Справа № 280/9407/23
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2024-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 року Справа № 280/9407/23 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ), в особі представника ОСОБА_2 , до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якій позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність командира відповідача, яка полягає в неналежному наданні медичної допомоги та лікуванні позивача;

зобов`язати командира відповідача видати наказ про призначення службового розслідування за фактом неналежного надання медичної допомоги, ігнорування рапорту позивача і не направлення своєчасно до фахового лікаря.

Крім того, просить витребувати належним чином завірені копії рапортів від 23.08.2023 та 20.09.2023 про звернення позивача для направлення на консультацію та обстеження; зобов`язати командира відповідача забезпечити явку позивача до суду для особистої участі у судових засіданнях; розглянути справу в порядку загального судового провадження; судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що в зв`язку з хронічною хворобою він потребував термінового обстеження та лікування. Проте в період часу з 23.08.2023 по 30.08.2023 позивачу медична допомога не надавалась. З вказаних обставин позивач звернувся зі скаргою на гарячу лінію Міністерства оборони України, в якій просив призначити службове розслідування з питань ненадання йому належної медичної допомоги. Проте в задоволенні його скарги було відмовлено, в зв`язку з чим він був змушений звернутися до суду.

Ухвалою від 13.11.2023 позов був залишений без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків позову.

17.11.2023 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позову.

Ухвалою від 23.11.2023 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

08.01.2024 поштою та засобами системи «Електронний суд» від відповідача надійшла заява про поновлення пропущеного строку для подання відзиву та безпосередньо відзив на позов, в якому він заперечив проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування відзиву зазначив, що в діях командування ВЧ НОМЕР_1 відсутня бездіяльність щодо неналежного надання медичної допомоги та лікуванні ОСОБА_1 , а твердження та вимоги позивача зобов`язання командира ВЧ НОМЕР_1 видати наказ про призначення службового розслідування за фактом неналежного надання медичної допомоги, ігнорування рапорту позивача і не направлення своєчасно до фахового лікаря є не обґрунтованими та безпідставними, а позовна заява такою що не підлягає задоволенню.

15.01.2024 від представника позивача надійшла відповідь на відзив. У відповіді позивач (представник позивача) стверджує, що ОСОБА_1 звернувся за медичною допомогою 23.08.2023, а отримав її тільки 30.08.2023. На протязі цих семи днів позивач відчував фізичний біль, значний дискомфорт та душевні страждання, які полягали в порушенні його права на своєчасну та якісну медичну допомогу, а також лікування. Але командуванням військової частини не було своєчасно та в повному обсязі вжито усіх передбачених законом заходів для надання належної медичної допомоги ОСОБА_1 . Просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

22.01.2024 поштою та засобами системи «Електронний суд» від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, аналогічні за змістом раніше наданому відзиву.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , згідно Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24 лютого 2022 року №69/2022, був мобілізований та 05 березня 2022 року прийнятий на військову службу до ВЧ НОМЕР_1 , що підтверджується витягом із наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №40 від 05.03.2022.

24.08.2023 за вх. №4273 до командування ВЧ НОМЕР_1 надійшов рапорт позивача від 23.08.2023, згідно якого він клопотав щодо направлення його до лікаря на консультацію та обстеження за станом здоров`я.

Даний рапорт керівництвом ВЧ НОМЕР_1 було розглянуто та задоволено, про що свідчать відповідна резолюція, згідно якої начальнику медичної служби ВЧ НОМЕР_1 було доручено провести обстеження та звернутися до медичного пункту військової частини НОМЕР_2 .

Згідно наданої начальником медичної служби начальником медичного пункту ВЧ НОМЕР_1 медичної довідки від 03.01.2024 вх. №94 від 04.01.2024 вбачається, що медичним пунктом ВЧ НОМЕР_1 були вжити наступні лікувально-профілактичні заходи та медичне обслуговування військовослужбовця:

24.08.2023 у медичний пункт ВЧ НОМЕР_1 звернувся військовослужбовець ОСОБА_1 , про що свідчить відповідний запис у Книзі обліку амбулаторних хворих медичного пункту ВЧ НОМЕР_1 , а також відповідний запис в особистій амбулаторній картці позивача №0531, зі скаргами на періодичні, помірні болі у правому попереку, часті нічні (до 4-5 разів) сечеспускання. Інших скарг не пред`являв.

Так був зібраний анамнез захворювання та життя, проведений поверхневий огляд позивача, згідно яких об`єктивний та суб`єктивний статус ОСОБА_1 був задовільний і не потребував звільнення від виконання службових обов`язків начальника польової їдальні взводу матеріально-технічного забезпечення, з урахуванням того, що бойові підрозділи батальйону виведено із зони бойових дій до навчально-тренувального центру, а польова їдальня взводу матеріально-технічного забезпечення жодного дня не знаходилась в польових умовах, а розташована в АДРЕСА_4 , де також знаходились військовослужбовці польової їдальні у тому числі і позивач.

В свою чергу ОСОБА_1 потребував подальшого обстеження та консультації в уролога військової частини НОМЕР_3 з попереднім діагнозом: Хронічний простатит, загострення? Доброякісна гіперплазія передміхурової залози. Дизурічний синдром, про що позивача було проінформований та йому медичним пунктом ВЧ НОМЕР_1 надано направлення №2534 від 28.08.2023. Військовослужбовцю було рекомендовано прийом Омніка (тамсулозид) 1 раз на добу та безкоштовно видано даний медичний препарат.

Згідно рапорту начальника медичної служби начальника медичного пункту ВЧ НОМЕР_1 від 30.08.2023 вх. №4401 від 31.08.2023, а також виписки лікарів військової частини НОМЕР_3 від 30.08.2023 вбачається, що ОСОБА_1 пройшов обстеження та консультацію хірурга та уролога, за направленням медичного пункту ВЧ НОМЕР_1 №2534 від 28.08.2023 та був підтверджений попередній діагноз і призначено лікування, у амбулаторному порядку та звільнення від бойових виходів на 14 днів.

Також 30.08.2023 медичним пунктом ВЧ НОМЕР_1 організовано та було проведено позивачу ультразвукове дослідження нирок, сечового міхура, передміхурової залози.

21.09.2023 вх. №4647 до командування ВЧ НОМЕР_1 надійшов рапорт позивача від 20.09.2023, згідно якого він клопотав щодо направлення його на повторне обстеження та консультацію до лікаря уролога у зв`язку з тим, що після виконаних рекомендацій та лікування стан його здоров`я поліпшився але не повністю.

Даний рапорт керівництвом ВЧ НОМЕР_1 було розглянуто та задоволено, про що свідчать відповідна резолюція, а також рекомендації начальника медичної служби ВЧ НОМЕР_1 щодо направлення на консультацію до лікаря уролога в Білопільську ЦРЛ.

Також з наданих доказів вбачається, що 20.09.2023 у медичний пункт ВЧ НОМЕР_1 звернувся військовослужбовець ОСОБА_1 , про що свідчить відповідний запис у Книзі обліку амбулаторних хворих медичного пункту ВЧ НОМЕР_1 , а також відповідний запис в особистій амбулаторній картці позивача.

Згідно направлення медичного пункту ВЧ НОМЕР_1 №2730 від 21.09.2023, позивач направлявся на повторну консультацію до уролога у КНП БМР «Білопільську міську лікарню», де за відсутністю уролога, оглядався хірургом і отримав рекомендацію та електронне направлення для огляду уролога КНП СОР «Сумська обласна клінічна лікарня».

Так медичним пунктом ВЧ НОМЕР_1 27.09.2023 за направленням №2807від 26.09.2023 організовано заходи і позивач проходив консультацію уролога у консультативній поліклініці КНП СОР «Сумської обласної клінічної лікарні» та отримав консультативний висновок спеціаліста від 27.09.2023 згідно якого рекомендовано амбулаторне лікування, та повторний огляду через 1 місяць.

05.11.2023 вх. №5323 до командування ВЧ НОМЕР_1 також надійшов рапорт позивача від 04.11.2023 згідно якого він клопотав щодо направлення його на повторний огляд згідно консультативного висновку спеціалістів від 27.09.2023.

Даний рапорт керівництвом ВЧ НОМЕР_1 було розглянуто та задоволено, про що свідчать відповідна резолюція, а також рекомендації начальника медичної служби ВЧ НОМЕР_1 щодо направлення на консультацію до уролога.

Встановленим порядком, за направленням медичного пункту ВЧ НОМЕР_1 №3423 від 11.11.2023, позивач вибув на консультацію та госпіталізувався у КНП СОР «Сумська обласна клінічна лікарня» де перебув до 27.11.2023 після чого ОСОБА_1 виписався із лікарні та прибув у розташування частини, вище вказане підтверджується: рапортом начальника медичної служби начальника медичного пункту вх. № 5410 від 13.11.2023, рапортом ОСОБА_1 від 13.11.2023, копією виписки із медичної картки стаціонарного хворого №20299.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання командира ВЧ НОМЕР_1 видати наказ про призначення службового розслідування за фактом неналежного надання медичної допомоги, ігнорування рапорту позивача і не направлення своєчасно до фахового лікаря.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ).

За приписами ч.1 ст.2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком, зокрема, громадян України, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608 затверджено «Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України», зареєстровано в Міністерстві юстиції України 13 грудня 2017 р. за №1503/31371 (далі Порядок №608).

Пунктом 1 розділу І Порядку №608 встановлено, що цей Порядок визначає підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі.

Згідно абз.4 п.2 р. І вказаного Порядку №608 службове розслідування - комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.

Відповідно до п.1 р. ІІ Порядку №608 службове розслідування може призначатися у разі:

невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду;

невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань;

неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті;

дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця;

втрати або викрадення зброї чи боєприпасів;

порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки;

недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів;

внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення;

повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення;

скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи.

Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.

За рішенням відповідного командира (начальника) службове розслідування може призначатися за письмовим рапортом (доповідною або пояснювальною запискою) військовослужбовця з метою зняття безпідставних, на його думку, звинувачень або підозри.

Слід зазначити, що Порядком №608 встановлено конкретного зобов`язання щодо обов`язковості призначення службового розслідування, а зазначено що воно може призначатися але за наявності читко визначених розділом ІІ підстав.

Позивачем не зазначено підстави, визначені розділом ІІ Порядку №608, на підставі яких, на його думку, командир ВЧ НОМЕР_1 мав би видати наказ про призначення службового розслідування за фактом неналежного надання медичної допомоги позивачу.

Позивачем в підтвердження своїх доводів не надано будь-якого належного доказу щодо незабезпечення його безкоштовним лікуванням у медичному пункті ВЧ НОМЕР_1 , та у наданих в якості доказів вище вказаних рапортах позивач жодним чином не порушував питання щодо ненадання йому ліків або потребу у них, а також жодних скарг до керівництва ВЧ НОМЕР_1 щодо неналежного надання медичної допомоги від позивача не надходило. Докази іншого в матеріалах справи відсутні.

Також слід зазначити, що від представника позивача 14.10.2023 за вх.№3144 до ВЧ НОМЕР_1 надійшла заява, що була направлена ним на ім`я Командувача Сил територіальної оборони Збройних Сил України від 02.10.2023 вх.№47696 щодо розгляду скарги військовослужбовця ВЧ НОМЕР_1 сержанта ОСОБА_1 , яка була направлена Командуванням Сил територіальної оборони Збройних Сил України командиру військової частини НОМЕР_4 командиру військової частини НОМЕР_2 (вх. №6919 від 13.10.2023), який направив її відповідачу.

Так під час розгляду даної заяви представника позивача за вказаним фактами щодо неналежного, на його думку, надання медичної допомоги та ігнорування рапорту позивача і не направлення його своєчасно до фахового лікаря, згідно зібраних матеріалів, керівництвом ВЧ НОМЕР_1 було встановлено, що в діях начальника медичного пункту ВЧ НОМЕР_1 відсутні факти невиконання або неналежного виконання службових обов`язків, або перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду.

17.10.2023 вих. №3101 представнику позивача ВЧ НОМЕР_1 було надано відповідь на її скаргу.

На час розгляду цієї справи, з урахуванням викладених обставин та наданих до матеріалів справи доказів, у суду відсутні підстави вважати, що бездіяльністю відповідача були порушені права позивача на медичну допомогу та належне медичне обслуговування.

Суд зауважує, що в розумінні КАС України, захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Таким чином, передумовою для можливості задоволення позовних вимог щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити дії (похідна вимога) повинна бути наявність факту порушення прав особи, яка звернулася до суду за захистом порушених прав, тобто вчинення таким суб`єктом протиправних дій, бездіяльності чи прийняття протиправного рішення, які, у даному випадку, відсутні.

При цьому суд зазначає, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради Європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Інші доводи та аргументи учасників справи не мають значення для правильного вирішення спору по суті, не впливають на встановлені в ході розгляду справи обставини і не спростовують викладених висновків суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи усі вищевикладені обставини та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до приписів ст. 139 КАС України, з огляду на ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, за відсутності доказів понесення судових витрат відповідачем, підстав для їх розподілу немає.

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано «26» березня 2024 року.

Суддя Р.В. Кисіль