Справа № 380/16070/21
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2024-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/16070/21 пров. № А/857/19846/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Гінди О. М., Курильця А. Р.,

з участю секретаря судового засідання Єршової Ю. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2023 року у справі №380/16070/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань, третя особа - Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Львові про визнання протиправним та скасування рішення,-

суддя в 1-й інстанції Кравців О. Р.,

дата ухвалення рішення 13 вересня 2023 року,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 25 вересня 2023 року,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Державного бюро розслідувань, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Конкурсної комісії №24 з проведення конкурсу на зайняття посад працівників Державного бюро розслідувань від 22 січня 2021 року протокол №7 в частині не визнання ОСОБА_1 переможцем на посади слідчого, старшого слідчого 1, 2, 3, 4, 5 слідчих відділів в Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, його оскаржив позивач, який із покликанням на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. В апеляційній скарзі вказує, що конкурсна комісія прийняла рішення у відповідності до пункту 8.2 Порядку проведення конкурсу, з порушенням пунктів 1.4 та 8.1 Порядку №22, а також з порушенням пункту 3 розділу І, пуктів 12, 13 розділу V Типового положення про конкурсну комісію. У протоколі №7 конкурсної комісії №24 не зазначено жодних відомостей про кількість набраних балів особами, котрі брали участь у співбесіді, а також відсутні відомості про відкрите голосування членами комісії за кандидатури переможця, що не дає можливості співставити результати етапів конкурсу, а отже, порушено критерій об`єктивності, обґрунтованості та безсторонності рішення конкурсної комісії; з огляду на що оскаржений протокол та рішення конкурсної комісії є протиправним, оскільки не ґрунтується на вимогах законодавства. Зазначає, що в жодному з протоколів Конкурсної комісії № 24 за час проведення конкурсу не містяться відомості про те, що питання проведення аудіо, -відеофіксацію конкурсу та оприлюднення результатів конкурсу обговорювалося та стояло на порядку денному серед її учасників, адже, у відповідності до пункту 13 розділу V Типового положення про конкурсну комісію у протоколі засідання Конкурсної комісії має бути відображено порядок денний, кількість членів Конкурсної комісії, присутніх на засіданні, всі пропозиції, які були поставлені на голосування, результати голосування щодо зазначених пропозицій та прийняті рішення, а питання фіксації та/або оприлюднення визначалося Порядком № 22 та Типовим положенням про конкурсну комісію, а тому, на його думку, вони мали бути обговорені в ході засідань комісії. Вважає, що межі дискреції конкурсної комісії щодо, зокрема, оцінювання його як кандидата, не можуть бути неосяжними та повинні підлягати зовнішньому публічному контролю. Процес оцінювання, як і рішення в результаті цього процесу, мають бути зрозумілим як учасникам цих відносин, зокрема, кандидатам на посаду, так і незалежному сторонньому спостерігачу. Звертає увагу на те, що на час проходження конкурсу на вакантні посади слідчого та старшого слідчого у ТУ ДБР у м. Львові, він вже фактично був слідчим 3 слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР у м. Львові (на посаду призначений за результатами відкритого конкурсу у травні 2020 року), який пройшов випробувальний період, не мав жодних дисциплінарних стягнень та був доброчесним. Однак рішення щодо невизнання його переможцем конкурсу, у тому числі на друге або третє місце, мало для нього негативні наслідки у вигляді звільнення, переривання строку державної служби, тощо. Про вказані негативні наслідки достовірно було відомо учасникам конкурсної комісії, а тому мали існувати суттєві підстави щодо невизнання його переможцем, у тому числі на друге або третє місце. Проте про такі конкретні обставини у жодних документах не зазначено та допитаний в суді свідок їх повідомити не зміг. Мотивів відхилення кандидатури позивача в частині невідповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності йому не повідомили. Відсутність результатів відкритого голосування не дає змоги оцінити підстави невизнання позивача переможцем конкурсу.

Державним бюро розслідувань та Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Львові подано відзиви на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу Державне бюро розслідувань, зокрема, зазначає про те, що основоположним питанням, яке досліджується судами у спорах, пов`язаних із прийняттям на публічну службу, є те чи забезпечено особі рівний доступ, зокрема, у конкурсних процедурах на зайняття вакантних посад у державних органах. Матеріалами справи підтверджено та не заперечується ОСОБА_1 , що йому надана можливість безперешкодно подати документи для участі в конкурсі, до якого він був допущений. У подальшому ОСОБА_1 пройшов кваліфікаційний іспит, на якому отримав прохідний бал, після чого був допущений до наступного етапу конкурсу співбесіди. Проте, як вбачається зі змісту протоколу від 22 січня 2021 року №7 за результатами голосування членами Конкурсної комісії №24, переможцем визначений не був. Звертає увагу на те, що порушення прав ОСОБА_1 на доступ до посади, на яку він претендував за умовами конкурсу, не відбулося. Таким чином, порушення прав чи інтересів ОСОБА_1 в межах спірних правовідносин відсутні.

Крім того, Територіальне управлінням Державного бюро розслідувань зазначає про те, що на виконання зауважень Верховного Суду, судом першої інстанції, як свідка допитано ОСОБА_2 , керівника відділу Головного слідчого управління ДБР, який очолював Конкурсну комісію під час проведення конкурсу, участь, в якому брав ОСОБА_1 . Свідок зокрема пояснив, що кандидатура ОСОБА_1 не була відхилена в частині кваліфікаційних вимог, враховувалась наявність навичок і досвіду у слідчій роботі, здатність до аналізу і розв`язання проблем, організаційні навички, мотивація. Кандидатури конкурсантів Комісія не переголосовувала. Переможців визначено шляхом голосування. Позивач під час участі у конкурсних процедурах відводів членам Комісії не заявляв. Крім того, зауважує, що доводи позивача про те, що у протоколі не зазначено кількості набраних балів є безпідставними, оскільки згідно з п.8.2 Порядку №22 за результатами проведення Конкурсу Конкурсна комісія може прийняти наступні рішення: про визначення переможця Конкурсу; про відсутність переможця Конкурсу; про відсутність визначених Конкурсною комісією кандидатур. Так, за змістом п.8.1,8.2 Порядку №22 переможцем є кандидат, який набрав найбільшу кількість балів і відносно такого кандидата приймається рішення про визнання його переможцем, тоді як правила Порядку не передбачають необхідності зазначати про кількість набраних балів кандидатом. Крім того, на думку третьої особи, оскільки повноваження з визначення переможця конкурсу є дискреційними, тому недоречним є твердження позивача про відсутність у нього можливості співставити рішення комісії із документа, на підставі яких таке рішення прийнято, так як член комісії при голосуванні керуються власною оцінкою кандидата, яка складена за результатами проведеної співбесіди, незалежно від думки інших членів Конкурсної комісії.

Таким чином, вважають, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Позивач (апелянт) ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Представник відповідача - Олійник А. Д. у судовому засіданні не погодився з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Представник третьої особи - Онищак М. П. у судовому засіданні не погодився з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, апеляційної скарги та відзиви на апеляційну скаргу у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом Державного бюро розслідувань від 24 січня 2020 року №22 затверджено Порядок проведення відкритого конкурсу на зайняття посад працівників ДБР (том 2, а.с.85-91).

Наказом Державного бюро розслідувань від 09 липня 2020 року №325 внесено зміни до Порядку проведення відкритого конкурсу на зайняття посад працівників ДБР (том 2, а.с.111).

Наказом Державного бюро розслідувань від 18 листопада 2020 року №735 внесено зміни до Порядку проведення відкритого конкурсу на зайняття посад працівників ДБР (том 2, а.с.114).

Наказом Державного бюро розслідувань від 18 листопада 2020 року №742 оголошено конкурс на зайняття посад у ТУ ДБР, розташованому у місті Львові; Конкурсній комісії №24 з проведення конкурсу на зайняття посад працівників ДБР провести конкурс відповідно до порядку (том 1, а.с.21).

20 листопада 2020 року на офіційному сайті Державного бюро розслідувань було розміщено інформацію про проведення конкурсу на посади слідчих ТУ ДБР у м. Львові відповідно до наказу Державного бюро розслідувань від 18 листопада 2020 року №742.

Позивач скерував до ДБР, Конкурсної комісії №24 заяви 03 грудня 2020 року про участь у конкурсі на посади слідчого, старшого слідчого 1-5 слідчих відділів ТУ ДБР у м. Львові (10 посад).

Згідно з протоколом №3 засідання Конкурсної комісії №24 з проведення конкурсу на зайняття посад працівників ДБР від 23 грудня 2020 року, ОСОБА_1 допущено до участі у конкурсі та до проходження кваліфікаційного іспиту.

Відповідно до протоколу №6 засідання Конкурсної комісії №24 з проведення конкурсу на зайняття посад працівників ДБР від 18 січня 2021 року ОСОБА_1 отримав прохідний бал та допущений до наступного етапу конкурсу співбесіди. Згідно з додатком до цього протоколу ОСОБА_1 отримав середній арифметичний бал «4».

Згідно з протоколом №7 засідання Конкурсної комісії №24 з проведення конкурсу на зайняття посад працівників ДБР від 22 січня 2021 року ОСОБА_1 взяв участь у співбесіді, однак за результатами голосування його не визначено переможцем конкурсу. Тому, щодо ОСОБА_1 не внесено подання директору ТУ ДБР, розташованого у м. Львові для погодження та призначення на посаду. Згідно з додатком до цього протоколу ОСОБА_1 не визначений переможцем конкурсу.

Наказом директора ТУ ДБР від 19 лютого 2021 року №54 о/с припинено державну службу ОСОБА_1 та звільнено з посади з 01 березня 2021 року у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Призначення на посади слідчих відбулося 01 березня 2021 року, однак позивача не було призначено на жодну із вакантних посад.

Не погодившись з рішенням Конкурсної комісії про не оголошення його переможцем конкурсу та вважаючи його протиправним, позивач звернувся за захистом його прав у суд.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 січня 2022 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2022 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Разом з тим, постановою Верховного Суду від 05 квітня 2023 року скасовано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 січня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2022 року і направлено справу на новий розгляд до Львівського окружного адміністративного суду.

Верховний Суд зауважив, що невиконання уповноваженим органом законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності. Водночас суди попередніх інстанцій не досліджували чи містить оскаржене рішення Конкурсної комісії №24, оформлене протоколом від 22 січня 2021 року №7 мотивів відхилення кандидатури позивача в частині невідповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності на зайняття посад слідчого, старшого слідчого в ТУ ДБР, розташованого у місті Львові. Не зважаючи на те, що спірне рішення не містить обґрунтувань, суди не встановили за якими критеріями конкурсна комісія надала перевагу переможцям конкурсу, а не позивачу та чим такі переваги обґрунтовані та підтверджені. Також суди першої та апеляційної інстанцій не встановлювали чи наведено в оскарженому рішенні посилання на перелік документів, які підтверджують викладені у ньому висновки, оцінку доводів та аргументів, наведених особою у ході процедури співбесіди, норми права, якими керувалася конкурсна комісія як суб`єкт владних повноважень.

Верховний Суд уважав, що вказані обставини є визначальними при вирішенні спору в цій справі і без їх з`ясування неможливо підтвердити чи спростувати правомірність оскарженого рішення.

Також, у матеріалах справи відсутні відомості про те, чи з`ясовувався судами попередніх інстанцій факт фіксування Конкурсною комісією №24 процесу співбесід із кандидатами із використанням відео- та/або аудіотехнічних засобів. До того ж, як згадано вище, відповідно до вимог пункту 13 розділу V Типового положення про конкурсну комісію у протоколі засідання Конкурсної комісії має бути відображено порядок денний, кількість членів Конкурсної комісії, присутніх на засіданні, всі пропозиції, які були поставлені на голосування, результати голосування щодо зазначених пропозицій та прийняті рішення.

Водночас додаток «Відомість щодо результатів співбесіди та визначення переможця» до протоколу від 22 січня 2021 року №7 Конкурсної комісії №24 не містить відомостей щодо голосування за кожного із кандидатів у графі «відомості щодо голосування за кандидата», а лише результат голосування як-то «визначено або не визначено переможцем конкурсу». Вказаному суди попередніх інстанцій оцінку не надали.

Позаяк результати голосування вплинули остаточний результат конкурсного відбору на зайняття вакантних посад слідчого, старшого слідчого в ТУДБР, розташованому у місті Львові, з`ясування цих обставин, на думку колегії суддів, мало істотне значення для правильного вирішення цього спору.

За наведених обставин Верховний Суд констатував, що оскаржені рішення судів попередніх інстанцій ухвалені на підставі обставин, які не підтверджені достовірними та достатніми доказами та без повного і всебічного з`ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення цього спору. Тому, справу направлено на новий розгляд до Львівського окружного адміністративного суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що підстави, які позивач вважає визначальними для висновку про порушення відповідачем процедури проведення конкурсу, а саме: те, що комісія не оцінила та не зазначила в протоколі відомості про кандидатів після проходження співбесіди; не зазначила відомості про голосування за кандидатів, не розмістила результати конкурсу на офіційному сайті ДБР, не передбачені нормами Порядку №22. Такий передбачає лише фіксування у протоколі засідання Конкурсної комісії рішення про визначення переможця Конкурсу. Таке може бути ухвалене про його опублікування на офіційному веб-сайті ДБР і не встановлює відповідного обов`язку для суб`єкта владних повноважень. Щодо покликання позивача на порушення процедури проведення Конкурсу у зв`язку з нездійсненням обов`язкової процедури відео- чи аудіофіксації під час його проведення, то пунктом 7.4 Порядку №22 передбачено, що фіксація за допомогою відео- та/або аудіо технічних засобів може здійснюватися під час співбесіди за рішенням Конкурсної комісії, про що кандидат обов`язково інформується до початку її проведення. Пункт 7.4 Порядку №22 не змінювався ДБР з моменту затвердження Порядку №22 і під час проведення конкурсу. Позивач під час проведення Конкурсу не висловлював прохання про аудіо- чи відеофіксацію. Допитаний в судовому засіданні свідок, член Конкурсної комісії ОСОБА_2 повідомив, що жоден конкурсант не висловив прохання про таку фіксацію, а тому Конкурсна комісія не приймала рішення з цього приводу.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 16 жовтня 2007 року №8-рп/2007 (справа про граничний вік перебування на державній службі та на службі в органах місцевого самоврядування) «…право на працю означає не гарантування державою працевлаштування кожній особі, а забезпечення саме рівних можливостей для реалізації цього права… Державна служба та служба в органах місцевого самоврядування є одним з видів трудової діяльності громадян. Право рівного доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування є юридичною можливістю і не означає його негайної і беззастережної реалізації».

У пункті 3.2 цього рішення Конституційний Суд України відмітив, що згідно з частиною другою статті 38 Конституції України громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування. Зазначена норма Основного Закону України не передбачає поділу державної служби на службу в органах законодавчої, виконавчої і судової влади. З частини другої статті 38 та пункту 12 частини першої статті 92 Конституції України, за яким виключно законами України визначаються основи державної служби, випливає, що державна служба єдина за своїми основами.

Тож, у спорах, пов`язаних із прийняттям на публічну службу судам необхідно перевіряти чи було забезпечено особі рівний доступ, зокрема, у конкурсних процедурах на зайняття посад державної служби.

Порядок зайняття вакантних посад у державних органах (з урахуванням принципу поділу державної влади на законодавчу, виконавчу та судову) та вимоги до кандидатів на такі посади, визначаються Конституцією України та спеціальними законами.

Встановлення відповідних вимог та особливостей порядку зайняття посад у державних органах обумовлюються тим, що особи, які займають посади, пов`язані з виконанням обов`язків щодо захисту загальнодержавних інтересів або з участю у здійсненні визначених публічним правом повноважень, володіють частиною суверенної влади держави. Держава має законний інтерес щодо налагодження з такими службовцями, заснованими на вірності та відданості» (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Вільхо Ескелінен та інші проти Фінляндії» (Vilho Eskelinen and others v. Finland) від 19 квітня 2007 року (заява №63235/00).

Спірні правовідносини у цій справі врегульовано Законом України «Про Державне бюро розслідувань» від 12 листопада 2015 року №794-VIII та Порядком проведення відкритого конкурсу на зайняття посад працівників Державного бюро розслідувань, затвердженим наказом ДБР від 24 січня 2020 року №22 (далі Порядок №22).

Згідно з ч.3 ст.14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» на службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки. Прийняття громадян України на службу до Державного бюро розслідувань без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом. Кваліфікаційні вимоги та критерії професійної придатності для зайняття посад у підрозділах Державного бюро розслідувань затверджуються Директором Державного бюро розслідувань. Призначення на посади у Державному бюро розслідувань, крім посад Директора Державного бюро розслідувань, керівника підрозділу внутрішнього контролю центрального апарату Державного бюро розслідувань та керівників підрозділів внутрішнього контролю територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, здійснюється за результатами відкритих конкурсів, що проводяться конкурсними комісіями з проведення конкурсів на зайняття посад працівників Державного бюро розслідувань. Типове положення про конкурсну комісію та порядок проведення відкритого конкурсу затверджує Директор Державного бюро розслідувань.

Порядок №22 визначає правові та організаційні засади проведення відкритого конкурсу на зайняття посад працівників Державного бюро розслідувань (далі Конкурс), крім посад Директора Державного бюро розслідувань, керівника підрозділу внутрішнього контролю центрального апарату Державного бюро розслідувань та керівників підрозділів внутрішнього контролю територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, принципи та умови відбору для призначення на посади в Державному бюро розслідувань, внесення суб`єкту призначення за результатами Конкурсу подання про призначення кандидата на посаду в ДБР.

Щодо покликання позивача на протиправність дій відповідача на етапі визначення переможців та оприлюднення результатів Конкурсу, внаслідок порушення процедури, а саме не оцінення та не зазначення в протоколі відомостей про кандидатів після проходження співбесіди; не зазначення відомостей про голосування за кандидатів, не розміщення результатів конкурсу на офіційному сайті ДБР, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що таке не передбачено нормами вищезазначеного Порядку.

Розділ 2 Порядку №22 передбачає, що Конкурс складається з таких етапів: прийняття рішення про оголошення Конкурсу; оприлюднення оголошення про проведення Конкурсу; прийняття та розгляд документів від кандидатів; кваліфікаційний іспит; психофізіологічне дослідження із застосуванням поліграфа; співбесіда; визначення переможців та оприлюднення результатів Конкурсу.

Згідно з пунктом 8.1, 8.3 Порядку №22 Конкурсна комісія обирає переможця на кожну окрему посаду шляхом відкритого голосування. Переможцем Конкурсу вважається кандидат, який набрав найбільшу кількість голосів. При проведенні голосування про визначення переможця кожен член Конкурсної комісії голосує, виходячи виключно з власної оцінки кандидата, яка складена за результатами проведеної співбесіди, незалежно від думки інших членів Конкурсної комісії.

За результатами конкурсу Конкурсна комісія відповідно до пункту 8.2 Порядку №22приймає такі рішення: про визначення переможця Конкурсу; про відсутність переможця Конкурсу; про відсутність визначених Конкурсною комісією кандидатур.

Рішення про визначення переможця Конкурсу фіксується у протоколі засідання Конкурсної комісії, який може бути оприлюднений на офіційному веб-сайті ДБР (пункт 8.4 Порядку №22).

З аналізу наведених вище правових норм суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що обрання переможця конкурсу здійснює Конкурсна комісія шляхом голосування особисто, незалежно, згідно з власним рішенням (дискреційно) кожним членом Конкурсної комісії з наступною фіксацією у протоколі Конкурсної комісії саме рішення про визначення переможця конкурсу, котре може бути оприлюднено на офіційному веб-сайті ДБР.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, вирішальним при визначенні результатів конкурсу є виключно власне рішення кожного із членів Конкурсної комісії. При цьому, Порядком не передбачено фіксування результатів голосування в розрізі «за» чи «проти», чи виставлення балів щодо того чи іншого кандидата кожним із членів Конкурсної комісії, а лише фіксування одного із передбачених пунктом 8.2 рішень, - рішення про визначення переможця Конкурсу. І лише щодо рішення про визначення переможця Конкурсу може бути ухвалено про його опублікування на офіційному веб-сайті ДБР. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в цій частині нормативно-правовий акт передбачає диспозитивні дії ДБР і не встановлює відповідного обов`язку для суб`єкта владних повноважень.

Судом встановлено, що текст Порядку №22 затверджено наказом ДБР від 24 січня 2020 року №22. Разом з тим, у подальшому наказом ДБР від 09 липня 2020 року №325 внесено зміни до Порядку №22, зокрема: в абзаці 3 пункту 6.2 слова «яке опубліковується замінено словами «яке може бути опубліковане»; у пункті 8.4 слова «який оприлюднюється» замінено словами «який може бути оприлюднений». Також наказом ДБР від 18 листопада 2020 року №735 внесено зміни до Порядку №22, зокрема, до підпункту 6.3.5, пункту 8.5, пункту 9.2; доповнено Порядок пунктом 5.11.

Також, не заслуговує на увагу покликання позивача на те, що текст Порядку №22, розміщений на офіційному сайті ДБР неодноразово змінювався з моменту його оприлюднення до завершення конкурсу, оскільки позивач, як суду першої, так і апеляційної інстанції таких доказів не надав.

Разом з тим, судом встановлено, що всі ці зміни вносилися до Порядку №22 до оголошення про проведення конкурсу на зайняття посад у ТУ ДБР, розташованому у місті Львові, що оголошений наказом ДБР від 18 листопада 2020 року №742, і позивач не пояснив як ці зміни вплинули на його права під час проведення конкурсу.

Також, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскільки позивач, не погоджуючись з Порядком про проведення відкритого конкурсу на зайняття посад працівників ДБР щодо не передбачення критеріїв та процедури голосування після проходження кандидатами співбесід, а також, що оцінювання професійної компетентності кандидатів за кожною окремою вимогою під час проведення співбесіди має здійснюватися кожним членом комісії індивідуально після обговорення професійної компетентності кандидата шляхом виставлення балів, які вносяться до відомості про результати співбесіди, як це передбачено Порядком проведення конкурсу на зайняття посад державних службовців, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №246 від 25.03.2016, не оскаржував сам Порядок як нормативно-правовий акт, а оскаржував методи і способи правового регулювання проведення відкритого конкурсу.

На виконання зауважень Верховного Суду судом першої інстанції допитано в якості свідка ОСОБА_2 , керівника відділу Головного слідчого управління ДБР, який очолював Конкурсну комісію під час проведення конкурсу, участь у якому брав ОСОБА_1 .

Щодо покликання позивача на порушення процедури проведення Конкурсу у зв`язку з нездійсненням обов`язкової процедури відео- чи аудіо- фіксації під час його проведення, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач під час проведення Конкурсу не висловлював прохання про аудіо- чи відео-фіксацію, а, відтак, Конкурсна комісія не приймала рішення з цього приводу. Що додатково ствердив і допитаний судом першої інстанції свідок член Конкурсної комісії ОСОБА_2 .

Пунктом 7.4 Порядку №22 передбачено, що фіксація за допомогою відео- та/або аудіо технічних засобів може здійснюватися під час співбесіди за рішенням Конкурсної комісії, про що кандидат обов`язково інформується до початку її проведення.

Крім того, як встановлено судом першої інстанції з пояснень свідка, що кандидатура ОСОБА_1 не була відхилена в частині кваліфікаційних вимог. Враховувалась наявність навичок і досвіду у слідчій роботі, здатність до аналізу і розв`язання проблем, організаційні навички, мотивація. Враховувався пакет документів наданий конкурсантом. Під час співбесіди Комісія складала протокол. Кожен член Комісії міг задавати питання конкурсантам. Кандидатури конкурсантів Комісія не переголосовувала. Конкретних обставин які вплинули на необрання позивача переможцем конкурсу не пам`ятає. Пояснив, що кандидатуру ОСОБА_1 не було відхилено, а обрано кращих на відповідні посади. Переможців визначено шляхом голосування. Позивач під час участі у конкурсних процедурах відводів членам Комісії не заявляв.

Колегія суддів також вважає підставними покликання Державного бюро розслідувань на позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 25 квітня 2018 року у справі №800/328/17 щодо поняття дискреційних повноважень у питанні визначення результатів конкурсного відбору, то конкурсна комісія наділена виключними дискреційними повноваженнями та має право самостійно, на власний розсуд, приймати одне із передбачених Порядком проведення конкурсу рішень.

Проаналізувавши положення Порядку №22 (які діяли на час виникнення спірних правовідносин), колегія суддів не може не погодитися з висновками суду першої інстанції про те, що важливим і вирішальним при визначенні результатів конкурсу є виключно власне рішення кожного із членів Конкурсної комісії. Таким чином, у Конкурсної комісії відсутній обов`язок щодо зазначення в протоколі відомостей про кандидатів після проходження співбесіди, відомостей про голосування за кандидатів, а також розміщення результатів конкурсу на офіційному сайті ДБР, на чому зокрема наголошує позивач, як підставу для скасування оскаржуваного рішення Конкурсної комісії.

Крім того, вказаний Порядок передбачає лише фіксування у протоколі засідання конкурсної комісії рішення про визначення переможця Конкурсу, яке може бути опубліковане на офіційному веб-сайті ДБР.

З матеріалів справи також вбачається, що відповідно до наказу ДБР від 26 січня 2023 року №58 «Про припинення діяльності конкурсної комісії з проведення конкурсу на зайняття посад працівників ДБР» припинено діяльність Конкурсної комісії №24 з проведення конкурсу на зайняття посад працівників ДБР.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що, приймаючи оскаржуване рішення відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження йому надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.

Таким чином, аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність вимог позивача щодо визнання протиправним та скасування рішення Конкурсної комісії №24 з проведення конкурсу на зайняття посад працівників Державного бюро розслідувань від 22 січня 2021 року протокол №7 в частині не визнання ОСОБА_1 переможцем на посади слідчого, старшого слідчого 1, 2, 3, 4, 5 слідчих відділів в Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2023 року у справі №380/16070/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді О. М. Гінда
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 25 березня 2024 року.