Справа № 260/679/23
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2024-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2024 рокуЛьвівСправа № 260/679/23 пров. № А/857/12240/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Шинкар Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження від 09 червня 2023 року, прийняте суддею Ващилін Р.О. у місті Ужгород, у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернулася з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі В/Ч, відповідач) у якому просить: 1) визнати протиправними дії В/Ч НОМЕР_1 , які полягають у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 додаткової винагороди, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 за № 168; 2) зобов`язати В/Ч НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, встановлену постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 №168, за період з 24.02.2022 по 04.04.2022 року у розмірі 30000,00 гривень щомісячно.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 червня 2023 позов задоволено.

Суд зазначив, що Постанова №168 підлягає застосуванню саме у редакції, що діяла у період виникнення спірних правовідносин, а не зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 2023, оскільки таке суперечитиме положенням ст. 58 Конституції України. Суд відхиляє доводи В/Ч, наведені у відзиві, про те, що додаткова винагорода виплачується виключно військовослужбовцям, які несуть службу, оскільки такі судження військової частини не узгоджуються із приписами пункту 1 Постанови №168, яким установлена така допомога військовослужбовцям на період дії воєнного стану Збройних Сил, які є у штаті військового формування.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, В/Ч НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі. Саме тому, актуальним є застосування постанови Кабінету Міністрів України №168 із змінами від 20 січня 2023 № 43, де вказано, а саме в п. 2-1. «Установити, що керівники відповідних міністерств та державних органів визначають порядок і умови виплати додаткової винагороди, одноразової грошової допомоги, розміри виплати додаткової винагороди в розмірі до 30000 гривень». Також наголошує, що ветерани війни та учасники бойових дій мають право на безоплатну вторинну правову допомогу. А саме: «складання документів процесуального характеру, захист своїх інтересів в судах та інших державних органах». Тому, заперечує проти відшкодування витрат на правову допомогу.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у позові відмовити.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Разом з тим, розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, зробив правильну оцінку та не допустив порушень норм права.

Вирішуючи даний спір по суті, суд зазначає наступне.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що старший сержант ОСОБА_1 проходила військову службу в органах Збройних Силах України, в тому числі станом на день виникнення спірних правовідносин у В/Ч НОМЕР_1 .

24 лютого 2022 російська федерація здійснила військове вторгнення на територію України. Через безпосередню близькість В/Ч НОМЕР_1 до адміністративного кордону з окупованим Кримом командуванням військової частини було прийнято рішення евакуювати особовий склад, майно, озброєння та військову техніку до тимчасового пункту дислокації

АДРЕСА_1 , де знаходився пункт постійної дислокації В/Ч НОМЕР_1 , потрапив під окупацію російських військ.

Поряд з цим ОСОБА_1 24 лютого 2022 до м. Первомайська не евакуювалась.

При цьому з 24 лютого 2022 ОСОБА_1 грошове забезпечення, в тому числі, додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022, не виплачувалась.

10 квітня 2022 наказом командира В/Ч НОМЕР_1 №56 з метою з`ясування причин та умов, що сприяли відсутності, в тому числі старшого сержанта ОСОБА_1 , було призначено службове розслідування.

В ході проведення службового розслідування ОСОБА_1 надала письмові пояснення, в яких повідомила, що вранці 24 лютого 2022 за наказом командування прибула до В/Ч НОМЕР_1 , де протягом всього дня знищувала документацію та допомагала у здійсненні евакуації частини. Однак самій евакуюватися 24 лютого 2022 не вдалося з огляду на відсутність особистого транспорту, а також вільних транспортних засобів друзів/знайомих. Оскільки вже 25 лютого 2022 м. Мелітополь та Мелітопольський район були окуповані, враховуючи те, що вона являється учасником бойових дій з 2016, була змушена переховуватися. Звернула увагу на те, що вона своєчасно виходила на зв`язок з командуванням частини та при першій нагоді прибула до місця дислокації військової частини.

За результатами проведеного службового розслідування встановлено, що штаб-сержант 3 категорії групи бойової підготовки управління В/Ч НОМЕР_1 старший сержант ОСОБА_1 була відсутньою на військовій службі з 24 лютого по 04 квітня 2022 (40 діб), оскільки перебувала на тимчасово окупованій території смт. Мирне Мелітопольського району Запорізької області. Службовим розслідуванням встановлено, що військовослужбовець була відсутньою на військовій службі з причини відсутності транспорту для евакуації та при першій можливості прибула до місця тимчасової дислокації військової частини ( АДРЕСА_2 ), а також постійно перебувала на зв`язку з командуванням частини, знаходячись на окупованій території.

Отже, службовим розслідуванням було встановлено факт відсутності на військовій службі ОСОБА_1 без встановлених ознак навмисної відмови евакуюватись з частиною чи навмисної омани командування. При цьому зазначено, що позивач протягом служби у В/Ч НОМЕР_1 характеризувалась здебільшого з позитивної сторони, тому в її діях не вбачається ознак порушень військової служби, своїх функціональних обов`язків чи боягузтва.

Наказом командира В/Ч НОМЕР_1 №57 від 11.04.2022 службове розслідування вирішено вважати завершеним. Помічнику командира військової частини з фінансово-економічної роботи у зв`язку з прибуттям на військову службу наказано поновити виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 з 05 квітня 2022.

Поряд з цим, після поновлення ОСОБА_1 виплати грошового забезпечення, додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022, за період з 24 лютого по 04 квітня 2022 нарахована не була.

Наказом командира В/Ч НОМЕР_1 від 30.09.2022 №250 старшого сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 , звільнену з військової служби наказом командира В/Ч НОМЕР_1 від 30 вересня 2022 №62-РС у запас за пп. «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 30 вересня 2022 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

У зв`язку з невиплатою ОСОБА_1 передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 додаткової винагороди за період з 24 лютого по 04 квітня 2022, 29 грудня 2022 представник позивача звернувся до В/Ч НОМЕР_1 із запитом, в якому просив здійснити відповідне нарахування та виплату.

За результатами розгляду такого запиту листом №72 від 11.021.2023 В/Ч НОМЕР_1 повідомила, що причиною призупинення виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення, в тому числі спірної додаткової винагороди, стала необхідність виключення можливої державної зради, співпраці з державою-агресором або дезертирства. Так, оскільки ОСОБА_1 не несла службу у визначений період, знаходилася в окупації та не виконувала службових обов`язків, визначених за посадою, спірна додаткова винагорода за період з 01.03.2022 по 04.04.2022 не виплачується.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі Закон №2011).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону №2011, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною 2 ст. 9 Закону №2011 визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

За приписами ч. 4 ст. 9 Закону №2011 грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Згідно частини 6 статті 9 Закону №2011 встановлено, що за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Відповідно до Закону №2011 було розроблено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, що затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (далі Порядок №260), який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

Відповідно до п. 2 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.

Пунктом 8 розділу І Порядку №260 встановлено, що грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника).

Відповідно до пункту 15 розділу І Порядку №260, грошове забезпечення не виплачується: за час надання військовослужбовцям відпусток відповідно до чинного законодавства України, за якими не передбачено збереження заробітної плати; якщо виплачуються академічні стипендії; за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше; за час перебування на лікуванні в лікарняних закладах понад встановлені чинним законодавством строки; за час тимчасового виконання обов`язків понад два місяці за новими посадами у зв`язку з переведенням військової частини на інший штат (внесення змін до штату); за час тримання військовослужбовців під вартою чи перебування під цілодобовим домашнім арештом; за час відбування покарання на гауптвахті військовослужбовцями строкової військової служби.

Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини. На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію» Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» №168 від 28.02.2022 (надалі - Постанова №168) (в редакції, чинні на час виникнення спірних правовідносин), якою установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям, в тому числі, Збройних Сил виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000,00 гривень щомісячно, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000,00 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Пунктом 5 Постанови №168 визначено, що ця постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 24 лютого 2022.

Судом першої інстанції вірно зазначено про те, що військовослужбовцям гарантовано державою належне грошове забезпечення, невиплата якого можлива виключно у передбачених законодавством випадках. На період воєнного стану Постановою №168 також передбачено виплату додаткової винагороди, розмір якої визначається в залежності від того, чи бере військовослужбовець безпосередню участь у бойових діях.

Як вже було зазначено судом вище, призупинення виплати позивачці грошового забезпечення з 24.02.2022 відбулося у зв`язку із проведенням службового розслідування з метою з`ясування причин та умов, що сприяли відсутності ОСОБА_1 на військовій службі в пункті тимчасової дислокації В/Ч НОМЕР_1 .

За результатами проведення такого службового розслідування було встановлено, що позивач була відсутньою на військовій службі з 24 лютого по 04 квітня 2022 (40 діб), оскільки перебувала на тимчасово окупованій території смт. Мирне Мелітопольського району Запорізької області за відсутності можливості евакуації. Тобто відсутність ОСОБА_1 на службі не була зумовлена навмисною відмовою евакуюватись з частиною чи навмисною оманою командування.

Із листа Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Мелітополі, №17-07-2292/2023 від 06.03.2023 вбачається, що у провадженні слідчих відділів ТУ ДБР у м. Мелітополі кримінальне провадження за фактом самовільного залишення військової частини або місця служби ОСОБА_1 , а також кримінального провадження за фактами вчинення нею інших кримінальних правопорушень, відсутні.

Відтак, на думку суду, у відповідача були відсутні підстави для невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, позаяк вона являлась військовослужбовцем Збройних Сил України.

З приводу покликання апелянта на те, що впродовж згаданого періоду позивач не виконувала службових обов`язків, колегія суддів зазначає, що п.1 Постанови №168 не містить такої вимоги.

Пунктом 15 розділу І Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення не виплачується, зокрема, за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше. Колегія суддів звертає увагу на те, позивач не виконувала службових обов`язків через наявність поважних причин, які жодним чином від неї не залежали.

Щодо зазначення скаржником в апеляційній скарзі про те, що актуальним є застосування постанови Кабінету Міністрів України №168 в редакції зі змінами від 20 січня 2023 № 43, колегія суддів звертає увагу на те, що вказане суперечить принципу дії норм права в часі, який знаходить висвітлення в Конституції України, а саме у частині 1 статті 58, та за змістом якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

У Рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп і від 05.04.2001 № 3-рп/2001 зроблено висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що Постанова №168 підлягає застосуванню саме у редакції, що діяла у період виникнення спірних правовідносин, а не зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 2023.

Щодо відшкодування витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту першого частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження понесених витрат на оплату послуг адвоката позивач долучила копію договору про надання правової допомоги від 14.09.2022 та акт про надання юридичної допомоги, відповідно до якого загальна вартість наданих адвокатом послуг становить 4000,00 грн.

Частиною сьомою статті 134 КАС України передбачено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що розрахунок правничої допомоги у розмірі 4000 грн співмірний у співвідношенні до обсягу наданих позивачу послуг та складності справи.

Щодо покликання апелянта на те, що ОСОБА_1 як учасник бойових дій має право на безоплатну вторинну правову допомогу, відтак підстав для стягнення в її користь витрат на правничу допомогу немає не заслуговує на увагу, оскільки це її є правом, а не обов`язком. Позивач не є обмеженою у виборі представника.

Враховуючи наведене вище, вірним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 червня 2023 року у справі №260/679/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. І. Шинкар