів і встановлювати юридичні факти, що мають значення для внесення змін до актових записів цивільного стану, зокрема факт приналежності до тієї чи іншої національності.

Така позиція висловлена в рішенні Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 по справі №425/2737/17.

Частиною 2-3 статті 49 Цивільного кодексу України визначено, що актами цивільного стану є народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо. Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть.

Відносини, пов`язані з проведенням державної реєстрації актів цивільного стану, внесенням до актових записів цивільного стану змін, їх поновленням і анулюванням, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».

Суд зазначає, що юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України.

Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади. Пунктом 3 частини першої статті 85 Конституції України закріплено, що прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17 жовтня 2002 року №17-рп (щодо повноважності Верховної Ради України) визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони.

Ще однією ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин.

Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України.

Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Так, відповідно до частини третьої статті 106 Конституції України, Президент на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.

Згідно з частиною третьою статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Суд зазначає, що статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В свою чергу, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (п.1 ч.2 ст.2 КАС України).

Одним із елементів конституційного принципу верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної.

Конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини та громадянина в Україні, включаючи і право на вільне місце проживання (перебування), передбачають правові гарантії, правову визначеність і пов`язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

Практикою ЄСПЛ сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у Рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (пункт 61). Також у Рішенні від 13 грудня 2001 року в справі «Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109).

Поняття «законні очікування» (legitimate expectations) слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності» (legal certainty). Практика Суду ЄС і ЄСПЛ розглядає законні очікування як елемент правової визначеності в умовах відсутності єдиної теорії легітимних (законних) очікувань, придатних для всіх національних правопорядків.

Крім того, ЄСПЛ у своїй прецедентній практиці характеризує якість закону як правове положення, що може витримати перевірку його на якість, якщо це положення є достатньо чітким у переважній більшості справ, що їх розглядали національні органи (Ґавенда проти Польщі від 14.03.2002).

Чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні (Броньовський проти Польщі від 22.06.2004). Якість закону вимагає, щоб він був доступний для даної особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. Це означає, що в національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито. Закон має містити досить зрозумілі й чіткі формулювання, які давали б громадянам належне уявлення стосовно обставин та умов, за якими державні органи уповноважені вдаватися до втручання в право (Аманн проти Швейцарії від 16.02.2000).

Згідно ч.1 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов`язковою. Відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та Єдиного державного демографічного реєстру в обсязі, визначеному Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» (ч.2 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»).

Положеннями статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку.

Суд підкреслює, що приписи статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» відносно необхідності складення висновку за наслідками перевірки зібраних документів щодо внесення змін до актового запису цивільного стану, є чіткими та передбачуваними.

При цьому, порядок внесення змін до актових записів цивільного стану визначений Правилами внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 № 96/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 14.01.2011 за № 55/18793 (далі - Правила).

В свою чергу, пунктом 1.1 Правил передбачено, що внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться відділами державної реєстрації актів цивільного стану міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану) у випадках, передбачених чинним законодавством.

У разі відмови у внесенні змін до актових записів цивільного стану у висновку відділу державної реєстрації актів цивільного стану вказуються причини відмови та зазначається про можливість оскарження його у судовому порядку.

Відмова органів державної реєстрації актів цивільного стану у внесенні змін до актових записів цивільного стану, їх поновленні та анулюванні може бути оскаржена в судовому порядку (п.1.15 Правил).

На підставі зібраних документів та за наслідками перевірки відділ державної реєстрації актів цивільного стану, дипломатичне представництво чи консульська установа України складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису (або декількох актових записів) цивільного стану або про відмову в цьому за формою, наведеною в додатку 2.

У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку мають бути чітко вказані причини відмови та зазначено про можливість її оскарження в судовому порядку (п.2.12 Правил).

За наявності заяви матері та батька дитини про визнання батьківства в актовий запис про народження, який складено відповідно до статті 135 Сімейного кодексу України, уносяться відомості про батька, змінюється по батькові дитини і, на бажання батьків, змінюється її прізвище (п.2.16.16).

Підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є заява про визнання батьківства (додаток 3) (п.2.13.4 Правил).

Суд звертає увагу, що зі змісту листа відповідача від 22.09.2023 №150/24.29-38 (а.с.10) вбачається, що зауваження, щодо змісту і форми заяви, яку подала позивач у відповідача відсутні, а їх наявність не слугувала підставою для відмови.

Аналіз вищевказаних норм законодавства вказує, що з метою внесення відповідних змін до актових записів цивільного стану зацікавлена особа подає до уповноваженого органу заяву, а відповідний орган має скласти обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку.

Проте, відповідачем, в порушення вищевказаних вимог, за результатами розгляду заяви позивачів щодо внесення змін до актового запису цивільного стану не складено обґрунтованого висновку про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову у внесенні таких змін.

Судовим розглядом встановлено, що позивачі звернулися до відповідача із заявою від 05.09.2023 щодо внесення змін до актового запису цивільного стану, за наслідками розгляду якої суб`єкт владних повноважень мав би прийняти відповідні управлінські рішення - розглянути питання про складення висновку або направити заяву за належністю, в той час, як останній протиправно направив позивачу відповідь у формі листа.

Відсутність належним чином оформленого висновку за результатами розгляду заяви позивачів, свідчить про те, що уповноважений орган не вчинив необхідних дій, які він повинен був вчинити відповідно до вимог чинного законодавства.

Тобто, наданий відповідачем лист, в якому викладено інформацію про відсутність підстав для внесення змін до актового запису цивільного стану не є обґрунтованим висновком про відмову у внесенні змін до актового запису цивільного стану.

Отже, Відділом допущено протиправну бездіяльність щодо належного розгляду заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від 05.09.2023 про визнання батьківства.

Вирішуючи даний спір, суд також враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, і у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення суду.

Аналіз норм ст. 245 КАС України, у їх взаємозв`язку зі статтями 2, 5 КАС України, свідчить про те, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача. Якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Виходячи з встановлених фактичних обставин справи, приймаючи до уваги повноваження суду при вирішенні справи, передбачені ст. 245 КАС України, суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача в спірних правовідносинах буде зобов`язання Відділ повторно розглянути заяву про визнання батьківства від 05.09.2023.

З огляду на це, суд вважає, що відповідно до ст. 9 КАС України, слід за необхідне задовольнити позов у вище зазначений спосіб.

Щодо позовних вимог зобов`язати Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) включити до актового запису №2259 від 04.10.2022, складеного на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інформацію про батька, а саме: прізвище « ОСОБА_1 »; ім?я « ОСОБА_5 » по батькові « ОСОБА_6 »; дата народження « ІНФОРМАЦІЯ_2 »; громадянство «Громадянин Сирійської Арабської Республіки»; Місце проживання «АДРЕСА_3», Підстава запису відомостей про батька «Спільна заява батьків про визнання батьківства від 05.09.2023 року» та зобов`язати Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) внести зміни до актового запису №2259 від 04.10.2022 , складеного на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: прізвище з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_1 »; по батькові з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_5 », суд зазначає, що у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити, оскільки відповідачем заява позивачів не була розглянута у порядку та спосіб передбачена законом та за результатами її розгляду не було прийнято відповідне рішення по суті, тобто відповідачем не реалізовано надані йому дискреційні повноваження, а тому ці позовні вимоги є передчасними й не належать задоволенню.

Щодо причини відмови, які викладені у листі від 22.09.2023 №150/24.29-38, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Згідно з ч.1 ст.7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У першу чергу, суд зазначає, що в силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння.

Згідно з ч. 22 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, зобов`язані мати дійсний паспортний документ.

Відповідно до ч. 16 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», паспортний документ іноземця - документ, виданий уповноваженим органом іноземної держави або статутною організацією ООН, що підтверджує громадянство іноземця, посвідчує особу іноземця або особу без громадянства, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем надано Відділу на підтвердження своєї особи паспортний документ, який на дату подачі заяви був недійсний.

Разом з цим суд зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

При цьому суд враховує, звернення за захистом в Україні позивача на момент подання заяви від 05.09.2023.

За таких встановлених судом обставин, керуючись приписами ч. 2 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», незважаючи на те, що у паспортного документа іноземця позивача закінчився термін, позивач має право на визнання її правосуб`єктності та її основних прав і свобод людини, зокрема право на повагу до сімейного життя, збереження зв`язку зі своєю дитиною.

Тому, суд доходить висновку, що відповідачем безпідставно відмовлено у внесення змін до актового запису про народження з цієї підстави.

Відповідач також зазначає, що позивач, не володіючи українською (державною) мовою звернувся до відділу без перекладача, що суперечить чинному законодавству.

Так, відповідно до п.2.4 Правил, якщо заявник не володіє державною мовою, заява може бути складена іншою особою в присутності перекладача та підписана заявником, про що на ній робиться відповідний запис.

В той же час відповідачем не доведено, що ОСОБА_1 державною мовою не володіє, оскільки відсутність доказів засвідчення відповідного рівня володіння державною мовою не є беззаперечним висновком про не володіння особою державною мовою на певному рівні.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28 серпня 2018 року (справа № 802/2236/17-а).

Суд вважає, що у даній справі ним було надано вичерпну відповідь на всі питання, які входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних правовідносин як у матеріально-правовому, так і в процесуальному аспектах.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Разом із цим, обов`язок суду обґрунтовувати свої рішення не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п. 29 рішення ЄСПЛ від 9 грудня 2009 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Беручи до уваги наведене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до приписів ст.139 КАС України, підстави для розподілу удових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 77, 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача Головне управління ДМС України в Одеській області про визнання рішення незаконним та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо належного розгляду заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від 05.09.2023 про визнання батьківства.

Зобов`язати відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 від 05.09.2023 про визнання батьківства, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивачі:

- ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 );

- ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 ), які діють в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

Відповідач - відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (65039, м. Одеса, вул. Середньофантанська, 30-Б, );

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Головне управління ДМС України в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44, )

Суддя Олена СКУПІНСЬКА