Справа № 420/16837/22
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/16837/22

Головуючий І інстанції: Лебедєва Г.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 червня 2023 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення суду - 27.06.2023р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

21.11.2022р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому, з урахуванням уточнень, просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування до його вислуги років службу у Збройних силах СРСР у період з 21.11.1985р. по 30.07.1987р., службу (навчання) курсантом у Львівському вищому військово-політичному училищі з 01.08.1987р. по 27.08.1991р., службу в Тамбовському вищому військовому командному училищі хімічного захисту ім. М.І. Подвойського з 27.08.1991р. по 22.02.1995р. і військову службу у Збройних Силах України з 14.01.2022р. по 19.10.2022р.;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок вислуги років з урахуванням служби у Збройних силах СРСР та Збройних силах України зазначивши календарну вислугу років 10 років 0 місяців 7 днів;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 відносно невиплати йому, як військовослужбовцю офіцерського складу, одноразової грошової допомоги за підписання ним першого контракту в розмірі десяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, станом на 01.01.2022р.;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату йому, як особі офіцерського складу, одноразової грошової допомоги за підписання першого контракту в розмірі десяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, станом на 01.01.2022р.;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати одноразової грошової допомоги при його звільненні зі служби за станом здоров`я в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату одноразової грошової допомоги при його звільненні зі служби за станом здоров`я в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 відносно невиплати йому грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки пропорційно служби у 2022р., а також дні додаткової відпустки;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату йому грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки (20 днів), а також дні додаткової відпустки (14 днів);

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення з ним повного розрахунку при звільненні зі служби 19.10.2022р.;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . 19.10.2022р. його було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Однак, у наказі від 13.10.2022р. №184, яким позивача було звільнено у відставку (за станом здоров`я), зазначено, що його вислуга років у Збройних Силах становить лише тільки 9 років 11 місяців 12 днів. Не погоджуючись із визначеною в наказі вислугою років та передбаченими законодавством виплатами, позивач звернувся до відповідача із заявою, проте відповіді, станом на день звернення до суду, так і не отримав.

Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 червня 2023 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування до вислуги років ОСОБА_1 службу (навчання) курсантом у Львівському вищому військово-політичному училищі з 01.08.1987р. по 27.08.1991р., службу в Тамбовському вищому військовому командному училищі хімічного захисту ім. М.І. Подвойського з 27.08.1991р. по 22.02.1995р. та військову службу у Збройних Силах України з 14.01.2022р. по 19.10.2022р. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок вислуги років з урахуванням служби у Збройних силах СРСР та Збройних Силах України та зарахувати до вислуги років ОСОБА_1 службу (навчання) курсантом у Львівському вищому військово-політичному училищі з 01.08.1987р. по 27.08.1991р., службу в Тамбовському вищому військовому командному училищі хімічного захисту ім. М.І. Подвойського з 27.08.1991р. по 22.02.1995р. і військову службу у Збройних Силах України з 14.01.2022р. по 19.10.2022р. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби за станом здоров`я в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Зобов`язано відповідача здійснити позивачу виплату одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби за станом здоров`я, в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 відносно невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки пропорційно служби у 2022р. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки. В решті позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач 06.11.2023р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27.06.2023р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, за виключенням частини, що стосується нарахування та виплати позивачу компенсації за невикористану основну відпустку.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.10.2023р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху.

05.12.2023р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.12.2023р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

19.12.2023р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечував проти її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів.

20.12.2023р. на адресу П`ятого апеляційного адміністративного суду надійшли доповнення до апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 у справі №420/16837/22, в яких відповідач, зокрема, звернув увагу, що з 28.11.1985р. по 23.12.1987р. ОСОБА_1 розпочав першочергове військове навчання. Починаючи з 01.08.1987р. та по 28.06.1991р. позивач проходив навчання у Львівському військово-політичному училищі, а в період з 27.08.1991р. по 22.02.1995р. - військову службу у Батальйоні забезпечення Тамбовського вищого військового командного училища.

А тому, за обрахунком апелянта, вислуга років позивача за період проходження ним військової служби в Збройних силах СРСР та Збройних сил російської федерації складає - 9 років 2 місяців і 24 дні (тобто за період з 28.11.1985р. по 22.02.1996р.). У свою чергу, вислуга років позивача в Збройних Силах України за період з 31.01.2022р. по 19.10.2022р. складає - 8 місяців та 18 днів. Загальна ж вислуга років позивача становить - 9 років 11 місяців та 12 днів, що є недостатнім для нарахування йому пільгових виплат.

При цьому, як зазначає апелянт, в разі обчислення позивачу вислуги років в Збройних Силах України з 14.01.2022р., на чому наголошує позивач, то така буде становити - 9 років 11 місяці 29 днів, що також становить менше 10 років і є недостатнім для нарахування пільгових виплат.

Позивач, належним чином повідомлений про розгляд даної справи, правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду у межах доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивач - ОСОБА_1 21.11.1985р. призваний на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_1 та з цієї дати розпочав військову службу у Збройних Силах СРСР, що підтверджується копією послужного списку.

28.11.1985р., згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_2 №307, позивач розпочав першочергове військове навчання в цій частині.

01.08.1987р., відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №270, позивач вступив до цього училища курсантом та закінчив його 27.08.1991р., після чого був направлений для подальшого проходження військової служби до ІНФОРМАЦІЯ_3 , де проходив в/службу до 22.02.1995р.

Далі, наказом Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_4 » від 14.01.2022р. №29, позивач був прийнятий на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу строком на 3 роки.

29.09.2022р. позивач подав рапорт про звільнення його з військової служби «за станом здоров`я». Також, у цьому рапорті ОСОБА_1 просив провести з ним всі розрахунки у розмірах та порядку передбаченому чинним законодавством України.

Наказом начальника Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_4 » Сил територіальної оборони Збройних Сил України від 13.10.2022р. №184, позивача звільнено у відставку за пп. «б» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» - за станом здоров`я.

Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 19.10.2022р. за № 444, майора ОСОБА_1 , було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 19.10.2022р.

У наказі від 19.10.2022р. №444 зазначено, що вислуга років позивача у Збройних силах станом на 19.10.2022р. становить календарних - 09 років 11 місяців 12днів, пільгових - 0 років 0 місяців 0 днів, загальна вислуга - 9 років 11 місяців 12 днів.

Також, наказом від 19.10.2022р. №444 передбачено виплатити позивачу щомісячну премію за особливий внесок у загальні результати служби в розмірі 140% місячного грошового забезпечення в період з 01.10.2022р. по 19.10.2022р., надбавку за виконання особливо важливих завдань у розмірі 65% місячного посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавку за вислугу років за період з 01.10.2022р. по 19.10.2022р. Виплатити щомісячну додаткову винагороду у розмірі 30000 грн. пропорційно відпрацьованому часу за період з 01.10.2022р. по 19.10.2022р.

Інші виплати при звільненні зі служби позивачу цим наказом не передбачалися.

Не погоджуючись з визначеною в наказі вислугою років та передбаченими виплатами, позивач 23.10.2022р. звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із заявою, ня яку жодної відповіді так і не отримав.

07.11.2022р. ОСОБА_1 зі скаргою звернувся до командира НОМЕР_3 бригади ТРО ЗСУ щодо перерахунку його вислугу років та необхідності виплатити передбачені йому кошти при звільненні на підставі пп. «б» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» проте відповіді, станом на момент звернення до суду теж не отримав.

Враховуючи порушення соціальних прав та гарантій передбачених чинним законодавством при звільненні за станом здоров`я, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із часткової обґрунтованості та доведеності заявлених позовних вимог та, відповідно, наявності належних підстав для їх часткового задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або ж тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття із незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відносини між Державою в особі її компетентних органів (посадових осіб та службових осіб) та громадянами, що складаються з приводу проходження військової служби, зокрема, регламентовані нормами Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-XII, Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-ХІІ, «Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992р. №393) і «Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і забезпечення соціальними виплатами осіб, звільнених з військової служби у Збройних Силах України, та членів їх сімей» (затв. наказом Міністерства оборони України від 14.08.2014р. №530).

У відповідності до ст.9 Закону №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія) та одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Як передбачено ч.2 ст.15 Закону №2011-XII, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Аналогічні приписи містяться у п.10 Постанови №393.

За правилами п.10 вказаної Постанови №393, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, у разі звільнення із служби за станом здоров`я.

При цьому, строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з п.п.1 і 2 цієї Постанови.

Аналіз наведених законодавчих приписів дає підстави для висновку, що право на виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби набувають, зокрема, військовослужбовці при звільненні зі служби за станом здоров`я.

В аспекті цих спірних правовідносин необхідно зауважити, що Верховним Судом сформовано достатньо сталу правову позицію, відповідно до якої норма ч.2 ст.15 Закону №2011-XII не містить вказівки на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше саме календарних років вислуги. При цьому, поняття «календарна вислуга років» застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги, а саме: «в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби».

Одночасно з цим, Верховний Суд наголошував, що умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги згідно з ч.2 ст.15 Закону №2011-XII є наявність «вислуги 10 років і більше».

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах від 11.04.2018р. у справі №806/2104/17, від 24.11.2020р. у справі №822/3008/17, від 21.04.2021р. у справі №380/2427/20 та від 26.07.2023р. у справі №200/17688/21.

Зокрема, спірним питанням у справі, що розглядається, є право позивача на врахування до його вислуги років періоду служби у Збройних силах СРСР з 21.11.1985р. по 30.07.1987р., служби курсантом у Львівському вищому військово-політичному училищі з 01.08.1987р. по 27.08.1991р., служби в Тамбовському вищому військовому командному училищі хімічного захисту ім. М.І. Подвойського з 27.08.1991р. по 22.02.1995р., а також військової служби у Збройних Силах України з 14.01.2022р. по 19.10.2022р.

Так, відповідно до ч.6 ст.2 Закону № 2232-ХІІ до видів військової служби відносяться:

1) строкова військова служба;

2) військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період;

3) військова служба за контрактом осіб рядового складу;

4) військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу;

5) військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділенні військової підготовки;

6) військова служба за контрактом осіб офіцерського складу;

7) військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Згідно з п.1 Постанови № 393, до вислуги років зараховується в тому числі: військова служба в Збройних Силах та інших військових формуваннях, створених Верховною Радою України; дійсна військова служба у Радянській Армії та інших військових формуваннях колишнього СРСР та інші види служби і періоди роботи, які відповідно до законодавства колишнього СРСР зараховувалися до вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям; час роботи в закладах вищої освіти із залишенням на військовій службі.

Так, як вбачається з матеріалів справи, позивач був призваний на військову службу саме 21.11.1985р. Однак, як вбачається із записів у військовому квитку ОСОБА_1 серії НОМЕР_4 , виданому 20.04.1999р., та послужного списку (особовий номер військовослужбовця Т НОМЕР_5 ), позивач зарахований в списки Військової частини саме з 28.11.1985р. на підставі наказу командира Військової частини № НОМЕР_2 від 28.11.1985р. №307, відповідно до якого і розпочав першочергове військове навчання в цій частині.

Згідно з п.2.7 Положення №530, вислуга років для призначення пенсій військовослужбовцям обчислюється з дня зарахування їх на військову службу по день звільнення з військової служби. Водночас днем зарахування на військову службу є:

- день відправлення до військової частини з обласного збірного пункту для громадян, які були призвані на строкову військову службу;

- день відправлення до військової частини з районного (міського) ТЦКСП - для громадян, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу;

- день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, які були прийняті на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації;

- день вибуття у відпустку, зазначений ТЦКСП у відпускному квитку, - для офіцерів запасу, які були призначені на військову службу безпосередньо після закінчення цивільного вищого (або колишнього середнього спеціального) навчального закладу з одночасним наданням відпустки. За відсутності даних про день прибуття у ТЦКСП для відправлення у військову частину або вибуття до місця служби чи у відпустку днем зарахування на військову службу вважається дата зарахування військовослужбовця до списків особового складу наказом командира військової частини;

- день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які не проходили військової служби, та військовозобов`язаних.

Обчислення вислуги років для призначення пенсії, за п.2.9 Положення №530, здійснюється за послужним списком та іншими документами (такі як довідки архівних і військово-лікувальних закладів, листи обліку, витяги з наказів тощо) з особової справи військовослужбовця, за необхідності підтвердити окремі періоди військової служби, які підлягають зарахуванню до вислуги років у календарному обчисленні або на пільгових умовах.

Таким чином, як вірно зазначив суд 1-ї інстанції, вислугу років, у даному випадку, необхідно обчислювати з дня зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини, а саме з 28.11.1985р.

У подальшому, як вбачається з послужного списку та записів у військовому квитку серії НОМЕР_4 , згідно з наказом начальника Львівського вищого військового політичного училища від 01.08.1987р. №270 позивач вступив до цього училища курсантом та закінчив його 27.08.1991р.

Далі, як вже зазначалося вище, 27.08.1991р. ОСОБА_1 був направлений для подальшого проходження військової служби до ІНФОРМАЦІЯ_3 , де проходив службу до 22.02.1995р.

Доцільно також звернути увагу й на те, що зазначені періоди проходження ОСОБА_1 військової служби в повному обсязі підтверджуються записами послужного списку і військового квитка серії НОМЕР_4 , а тому доводи апелянта, що період між 28.06.1991р., коли позивачем закінчено навчання у Львівському вищого військовому політичному училищі та 27.08.1991р., коли він був зарахований до списків Тамбовського вищого військового командного училища хімічного захисту ім. М.І. Подвойського, не підлягають зарахуванню до загальної вислуги років, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду рішення суду 1-ї інстанції.

У цьому контексті колегія суддів враховує, що пріоритет в документах за якими обчислюється вислуга років для призначення пенсії надається саме послужному списку.

А тому, на противагу доводам відповідача, колегія суддів вважає, що вислуга років за період проходження позивачем військової служби з 28.11.1985р. по 22.02.1995р. включно становить - 9 років 2 місяці та 25 днів (за обрахунком апелянта - 24 дні).

Судом попередньої інстанції у цій справі також установлено, що наказом Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_4 » від 14.01.2022р. №29, ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу строком на 3 (три) роки та з цієї дати зараховано в списки військової частини, що підтверджується записом в військовому квитку.

13.10.2022р. начальником Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_4 » Сил територіальної оборони Збройних Сил України прийнято наказ за №184, яким позивача було звільнено у відставку за пп. «б» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ - «за станом здоров`я».

19.10.2022р. відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 19.10.2022р. №444, позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Жодного спростування того, що позивач приступив до виконання своїх посадових обов`язків не 14.01.2022р., а 31.01.2022р., відповідачем під час розгляду справи як у суді 1-ї інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, не наведено та відповідних доказів не надано.

Тобто вислуга років в Збройних Силах України за період з 14.01.2022р. по 19.10.2022р. складає - 9 місяців 5 днів.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про те, що на момент звільнення позивача його вислуга років становила - 10 років 00 місяців 00 днів, тобто умова про наявність 10 і більше років вислуги фактично була дотримана.

Інші підстави відмови у нарахуванні й виплаті грошової допомоги, крім недостатності років вислуги, відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі відповідача.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано відповідачем при розгляді справи в судах обох інстанцій.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 червня 2023 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 25.03.2024р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко