Справа № 520/27275/23
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2024-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2024 р. Справа № 520/27275/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Русанової В.Б. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2023, головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С., м. Харків, повний текст складено 04.12.23 у справі № 520/27275/23

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України , Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання протиправними та скасування наказів, висновку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі також відповідач), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати Наказ Державної міграційної служби України «Про визнання недійсними бланків» № 81 від 11.06.2015 в частині визнання недійсним (анулювання) бланка паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 ;

- визнати протиправним та скасувати висновок № 205/2016 службового розслідування за фактом оформлення паспорта громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складений Головним Управлінням ДМС України в Харківській області 02.07.2016, яким визнано паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформленим з порушенням вимог законодавства та таким, що підлягає вилученню та знищенню.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправними та скасування наказу, висновку залишено без руху. Надано позивачу строк десять днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з адміністративним позовом та доказів на підтвердження поважності причин такого пропуску.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправними та скасування наказів, висновку.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2023 року заяву позивача про поновлення строків звернення до суду у справі № 520/27275/23 залишено без задоволення; клопотання представника Державної міграційної служби України про залишення позовної заяви без розгляду по адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправними та скасування наказів, висновку задоволено; адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправними та скасування наказів, висновку залишено без розгляду.

Не погоджуючись із ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2023 року, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначену ухвалу та направити її для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам та матеріалам справи. Так, позивач указує на неврахування судом першої інстанції того, що вперше про ймовірне порушення своїх прав позивач дізнався 23.05.2023, а пізніше отримав офіційне підтвердження цьому факту і вказані обставини підтверджені належними доказами; спірний висновок оформлено відповідачами під час перебування позивача за кордоном. Звертає увагу, що відкриваючи провадження у справі, суд першої інстанції фактично поновив позивачу строк звернення до суду, а отже посилання суду першої інстанції на приписи ч. 3 ст. 123 КАС України є помилковим з огляду на подання позивачем клопотання про поновлення процесуального строку одночасно з позовною заявою. При цьому звертає увагу, що судом першої інстанції не було враховано та надано належної оцінки доводам позивача, наведеним у заяві про поновлення строку звернення до суду.

Зокрема, у зв`язку із з`ясуванням позивачем факту визнання недійсним оформленого на його ім`я паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_3 , останній в грудні 2015 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом про визнання протиправним та скасування Наказу ДМС України № 81 від 11.06.2015 виключно в частині визнання недійсним бланку цього паспорту. Тобто предметом судового розгляду був Наказ ДМС України № 81 від 11.06.2015 виключно в частині визнання недійсним паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_3 і питання щодо визнання недійсним паспорту громадянина України НОМЕР_1 та обставини прийняття такого рішення судом не досліджувалися.

Від Державної міграційної служби України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому нею зазначено про те, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалене з додержанням норм процесуального права, з дослідженням усіх доказів та матеріалів справи. Вважає оскаржуване судове рішення законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалося.

Згідно з ч. 1 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як убачається з матеріалів справи, 28 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою у цій справі.

У позовній позивачем зазначалося, що про порушення своїх прав він дізнався лише 23.05.2023 під час візиту до Консульства України в м. Дубай Об`єднаних Арабських Еміратах щодо оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон замість наявного паспорта громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_3 , строк дії якого має закінчитися 20.09.2023, де позивачу вперше стало відомо про те, що його паспорт громадянина України НОМЕР_2 визнано недійсним.

Проте суд першої інстанції дійшов висновку, що твердження позивача про те, що він дізнався про начебто порушення його прав лише 23.05.2023 є необґрунтованим.

В свою чергу судом першої інстанції за відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень судом встановлено, що в грудні 2015 року до Окружного адміністративного суду міста Києва позивачем - ОСОБА_1 подано позов до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування Наказу ДМС від 11.06.2015 за № 81 «Про визнання бланків недійсними» (справа № 826/27148/15).

Суд першої інстанції зазначив, що в описовій частини рішення від 19.11.2019 у справі № 826/27148/15 Окружним адміністративним судом м. Києва констатовано, що Наказом ДМС від 11.06.2015 за № 81 «Про визнання бланків недійсними» визнано недійсними (анульовано) бланки паспортів громадянина України та паспортів громадянина України ОСОБА_1 для виїзду за кордон, з огляду на що вказав, що позивач був ознайомлений, або повинен бути ознайомленим зі змістом оскаржуваного наказу ДМС, який, зокрема, містить і бланк паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 .

Приймаючи ухвалу від 04 грудня 2023 року про залишення адміністративного позову без розгляду на підставі приписів ст. 123 КАС України, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не наведено об`єктивних обставин, які б не дозволяли йому звернутися до суду у визначений законодавством строк, а твердження, на які позивач посилається у своїй заяві про поновлення строку, не можуть вважатись поважними для поновлення такого строку.

Надаючи правову оцінку мотивам та висновкам суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За приписами ч. 3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Колегія суддів зазначає, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У постанові від 27 січня 2022 року у справі № 160/11673/20 Верховний Суд зробив висновок, що процесуальний строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення (рішення про застосування штрафних санкцій) у випадку, якщо платником податків не використовувалася процедура досудового вирішення спору (адміністративного оскарження) визначається частиною другою статті 122 КАС України становить шість місяців і обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Колегія суддів наголошує, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Колегія суддів зауважує, що при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття дізнався та повинен був дізнатись.

Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів. Колегія суддів уважає, що особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу, що здійснює виплату одноразової грошової допомоги відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру допомоги, нормативно-правових документів, на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок допомоги.

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 у справі № 340/1019/19).

За матеріалами справи в обґрунтування визнання поважними причин строку пропуску до суду позивач наявність підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду обґрунтував тим, що отримавши у відповідних органах державної влади паспорт громадянина України НОМЕР_4 та у подальшому МТ368812, надавши при цьому всі необхідні документи, вважає та продовжує добросовісно вважати, що ці документи були оформлені та видані йому уповноваженими державними органами відповідно до вимог чинного законодавства.

Під час використання цих паспортних документів на території України у позивача не виникало будь-яких перешкод, пов`язаних з визнанням паспортів недійсними.

12.12.2014 позивач на тривалий період виїхав за кордон, де у зв`язку з працевлаштуванням перебуває по цей час та в Україну не повертався.

Факт перебування позивача за межами України підтверджується доданими до позову копією листа Адміністрації ДПС України від 17.12.2015, відповідно до якого останній виїхав із України 12.12.2014 у м. Дубай (зазначений лист отримано у відповідь на адвокатський запит представника позивача від 03.12.2015 з метою оскарження Наказу ДМС України № 81 в частині визнання недійсним паспорта громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_3 ), а також копією листа Адміністрації ДПС України від 25.05.2023, зі змісту якого вбачається, що позивач протягом останніх п`яти років в Україну не в`їжджав.

Крім цього, факт перебування позивача в ОАЕ у зв`язку із працевлаштуванням підтверджується доданою до позову копією сторінок паспорта громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_3 на ім`я позивача, де на сторінці 19 наявна відповідна чинна візова етикетка.

23.05.2023 під час візиту до Консульства України в м. Дубай щодо оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон замість наявного паспорта НОМЕР_3 , строк дії якого має закінчитися 20.09.2023, позивачу вперше стало відомо про те, що його паспорт громадянина України НОМЕР_2 визнано недійсним.

У цей же день, 23.05.2023, з метою з`ясування причин та обставин визнання недійсним паспорта громадянина України, позивач звернувся за правовою допомогою та уклав відповідний договір з адвокатом.

Лише після одержання у відповідь на адвокатський запит листа ГУ ДМС України в Харківській області від 09.06.2023 (копію якого додано до позову), позивач вперше офіційно дізнався про прийняття Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області рішення про визнання недійсним його паспорту НОМЕР_2 .

Крім того, лише у липні 2023 року Державна міграційна служба України листом від 17.07.2023 (копію якого додано до позову) проінформувала позивача про визнання недійсним (анулювання) його паспорту громадянина України НОМЕР_1 та надала витяг із відповідного наказу.

Водночас позивач указував, що до 23.05.2023 не мав реальної можливості дізнатися про наявність порушення його прав та про прийняття відповідачами рішень про визнання недійсними паспортів громадянина України НОМЕР_1 та МТ368812.

Зокрема, як убачається із листа ГУ ДМС України в Харківській області від 09.06.2023 (копію якого долучено до позову), наданого у відповідь на адвокатський запит, ГУ ДМС України в Харківській області не залучало позивача до проведення службового розслідування та не інформувало його про визнання паспорта громадянина України НОМЕР_2 .

Крім цього, як убачається із листа ДМС України 17.07.2023 (копію якого долучено до позову), уважаючи, що оскаржуваний Наказ № 81 не стосується інтересів позивача, Державна міграційна служба України не інформувала позивача про визнання недійсними бланка паспорта НОМЕР_1 , який фактично було використано для оформлення відповідного паспорту позивачу.

Позивач просив також урахувати, що оскаржувані наказ та висновок № 205/2016 оформлено відповідачами в момент перебування позивача за кордоном.

В контексті зазначеного суд першої інстанції врахував, але не прийняв до уваги посилання позивача на обставини тривалого перебування (з 12.12.2014) за межами території України у м. Дубай та неповернення до цього часу на територію України в якості поважних причин пропуску строку звернення до суду у зв`язку з необізнаністю про спірні правовідносини, оскільки дійшов висновку, що вказані обставини не перешкодили позивачу у травні 2023 року звернутись за правовою допомогою до адвоката.

Проте судом першої інстанції не було встановлено фактів та обставин на підтвердження існування реальної можливості у позивача бути своєчасно обізнаним про прийняття відповідачами оскаржуваних рішень та на спростування доводів позивача про те, що позивач не мав реальної можливості дізнатися про наявність порушення його прав та про прийняття відповідачами рішення про визнання недійсними паспорту громадянина України НОМЕР_1 , оформлення висновку № 205/2016, яким визнано паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформленим з порушенням вимог законодавства та таким, що підлягає вилученню та знищенню.

Окрім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що обставини постійного перебування позивача за кордоном не перешкоджали позивачеві розпочати процедуру оскарження наказу ДМС від 11.06.2015 за № 81 «Про визнання бланків недійсними» в частині визнання недійсним (анулювання) бланку паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 шляхом звернення до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Так, предметом розгляду справи № 826/27148/15 був Наказ ДМС від 11.06.2015 за № 81 «Про визнання бланків недійсними» в частині визнання недійсним (анулювання) бланку паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 .

Суд першої інстанції зазначив, що в описовій частини рішення від 19.11.2019 у справі № 826/27148/15 Окружним адміністративним судом м. Києва констатовано, що Наказом ДМС від 11.06.2015 за № 81 «Про визнання бланків недійсними» визнано недійсними (анульовано) бланки паспортів громадянина України та паспортів громадянина України ОСОБА_1 для виїзду за кордон, з огляду на що вказав, що позивач був ознайомлений, або повинен бути ознайомленим зі змістом оскаржуваного наказу ДМС, який, зокрема, містить і бланк паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 .

Проте судом першої інстанції не було враховано та надано належної оцінки доводам позивача, наведеним у заяві про поновлення строку звернення до суду щодо вказаних обставин.

Так, позивач указував, що у зв`язку із з`ясуванням позивачем факту визнання недійсним, оформленого на його ім`я паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_3 , останній в грудні 2015 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом про визнання протиправним та скасування Наказу ДМС України № 81 від 11.06.2015 виключно в частині визнання недійсним бланку цього паспорту.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.11.2019, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_2 задоволено, визнано протиправним та скасовано Наказ ДМС України № 81 від 11.06.2015 в частині визнання недійсним бланку паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_3 .

Водночас питання щодо визнання недійсним паспорту громадянина України НОМЕР_1 та обставини прийняття такого рішення судом у справі № 826/27148/15 не досліджувалися.

Крім того, позивач указував, що у відповідь на адвокатський запит його представника від 10.12.2015, листом від 22.12.2015 ДМС України проінформовала позивача лише про визнання недійсним бланку паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_3 (копії запиту та листа долучено до позову).

Разом з цим позивач звертав увагу, що зважаючи на те, що станом на момент прийняття Наказу № 81 паспорт громадянина України НОМЕР_1 вже було вилучено у позивача та знищено у зв`язку з оформленням замість нього паспорту громадянина України НОМЕР_2 (що підтверджується відомостями, наведеними у долученій до позову копії висновку службового розслідування), позивач не мав підстав допускати, що цим же самим наказом міг бути визнаний недійсним бланк раніше вже знищеного паспорту ЕТ285305.

Позивач указував, що оскільки паспорт громадянина України НОМЕР_1 у позивача вилучено ГУ ДМС України в Харківській області через непридатність до використання та замість нього 05.12.2014 оформлено та видано новий паспорт громадянина України НОМЕР_2 , позивач не мав та не міг мати підстав уважати, що будь-які подальші рішення відповідачів стосовно вилученого через непридатність до використання паспорту НОМЕР_1 можуть порушити його права та законні інтереси. Посилався на те, що реальна можливість дізнатись про негативний вплив такого рішення відповідачів на права та законні інтереси позивача виникла у останнього лише після того, як він, отримавши від ГУ ДМС України в Харківській області в червні 2023 року копію висновку службового розслідування, дізнався, що підставою визнання недійсним паспорту громадянина України НОМЕР_2 є також Наказ ДМС України № 81 від 11.08.2015.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржувану ухвалу, не дослідив належним чином указані позивачем обставини пропуску строку звернення до суду, не встановив з достовірністю, що вказані позивачем обставини не є поважними, не надав правової оцінки всім обставинам, зазначеним позивачем на обґрунтування поважності пропуску строку звернення до суду.

За викладених обставин колегія суддів уважає передчасним та необґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для залишення адміністративного позову без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду з позовом.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Зі змісту ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прямо випливає, що доступність правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд. У рішенні по справі «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що сама конструкція ст. 6 Конвенції була би безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні по цій справі Суд закріпив правило, що ч. 1 ст. 6 Конвенції містить у собі й невід`ємне право особи на доступ до суду.

За стандартами Європейського суду з прав людини (надалі також - ЄСПЛ) під доступом до правосуддя розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Розглядувана категорія разом із такими елементами як остаточність судового рішення та своєчасність виконання остаточних рішень є невід`ємними складовими права на суд, яке, у свою чергу, посідає одне з основних місць у системі фундаментальних цінностей будь-якого демократичного суспільства.

В практиці ЄСПЛ визначають основні проблемні сфери, яких стосується право на доступ до правосуддя, зокрема, процесуальні перешкоди доступу такі, як обмеження строків, оскільки останні є проявом права держав накладати обмеження на потенційних учасників судового розгляду і, як правило, найменшою мірою залежать від волі самих учасників процесу.

Європейським судом з прав людини щодо визначення строку звернення до суду в контексті доступу до суду та забезпечення права на суд продемонстровано підхід, зокрема, викладений у рішенні по справі «Белет проти Франції», згідно з яким стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданого національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

В рішенні від 27 червня 2000 року у справі «Ілхан проти Туреччини» ЄСПЛ зазначив, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично, не має абсолютного характеру і перевіряючи його виконання слід звернути увагу на обставини справи.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог.

Зважаючи на системний аналіз наведених положень Конвенції, практики Європейського суду з прав людини та національного законодавства, а також установлені вище обставини постановлена оскаржувана ухвала прийнята передчасно, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги приймаються колегією суддів у якості належних.

Відповідно до ч. 3 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

За встановлених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при вирішенні питання про залишення позовної заяви без розгляду порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, у зв`язку з чим уважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2023 у справі № 520/27275/23 скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправними та скасування наказів, висновку направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді В.Б. Русанова О.В. Присяжнюк