Справа № 520/3435/24
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2024-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

25.03.2024р. справа №520/3435/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши за процедурою письмового провадження у порядку ст.263 КАС України справу за позовом ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, громадянин, позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі за текстом - владний суб`єкт, адміністративний орган, Управління) про визнання дій протиправними та спонукання до призначення пенсії, -

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, що полягають у відмові призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років за пунктом "А" частини 1 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ (в редакції чинній на момент прийняття позивача на службу) в розмірі 85 відсотків відповідних сум грошового забезпечення; 2) зобов`язання Головного управління пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років за пунктом "А" частини 1 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ (в редакції чинній на момент прийняття позивача на службу) та в подальшому виплачувати позивачу пенсію із розрахунку 85 відсотків відповідних сум грошового забезпечення.

Аргументуючи ці вимоги, зазначив, що органом публічної адміністрації штучно створено перешкоду в призначенні пенсії.

Відповідач з поданим позовом не погодився, наполягаючи у поданому відзиву на відсутності підстав для призначення заявникові пільгової пенсії, оскільки позивач вже отримує пенсію по інвалідності відповідно до пункту "Б" статті 21 Закону №2262-ХІІ з 01.07.2021 з урахуванням 60% грошового забезпечення, норми статті 13 Закону №2262-ХІІ при визначенні розміру пенсії позивача застосовуватись не можуть.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

За викладеними у позові твердженнями, заявник з 1996 року проходив службу на різних посадах в органах внутрішніх справ України. 06.11.2015 року ОСОБА_1 звільнений зі служби в органах внутрішніх справ на підставі наказу ГУМВС України в Харківській області №653 о/c від 06.11.2015 та 07.11.2015 позивач прийнятий за переведенням на посаду ад`юнкта докторантури та ад`юнктури Харківського національного університету внутрішніх справ на підставі наказу ХНУВС №233 о/c від 21.12.2015, та в подальшому проходив службу в органах Національної поліції України на різних посадах.

Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області №413 о/c від 31.12.2020 ОСОБА_1 звільнений з посади старшого інженера сектору спеціального зв`язку ГУНП в Харківській області, маючи спеціальне звання «майор поліції» за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу) з 04.01.2021р.

За викладеним у позові твердженням заявника пенсію було призначено за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" від 09.04.1992 №2262-ХІІ зі змінами з 05.01.2021.

На підставі особистої заяви та встановленої ІІ групи інвалідності в період проходження військової служби позивача переведено на інший вид пенсії - по інвалідності відповідно до пункту "б" статті 21 Закону №2262 з 01.07.2021 у розмірі 60% відповідних сум грошового забезпечення.

30.10.2023 заявником через представника подано до ГУ ПФУ в Харківській області заяву, в якій просив призначити позивачу пенсію за пунктом «А» ч. 1 ст. 13 Закону №2262-ХІІ в редакції чинній на момент прийняття позивача на службу в розмірі 85% відповідних сум грошового забезпечення.

За цим зверненням Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області №32814-36059/Б-02/8-2000/23 від 27.11.2023 було вчинено відмову у переведенні позивача на інший вид пенсії та призначенні ОСОБА_1 пенсії в розмірі 85% відповідних сум грошового забезпечення з огляду на те, що норма пенсії на момент її призначення становила 54% грошового забезпечення. Крім цього, відповідачем було зазначено, що оскільки позивач вже отримує пенсію по інвалідності відповідно до пункту "Б" статті 21 Закону №2262-ХІІ з 01.07.2021 з урахуванням 60% грошового забезпечення, норми статті 13 Закону №2262-ХІІ при визначенні розміру пенсії позивача застосовуватись не можуть.

Судом у ході розгляду даного спору також з"ясовано, що обставини відсутності у заявника права на отримання пенсії за вислугу років за пунктом "А" частини 1 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ (в редакції чинній на момент прийняття позивача на службу) були встановлені постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2023р. у справі №520/8953/22.

Разом із тим, суд не знаходить підстав для закриття провадження у справі, позаяк у межах спірних правовідносин предметом судової перевірки на відповідність критеріям за ч.2 ст.2 КАС України є інше управлінське волевиявлення суб"єкта владних повноважень, ніж у справі №520/8953/22.

Стверджуючи про протиправність вчиненої саме за зверненням від 30.10.2023р. відмови органу публічної адміністрації у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років за пунктом "А" частини 1 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ (в редакції чинній на момент прийняття позивача на службу) із розрахунку 85 відсотків відповідних сум грошового забезпечення, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, надаючи правову оцінку обставинам справи та відповідності реально вчиненого суб"єктом владних повноважень управлінського волевиявлення вимогм ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Право громадян України на соціальний захист проголошено ст.46 Конституції України, конкретизовано п.6 ч.1 ст.92 Конституції України і з 01.01.2004р. деталізовано нормами, насамперед, Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який був прийнятий на зміну положенням Закону України від 05.11.1991р. №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення".

Відповідно до ст.2 Закону України від 05.11.1991р. №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Згідно з ч.1 ст.9 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" відповідно до цього закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

За змістом ст.27 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" розмір пенсії за віком визначається залежно від середньомісячного заробітку та коефіцієнту страхового стажу, тобто параметрів, арифметичне значення яких обчислюється за нормами ст.ст.24, 40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Натомість, згідно з ст.4 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" норми Закону України від 09.04.1992р. №2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі за текстом - Закон України №2262-XII) (в редакції станом на момент звільнення зі служби в поліції, 04.01.2021р.) є спеціальним актом права з питань умов, норм і порядку пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Так, згідно ч.1 ст.1 Закону України №2262-XII особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Відповідно до ст.12 Закону України №2262-XII пенсія за вислугу років призначається: а) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "ж" статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби: з 1 жовтня 2020 року або після цієї дати і на день звільнення мають вислугу 25 календарних років і більше; б) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д" статті 1-2 цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

Відповідно до ст.13 Закону України №2262-XII пенсії за вислугу років призначаються в таких розмірах: а) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають вислугу 20 років і більше (пункт "а" статті 12): за вислугу 20 років - 50 процентів, а звільненим у відставку за віком або за станом здоров`я, особам, звільненим зі служби в поліції на підставі пунктів 2, 3 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію", звільненим зі служби у Службі судової охорони за віком чи через хворобу - 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43); за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення; б) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають страховий стаж 25 років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба, служба в органах внутрішніх справ, поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України (пункт "б" статті 12): за страховий стаж 25 років - 50 процентів і за кожний повний рік стажу понад 25 років - 1 процент відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43);

З матеріалів даної справи вбачається, що позивач був звільнений зі служби в поліції 04.01.2021 на підставі п.2 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" (через хворобу).

На день звільнення заявника зі служби в поліції страховий стаж з урахуванням трудової діяльності та вислуги років в органах внутрішніх справ України та служби в поліції був обчислений у 29 років 00 місяців 27 днів.

Утім, суто стаж служби заявника в поліції (з урахуванням попередньої служби в органах внутрішніх справ України) на день звільнення у календарному обчисленні складав 24 роки 01 місяць 08 днів.

Час служби в поліції у пільговому обчисленні (без урахування вислуги в календарному обчисленні) заявнику не обчислювався.

З 05.01.2021 позивачу призначено пенсію за вислугу років відповідно до п."б" ст.12 Закону України №2262-ХІІ у розмірі 54 процентів грошового забезпечення (відповідно до п. "б" ст.13 Закону України №2262-ХІІ).

У зв`язку із встановленням 2 групи інвалідності, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби, позивачу з 01.07.2021 призначено пенсію по інвалідності у розмірі 60 процентів грошового забезпечення відповідно до п. "б" ст.21 Закону України №2262-ХІІ.

Суд констатує, що вислуга років позивача на момент звільнення з поліції складала 24 роки 01 місяців 08 днів.

Ці обставини спору учасниками справи не заперечуються, матеріалами справи не спростовані.

Указаної тривалості вислуги років недостатньо для призначення пенсії на умовах п."а" ч. 1 ст.12 Закону №2262-ХІІ (в редакції станом на момент звільнення зі служби в поліції, 04.01.2021), позаяк чітко та однозначно визначеної законом умовою є стаж вислуги понад 25 років.

Відтак, у даному конкретному випадку суб"єкт владних повноважень дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для призначення пенсії позивачу на умовах п."а" ч. 1 ст.12 Закону №2262-ХІІ у розмірі 85 процентів відповідних сум грошового забезпечення (п."а" ч. 1 ст.13 Закону України №2262-ХІІ), оскільки немає підстав для призначення пенсії цих на умовах.

Окремо суд зазначає, що положення ст.12 Закону №2262-ХІІ кореспондують положенням ст.13 Закону №2262-ХІІ як норма права про умови призначення пенсії за вислугу років та норма права про розмір пенсії.

Тому суд наголошує, що ст.13 Закону України №2262-ХІІ визначає лише розмір пенсії, а не підстави для призначення пенсії, котрі унормовані ст.12 Закону №2262-ХІІ.

Отже, підстав для вчинення суб"єктом владних повноважень управлінського волевиявлення з приводу саме призначення пенсії за пунктом "А" частини 1 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ взагалі не існує, оскільки пенсія за вислугу років призначається лише на підставі ст.12 Закону №2262-ХІІ.

У позові представник заявника посилається на те, що позивач має право на отримання пенсії у розмірі 85% сум грошового забезпечення, оскільки статтею 13 Закону України №2262-ХІІ (у редакції від 01.01.1996, що діяла на момент початку проходження позивачем служби) передбачалось, що загальний розмір пенсії, обчислений відповідно до цієї статті, не повинен перевищувати 85 процентів відповідних сум грошового забезпечення. З наведеного за викладеним у позові твердженням слідує, що ОСОБА_1 , вступаючи на службу до правоохоронних органів, мав законне сподівання щодо реалізації в майбутньому свого права на отримання пенсії у розмірі 85 відсотків сум грошового забезпечення, що відповідає поняттям «законні сподівання» та «виправдане очікування», які використовуються у практиці Європейського суду з прав людини, а тому дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, які виразились у відмові призначити позивачу пенсію за пунктом «А» ч.1 ст.13 Закону №2262-ХІІ в редакції чинній на момент прийняття позивача на службу в розмірі 85% відповідних сум грошового забезпечення є незаконними.

Суд звертає увагу на помилковість висновків відповідних доводів позивача щодо необхідності застосування у спірних правовідносинах норм ст. 12 та ст.13 Закону України №2262-ХІІ (у редакції від 19.10.1999, що діяла на момент початку проходження позивачем служби), оскільки в даному випадку правильним є саме застосування її (цієї норми) саме у редакції станом на момент звільнення позивача зі служби в поліції.

Національний закон України відносно випадку заявника не запроваджує підстав для застосування неіснуючої норми нечинного акту права, не містить підстав для виникнення взагалі бодай щонайменших сподівань або очікувань на незмінність та сталість законодавства, що було чинним станом на 01.01.1996р. на майбутнє.

На момент реального (а не уявно удаваного) набуття заявником права на пенсійне забезпечення норм ст. 12 та ст.13 Закону України №2262-ХІІ (у редакції від 01.01.1996, що діяла на момент початку проходження позивачем служби) не існувало.

Тобто, у спірних правовідносинах право позивача на пенсію має визначатися за нормами законодавства, які діяли не на момент прийняття позивача на службу в органи внутрішніх справ України, а на момент звільнення його зі служби в поліції.

Так, відповідно до п."а" ч.1 ст.12 Закону України від 09.04.1992р. "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (у редакції Закону України №2262-ХІІ, чинній на момент призначення позивача на посаду) право на пенсію за вислугою років мають особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які мають на день звільнення зі служби вислугу на військовій службі або на службі в органах внутрішніх справ 20 років і більше.

Проте суд зазначає, що у разі подальшої зміни правового регулювання у сфері призначення пенсії за вислугою років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, такі зміни не звужують зміст та обсяг неіснуючих прав зазначеної категорії осіб.

Зазначене відповідає правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду від 04.03.2020р. по справі № 265/6322/16-а.

08.07.2011р. Законом України були внесені зміни до ст. 12 Закону України від 09.04.1992р. "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", відповідно до яких пенсія за вислугу років призначається: а) особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "ж", "з" статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби: по 30 вересня 2011 року і на день звільнення мають вислугу 20 років і більше; з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року і на день звільнення мають вислугу 20 календарних років та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року і на день звільнення мають вислугу 21 календарний рік і більше; з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року і на день звільнення мають вислугу 21 календарний рік та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки і більше; з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки і більше; з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки і більше; з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2020 року або після цієї дати і на день звільнення мають вислугу 25 календарних років і більше.

До календарної вислуги років зараховується також період, зазначений у частині другій статті 17 цього Закону.

Отже в період з 08.07.2011р.-30.09.2011р. у осіб, які мали стаж роботи не менше 20 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права.

Проте, як встановлено судом, у період часу 08.07.2011р.-30.09.2011р. позивач не набув необхідного 20 річної вислуги років для призначення пенсії за вислугу років.

Таким чином, станом на 08.07.2011 у заявника був відсутній стаж роботи 20 років, як підстава для виникнення права на призначення пенсії згідно зі ст. 12 Закону України від 09.04.1992р. №2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" у редакції, яка діяла до 08.07.2011, та встановлення розміру пенсії за вислугу років на підставі ст. 13 Закону України від 09.04.1992р. №2262-ХІІ.

Враховуючи, що позивач у період дії ст. 12 Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" в редакції, яка діяла до 08.07.2011р., не набув права на призначення пенсії за вислугу років, та відповідно не набув права на обчислення такої пенсії відповідно до ст. 13 Закону України від 09.04.1992р. №2262-ХІІ, то суд вважає необґрунтованими доводи заявника про звуження змісту та обсягу його прав, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

Стосовно наявності, на думку позивача, обґрунтованих очікувань на отримання пенсії на умовах, що діяли на момент початку роботи, суд зазначає, що у справі "Суханов та Ільченко проти України" (рішення від 26.06.2014, п. 35) Європейський Суд з прав людини зазначив, що за певних обставин "законне сподівання" на отримання "активу" також може захищатися ст. 1 Першого протоколу Конвенції. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

При цьому, суд застосовує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні "Великода проти України" (№ 43331/12), відповідно до якої законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Аналогічного правового висновку дійшов Конституційний Суд України у рішенні від 26.12.2011 № 20-рп/2011.

Продовжуючи розв`язання спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

До того ж і у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19 визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту ч.1 ст.2 КАС України було надано Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав (інтересів) та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оціненими в їх сукупності за правилами ст.ст.90 і 211 КАС України, суд констатує, що у спірних правовідносинах суб`єкт владних повноважень довід дотримання вимог ч.2 с.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк діяв у межах повноважень та відповідно до справжніх обставин фактичної дійсності, обставини спірних правовідносин з"ясував із достатньою повнотою, зміст належної норми права витлумачив вірно, урахував усі юридично значимі фактори, унаслідок чого реально вчинене управлінське волевиявлення у формі відмови узгоджується як із дійсним змістом нормативного регламентування, так і з справжніми обставинами фактичної дійсності, не призводить до погіршення правового становища зацікавленої особи.

Указане є визначеною процесуальним законом підставою для відмови у позові.

Додатково до викладених вище міркувань суд повторно зазначає, що відсутність обставин призначення заявнику пенсії за вислугу років за пунктом "А" частини 1 статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ (в редакції чинній на момент прийняття позивача на службу) установлена постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2023р. у справі №520/8953/22.

Відтак, у межах даного спору ці обставини не потребують додаткового доказування.

Отже, обчислення пенсії заявника за п."а" ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ неможливе у зв`язку із відсутністю підстав для призначення заявнику пенсії за п."а" ч. 1 ст. 12 Закону України №2262-ХІІ.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), надав оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи, дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін, виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-244, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко