Справа № 500/481/24
Суддя: Осташ Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2024-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/481/24

25 березня 2024 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Осташа А. В. розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державної казначейської служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі - Відповідач, Головне управління ПФУ в Тернопільській області), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державна казначейська служба України, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №99 від 21.09.2023;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повернути стягнуті 13655,67 грн. виплаченої ОСОБА_1 пенсії;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області відновити позивачці виплату пенсії за вислугу років відповідно до п. «ж» статті 55 Закону України « Про пенсійне забезпечення» з дати припинення.

- стягнути з Держави Україна 10 000 грн завданої моральної шкоди.

Позов обґрунтований тим, що Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, в якому позивачка перебуває на обліку та отримує пенсію за вислугу років відповідно до п. «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», на підставі рішення від 21.09.2023 припинило виплату пенсії з 14.03.2023 з тих підстав, що останню прийнято на роботу на посаду викладача співу.

Таке рішення відповідача позивач вважає незаконним з огляду на те, що посада викладача співу не передбачена Переліком посад, затвердженим постановою від 04.11.1993 року № 909, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що позбавило би її права на отримання пенсії за вислугу років.

Зокрема, позивачка зазначає, що Тернопільський мистецький фаховий коледж ім. Соломії Крушельницької не є закладом, що належить до категорії «вищі навчальні заклади I-II, професійно-технічні навчальні заклади», яка запропонована постановою Кабінету міністрів України № 909 від 14.11.1992 р., оскільки заклад з такою назвою ніколи не піддавався оцінюванню за даними критеріями, що втратили актуальність з набуттям чинності законами України «Про вищу освіту», «Про фахову передвищу освіту», а тому робота на посаді викладача у такому закладі взагалі не підлягає розгляду в контексті призначення пенсії за вислугу років.

З огляду на викладене, вважає такі дії відповідача протиправними, а тому позовні вимоги просить задовольнити.

Ухвалою суду від 29.01.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

05.02.2024 на адресу суду надійшли письмові пояснення третьої особи, у яких остання зазначила, що списання коштів місцевих бюджетів для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідач 16.02.2024 надіслав до суду відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог зсилаючись на те, що позивачка порушила основну вимогу статті 7 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в частині одержання пенсії за вислугу років, а саме лише в разі залишенні роботи, що дає право на цей вид пенсії, незалежно від галузі народного господарства.

Відповідач звертає увагу суду на те, що позивач працює на посаді викладача співу Тернопільського мистецького фахового коледжу ім.С.Крушельницької, робота на якій дає право на пенсію за вислугу років, які передбачені Переліком затвердженим постановою від 04.11.1993 року № 909.

Також зазначає, що у зв`язку із наведеним вище, нарахування і виплата пенсії позивачці була призупинена з 14.03.2023 на підставі рішення від 21.09.2023. В результаті порушення позивачем вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення» в частині одержання пенсії за вислугу років, утворилась переплата пенсії за період з 14.03.2023 по 30.09.2023 року в сумі 13655,67 грн. Також, за період з 02.03.2023 по 31.08.2023 виникла переплата пенсії, яка виплачувалась позивачці, як непрацюючому пенсіонеру в сумі 2429,17 грн.

Підсумовуючи, відповідач вказує на те, що в матеріалах пенсійної справи позивача наявна заява про призначення пенсії за вислугу років від 02.03.2023, де позивач зобов`язалася про своєчасне повідомлення органів Пенсійного фонду, зокрема, про прийняття на роботу.

Нараховані кошти за період з 14.03.2023 по 30.09.2023 в сумі 15656,81 грн. за згодою позивачки на вимогу відповідача було повернуто банківською установою АТ КБ "Приватбанк" до органу ПФУ в повному обсязі.

Ухвалою суду від 27.02.2024 постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено у справі судове засідання на 25.03.2024.

28.02.2024 позивачка надіслала на адресу суду відповідь на відзив, у якій просила позовні вимоги задовольнити з підстав, викладених у позові.

Від позивачки 07.03.2024 надійшла заява про розгляд справи без її участі.

08.03.2024 представник відповідача надіслала до суду додаткові пояснення у справі.

Суд, повно та всебічно розглянувши матеріали справи, проаналізувавши подані докази, встановив наступні факти.

Позивачці, ОСОБА_1 , з 02.03.2023 призначено пенсію за вислугу років як артистці театрально-концертних та інших видовищних закладів, підприємств і колективів за наявності стажу творчої діяльності відповідно до пункту "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Наказом від 14.03.2023 №22-К Тернопільського мистецького фахового коледжу ім. Соломії Крушельницької позивачку прийнято на посаду викладача співу з 14.03.2023.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області було встановлено факт працевлаштування позивачки.

Рішенням від 21.09.2023 позивачці з 14.03.2023 припинено виплату пенсії за вислугу років, як артистці, призначену згідно ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», у зв`язку з працевлаштуванням на посаду викладача співу, яка не дає право на отримання пенсії за вислугу років у період роботи у відповідності до ст. 7 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

За період з 02.03.2023 по 31.08.2023 виникла переплата пенсії, яка виплачувалась позивачці як непрацюючому пенсіонеру, в сумі 2429,17 грн.

На підставі заяви позивачки від 04.09.2023 їй припинено виплату пенсії за вислугу років з 14.03.2023 у зв`язку із працевлаштуванням на посаду викладача співу Тернопільського мистецького фахового коледжу ім. Соломії Крушельницької, робота на якій дає право на пенсію за вислугу років. За період з 14.03.2023 по 30.09.2023 нараховано переплату в сумі 13655,67 грн.

Нараховані кошти за період з 14.03.2023 по 30.09.2023 в сумі 15656,81 грн за згодою позивачки на вимогу Головного управління було повернуто банківською установою АТ КБ Приватбанк до органу Пенсійного фонду України в повному обсязі.

Відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , від 19.07.2002, встановлено, що:

- 19.08.2002 року позивачку прийнято на посаду солістки-вокалістки;

- 14.03.2023 року позивачку прийнято на посаду викладача співу Тернопільського мистецького фахового коледжу ім.С.Крушельницької , на якій вона продовжує працювати по теперешній час.

Спірним питанням даної адміністративної справи є правомірність прийнятого 21.09.2023 рішення Головного управління пенсійного фонду України в Тернопільській області, яким позивачці з 14.03.2023 припинено виплату пенсії відповідно до п. «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Не погоджуючись з такою відмовою відповідача, позивачка звернулася до суду із даним позовом.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Положенням статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 2 Закону № 1788-XII визначені види пенсій: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Статтею 7 Закону №1788-ХІІ передбачено, що звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

Тобто, призначення і виплата пенсії за вислугу років можливі виключно за умови залишення особою роботи, яка дає право на таку пенсію.

Згідно зі статтею 51 Закону № 1788-XII пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Отже, мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції.

Статтею 55 Закону № 1788-XII визначені окремі категорії працівників інших галузей народного господарства, які мають право на пенсію за вислугу років, зокрема:

- пункт «е» працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України;

- пункт «ж» артисти театрально-концертних та інших видовищних закладів, підприємств і колективів при стажі творчої діяльності від 20 до 35 років за переліком та у порядку, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку, але не раніше досягнення 55 років.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 р. №583 затверджено Перелік посад артистів театрально-концертних та інших видовищних закладів, підприємств і колективів, які мають право на пенсію за вислугу років незалежно від віку, до якого включено і посаду артиста-вокаліста (далі - Постанова № 583).

Постановою Кабінету Міністрів України № 909 від 04.11.1993 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» (далі - Постанова № 909).

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV (далі- Закон № 1058-ІV), який набрав законної сили з 01.01.2004.

Відповідно до пункту 2.4 «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005(у редакції постанови правління Пенсійного фонду України № 13-1 07.07.2014) (далі-Порядок № 22-1) пенсії за вислугу років призначаються у разі звільнення з роботи, що дає право на цей вид пенсії. У разі зарахування після призначення пенсії за вислугу років на роботу, яка дає право на цей вид пенсії, виплата пенсії припиняється і поновлюється з дня, що слідує за днем звільнення з роботи.

Пунктом 2.5 Порядку № 22-1 встановлено, що у разі працевлаштування (початку діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування) після призначення пенсії особа повідомляє орган, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, про дату працевлаштування (початок діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування), вид зайнятості (укладення трудового договору, цивільно-правового договору, реєстрація як фізичної особи - підприємця, провадження незалежної професійної діяльності) шляхом подання заяви. Заява може бути подана особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, або надсилається поштовим відправленням.

При цьому відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 Закону особа надає на вимогу органу, що призначає пенсію, документи, що засвідчують відповідні відомості (у тому числі копію трудової книжки із записом про працевлаштування та/або копію цивільно-правового договору).

Відповідно до статті 102 Закону № 1788-XIIпенсіонери зобов`язані повідомляти орган, що призначає пенсії, про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати.

У разі невиконання цього обов`язку і одержання у зв`язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу, що призначає пенсії, заподіяну шкоду.

Згідно статті 50 Закону № 1058-ІVсуми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

Розмір відрахування з пенсії обчислюється з суми, що належить пенсіонерові до виплати.

З усіх інших видів стягнень може бути відраховано не більш як 20 відсотків пенсії.

Наведена норма кореспондується із положеннями статті 103 Закону № 1788-XII, згідно якої, суми пенсії, над міру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім`ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії.

Відрахування на підставі рішень органу, що призначає пенсії, провадяться в розмірі не більше 20 процентів пенсії понад відрахування з інших підстав.

«Порядок повернення сум пенсій, виплачених надміру, та списання сум переплат пенсій, що є безнадійними до стягнення», затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України 21.03.2003 № 6-4(у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 25.11.2014 № 25-3) (далі- Порядок № 6-4) визначає механізм повернення коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання територіальними органами Пенсійного фонду України сум переплат пенсій, що є безнадійними до стягнення.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 6-4 суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду України чи в судовому порядку відповідно до статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішення про стягнення приймає територіальний орган Пенсійного фонду України, в якому пенсіонер перебуває на обліку як одержувач пенсії.

Отже, на підставі наведеного можна зробити висновок, що згідно зі статтею 7 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

Як вбачається з матеріалів справи, пенсію ОСОБА_1 було призначено відповідно до вимог пункту "ж" ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

З 14.03.2023 позивач працевлаштувалася на посаду викладача співу Тернопільського мистецького фахового коледжу ім. Соломії Крушельницької, робота на якій дає право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту "е" ст. 55 Закону.

Оскільки позивачка 01.03.2023. звільнилася з посади артиста-вокаліста та в подальшому не працювала на посадах, які дають право на пенсію саме згідно пункту «ж» статті 55 Закону №1788-XII, суд вважає, що відповідачем безпідставно було прийнято спірне рішення.

Щодо вимоги позивачки про зобов`язання повернути стягнуті кошти виплаченої пенсії, суд зауважує, що в даному випадку слід керуватися наступними нормами чинного законодавства.

Згідно зі статтею 1071 Цивільного кодексу України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1215 Цивільного кодексу України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Загальні підстави для припинення права власності, у тому числі з підстав, що не пов`язані з волевиявленням власника, визначено в статті 346 Цивільного кодексу України, частина друга якої містить застереження про те, що іншими законами України можуть бути встановлені додаткові підстави для припинення права власності.

Цей самий механізм припинення права власності законодавець розповсюдив і на порядок списання грошових коштів, розміщених на рахунках у банках, установивши, що без розпорядження клієнта його кошти списуються лише на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Повертаючись до обставин цієї справи, суд зазначає, що від 22.09.2016 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №662, якою виклав у новій редакції Порядок виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, що був затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 № 1596 (далі - Порядок №662).

Зі змісту пункту 1 Порядку №662 вбачається, що ним визначається механізм виплати пенсій та грошової допомоги їх одержувачам, а також інших грошових виплат, що фінансуються органами соціального захисту населення за рахунок відповідних бюджетів, шляхом зарахування на поточні рахунки одержувачів пенсії та грошової допомоги в уповноважених банках.

Пунктом 19 Порядку №662 визначено, що "Помилково зараховані на поточні рахунки суми пенсій та грошової допомоги за вимогою органів Пенсійного фонду та органів соціального захисту населення повертаються на рахунки, з яких проводилося фінансування".

Зміст вказаного пункту дає підстави для висновку, що ним встановлений правовий режим коштів (пенсій та інших соціальних виплат), помилково зарахованих на поточні рахунки, що передбачає їх безспірне списання з рахунків одержувачів на підставі вимоги органу, що їх помилково перерахував.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.09.2018 у справі №826/1244/18 визнано протиправною та нечинною з моменту прийняття постанову Кабінету Міністрів України від 22.09.2016 №662 "Деякі питання виплати пенсій, грошової допомоги та заробітної плати працівникам бюджетних установ" у частині положення пункту 19 на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку "Деякі питання виплати пенсій, грошової допомоги та заробітної плати працівникам бюджетних установ" про те, що: "Помилково зараховані на поточні рахунки суми пенсій за вимогою органів Пенсійного фонду повертаються на рахунки, з яких проводилося фінансування".

Зобов`язано Кабінет Міністрів України невідкладно опублікувати резолютивну частину рішення суду у виданні, в якому було офіційно оприлюднено постанову Кабінету Міністрів України від 22.09.2016 №662 "Деякі питання виплати пенсій, грошової допомоги та заробітної плати працівникам бюджетних установ", після набрання рішенням законної сили.

Задовольняючи адміністративний позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що спірне положення пункту 19 "Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2016 № 662 "Деякі питання виплати пенсій, грошової допомоги та заробітної плати працівникам бюджетних установ", суперечить вимогам статті 1071 Цивільного кодексу України, якою не передбачено можливості списання грошових коштів з рахунка клієнта банку без його розпорядження на підставі самого лише нормативного акту Кабінету Міністрів України.

Отже, враховуючи те, що пункт 19 "Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2016 №662 "Деякі питання виплати пенсій, грошової допомоги та заробітної плати працівникам бюджетних установ", визнано протиправним та нечинним, органи Пенсійного фонду України позбавлені можливості списувати кошти з пенсійних рахунків лише за власною вимогою.

З матеріалів справи встановлено, що Головне управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області листом від 10.10.2023 звернулося до АТ КБ ПриватБанк з проханням про повернення пенсії ОСОБА_1 у розмірі 15656,81 грн.

АТ КБ ПриватБанк кошти у розмірі 15656,81 грн з пенсійного рахунку позивача були повернуті в межах наявного залишку.

Щодо повернення переплати в сумі 2419,17 грн., що є надбавкою для непрацюючих пенсіонерів, передбаченою постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 24.02.2023 р., то така позивачкою не оспорюється, оскільки вона дійсно працевлаштувалася та втратила право на вищезазначену доплату.

Зазначені обставини не заперечуються сторонами у справі.

Враховуючи те, що порядок і умови набуття, припинення і здійснення права власності на майно входять до загального поняття "правовий режим власності", який визначається виключно законами України, при цьому пункт 19 Порядку № 662 в судовому порядку визнано протиправним та чинним, відповідач не мав права утримувати суму 13655,67 грн з пенсії позивача з причини відсутності права одержання пенсії за вислугу років відповідно до пункту "ж" статті 55 ЗУ "Про пенсійне забезпечення".

Отже, утримуючи суму 13655,67 грн з пенсії позивача, відповідач діяв поза межами своїх повноважень, передбачених Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене вище, порушені права позивача підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 21.09.2023 та зобов`язання відповідача повернути ОСОБА_1 , безпідставно стягнуті кошти у розмірі 13655,67 грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000 грн, суд зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Положеннями статті 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Статтею 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, суду слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В контексті зазначеного суд вважає за необхідне звернути увагу на приписи статті 6 КАС України, за якими суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Із зазначеного слідує, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Із врахування вищезазначених правових норм, суд зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Дана позиція суду узгоджується з постановою Верховного суду від 04 березня 2020 року по справі №815/2215/15, від 29 квітня 2020 року по справі №818/1371/17, від 07 березня 2023 №280/1530/20 та від 06 квітня 2023 року по справі № 200/5144/20-а.

Суд зазначає, що самий лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки завдана моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до суду не було надано доказів на підтвердження понесення моральної шкоди, що виходячи зі змісту наведених правових приписів, зумовлює відсутність правових підстав для її стягнення з відповідачів, і, відповідно, задоволення позовних вимог в цій частині.

Приймаючи до уваги наведене в сукупності, враховуючи завдання та принципи адміністративного судочинства, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як слідує з матеріалів справи при зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 1211,20 грн.

Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 21.09.2023 про припинення виплати пенсії за вислугу років відповідно до пункту «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 14.03.2023 по 30.09.2023.

3.Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області відновити ОСОБА_1 виплату пенсії за вислугу років відповідно до пункту «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з дати припинення.

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повернути ОСОБА_1 , безпідставно стягнуті кошти у розмірі 13655,67 грн.

5. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

6. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 25 березня 2024 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідач:

- Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження/місце проживання: майдан Волі, 3,м. Тернопіль,Тернопільська обл., Тернопільський р-н,46001 код ЄДРПОУ/РНОКПП 14035769);

третя особа:

- Державна казначейська служба України (місцезнаходження/місце проживання: вул. Бастіонна, 6,м. Київ,01601 код ЄДРПОУ/РНОКПП 37567646) .

Головуючий суддя Осташ А.В.