Справа № 320/20525/23
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2024-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2024 року № 320/20525/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕНТООФІС» до Київської митниці про визнання протиправними та скасування рішень про коригування митної вартості товарів.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «РЕНТООФІС» з позовом до Київської митниці про визнання протиправними та скасування рішень Київської митниці про коригування митної вартості товарів від 06.03.2023 №UA100380/2023/000065/2 та №UA100380/2023/000066/2.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що при митному оформленні ввезених на митну територію України товарів в митних деклараціях від 06.03.2023 № 23UA63U0 (референтний номер 2451) та № 23UA87U5 (референтний номер 2223) ним було визначено митну вартість таких товарів за основним методом - за ціною договору (контракту). Стверджує, що на підтвердження заявленої митної вартості оцінюваних товарів надав митному органу документи, які відповідають переліку, визначеному у частині другій статті 53 Митного кодексу України, підтверджують митну вартість товарів та містять об`єктивні відомості про складові митної вартості, а подані документи не містять розбіжностей. Проте, митний орган зазначених документів не визнав достатніми для підтвердження митної вартості товарів, у зв`язку з чим дійшов необґрунтованих висновків про наявність підстав для коригування такої вартості із застосуванням другорядного методу визначення митної вартості - резервного. Вважає, що оскільки відповідачу надано всі передбачені законодавством документи для підтвердження заявленої митної вартості, відповідач не мав правових підстав для витребування у позивача додаткових документів на підтвердження заявленої митної вартості товарів та подальшого коригування цієї вартості, а оскаржувані рішення про коригування митної вартості не містять належного обґрунтування та прийняті з невірним обранням джерела цінової інформації.

Позивач не погодився з рішеннями митного органу, але з метою випуску задекларованих товарів у вільний обіг подав до митного органу нові митні декларації, в яких скоригував митну вартість товарів із урахуванням рішення митного органу зі сплатою як фінансової гарантії різниці між сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, заявленою декларантом, та сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною відповідачем.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.06.2023 відкрито провадження в адміністративній справі №320/20525/23 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, витребувано докази по справі від позивача та відповідача.

Відповідач позов не визнав, у відзиві на позовну заяву зазначив, що під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості за митними деклараціями від 06.03.2023 № 23UA63U0 та № 23UA87U5 ним встановлено, що подані до митного оформлення документи не містили об`єктивних та достовірних відомостей для підтвердження числового значення заявленої митної вартості товарів та містили розбіжності.

У зв`язку з цим відповідач вважає, що спірні рішення прийняті митним органом з урахуванням вимог чинного законодавства України, в межах повноважень, наданих йому законами України та підзаконними нормативно-правовими актами.

Позивач надав відповідь на відзив, у якій підтримав свою позицію, викладену в позовній заяві.

Розглянувши подані документи й матеріали, всебічно й повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи й вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «РЕНТООФІС» (ідентифікаційний код 33540678, місцезнаходження: 01024, м. Київ, вул. Чикаленка Євгена, буд. 23-А) зареєстровано в якості юридичної особи 28.04.2005, номер запису 0003917 за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Судом встановлено, що між продавцем компанією Shanghai G-STAR SportsCo., Ltd., (КНР) та позивачем Товариством з обмеженою відповідальністю «РЕНТООФІС» було укладено зовнішньоекономічний контракт від 01.09.2022 № 1-RG-STAR, за умовами якого продавець продає, а позивач купує спортивне обладнання, фітнес-аксесуари, спортивний одяг, взуття та аксесуари і оплачує за нього на умовах і відповідно до правил Інкотермс 2010 у кількості, асортименті і за цінами, вказаними в проформах-інвойсах до цього контракту, які є його невід`ємними частинами.

На виконання вказаного контракту на митну територію України на адресу позивача згідно з рахунком-фактурою (інвойсом) від 15.01.2023 № GPI-2105039-1 надійшов вантаж: тренажери із змінними механізмами обтяження, інвентар та приладдя для заняття фізкультурою, гімнастикою або атлетикою загальною вартістю 94 676,25 доларів США на умовах поставки FOB,Xiamen (КНР).

Перевезення товарів здійснювалось у контейнерах №№ TCNU2731946 та HASU4128022 з порту Xiamen (КНР) до порту Гданськ (Республіка Польща) морським транспортом, а у подальшому - двома автомобілями з державними реєстраційними номерами AC9197CB/AC6959XF та BC4452OE/RJA1814P.

З метою митного оформлення товару 06.03.2023 Київській митниці уповноваженим представником позивача Товариством з обмеженою відповідальністю «НАВІС ГРУП» подано митні декларації:

№ 23UA63U0 (референтний номер 2451) на частину товару вартістю 43879,25 доларів США, а саме: фітнес-станція MaxxPro FS2050S 115 шт, велотренажер OS 34 шт, лава для жиму MaxxPro BB1012 130 шт, лава для пресу MaxxPro PB100C 180 шт, лава для жиму MaxxPro BB1011 80 шт;

№ 23UA87U5 (референтний номер 2223) на частину товару вартістю 43879,25 доларів США, а саме: фітнес станція багатофункціональна MaxxPro FS1050B - 100 шт та велотренажер OS MaxxPro MB5 116 шт.

У графах 12 поданих митних декларацій заявлено митну вартість товару в гривнях за курсом НБУ на день подання, а саме: в митній декларації № 23UA63U0 (референтний номер 2451) 1 745 549,90 грн, в митній декларації № 23UA87U5 (референтний номер 2223) 1 998 041,72 грн.

На підтвердження заявленої митної вартості товару митному органу були подані документи, зазначені в графах 44 митних декларацій, зокрема:

(0380) рахунок-фактура (інвойс) №GPI-2105039-1 від 15.01.2023;

(0705) коносамент №224474995(BW23010182) від 18.01.2023;

(0730) автотранспортна накладна №4348 від 02.03.2023;

(0730) автотранспортна накладна б/н від 01.03.2023;

(3001) банківський платіжний документ, що стосується товару № TF0104 від 04.01.2023;

(3001)банківський платіжний документ, що стосується товару № TF11862DE0220915 від 15.09.2023;

(3004) рахунок-фактура про надання транспортно-експедиційних послуг № 596 від 01.03.2023;

(3004) рахунок-фактура про надання транспортно-експедиційних послуг № 597 від 02.03.2023;

(3007) документ, що підтверджує вартість перевезення товару № 9090-1 від 03.03.2023;

(3007) документ, що підтверджує вартість перевезення товару № 9090-2 від 03.03.2023;

(3014) прайс-лист продавця б/н від 01.09.2022;

(4100) зовнішньоекономічний договір (контракт) купівлі-продажу товарів №1-RG-STAR від 01.09.2022;

(4301) договір (контракт) про перевезення № 00527/23 від 28.02.2023;

(4301) договір (контракт) про перевезення № 2952/04/226 від 11.04.2022;

(9000) видаткова накладна № 3від 06.03.2023;

(9000) видаткова накладна № 7від 06.03.2023;

(9610) копія митної декларації країни відправлення № 00033411 від 15.01.2023.

Розглянувши подані позивачем документи митний орган направив позивачеві електронні повідомлення, у яких зазначив, що ним за результатами опрацювання документів, поданих разом із митною декларацією, встановлено, що надані документи містять розбіжності та не містять достовірних та об`єктивних відомостей, які б підтверджували числові значення складових митної вартості товарів.

Посилаючись на положення частин другої та третьої статті 53, статей 54 та 57 Митного кодексу України, митний орган витребував від позивача наступні додаткові документи для підтвердження митної вартості імпортованого товару: - якщо рахунок сплачено, банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; - рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); - за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; - транспортні (перевiзнi) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять вiдомостi про вартість перевезення оцінюваних товарів, в тому числі документи що містять відомості про вартість навантажувально розвантажувальних робіт; - каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; - якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять вiдомостi про вартістьстрахування; - ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; - копію митної декларації країни відправлення; - висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

У відповідь на пропозицію відповідача про надання додаткових документів позивач листами від 06.03.2023 № 06/03.1 та 07.03.2023 № 07/03 повідомив відповідача про надання усіх необхідних для підтвердження митної вартості документів.

06.03.2023 відповідачем були прийняті рішення про коригування митної вартості товарів від №№ UA100380/2023/000065/2 та UA100380/2023/000066/2, в яких зазначено, що документи надані не в повному обсязі і містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості та не підтверджують всі числові значення складових митної вартості товарів чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Як вбачається з граф 28 та 30, 33 оскаржуваних рішень заявлену декларантом митну вартість товару збільшено відповідачем із застосуванням шостого «резервного» методу визначення митної відповідно до статті 64 Митного кодексу України:

- згідно з рішенням № UA100380/2023/000065/2- товару № 1 з 29279,19 до 50008,00 доларів США,товару № 2 з 18454,38 до 23126,05 доларів США;

- згідно з рішенням № UA100380/2023/000066/2 - з 54638,18 до 70691,76 доларів США за курсом НБУ на день прийняття кожного з рішень.

Джерелом інформації, яким користувався відповідач були:

для оскаржуваного рішення № UA100380/2023/000065/2 митні декларації від 16.02.2023 № UA209190/2023/8167 та від 15.12.2022 № UA500500/2022/46053 (митна вартість товару № 1 3,76 USD/кг., товару №2 3,78 USD/кг);

для оскаржуваного рішення № UA100380/2023/000066/2 митна декларація від 16.02.2023 № UA209190/2023/8167 (митна вартість товару № 1 3,76 USD /кг).

З метою випуску товару у вільний обіг у порядку, передбаченому частиною сьомою статті 55 та частиною другою статті 263 Митного кодексу України, позивач з урахуванням зроблених відповідачем коригувань подав нові митні декларації з сплатою різниці між сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, заявленою декларантом, та сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною відповідачем, а саме: від 06.03.2023 № 23UA81U8 у розмірі 297 235,07 грн та від 06.03.2023 № 23UA82U7 у розмірі 187 858,23 грн.

Обґрунтовуючи підстави неприйняття заявленої позивачем митної вартості товару, митний орган у графах 33 спірних рішень вказав, що декларантом до митного оформлення не надано всіх необхідних документів, які підтверджують митну вартість товарів та документи не містять достовірних та об`єктивних відомостей, які б підтверджували числові значення складових митної вартості.

Не зважаючи на те, що товари були вивезені з Китайської Народної Республіки на виконання одного контракту на підставі одної декларації країни відправлення, одним логістичним маршрутом, за тотожними документами, обсяг та зміст претензій відповідача до наданих документів є різними.

У кожному з оскаржуваних рішень відповідач вказує, що:

згідно з пунктом 1 контракту від 01.09.2022 № 1-RG-STAR покупець купує товар за цінами, вказаними в проформа-інвойсі, однак до митного оформлення такого документу не подано;

в довідках про транспортні витрати вказано інформацію про перевезення вантажу за коносаментом BW23010182, проте, у митних деклараціях зазначено реквізити іншого коносаменту;

в поданому рахунку-фактурі (інвойсі) від 15.01.2023 № GPI-2105039-1 вказано ціну товару за одиницю, що відрізняється від ціни товару в митній декларації. Також у рахунку-фактурі міститься невідповідність загальної вартості товару при добутку ціни товару за одиницю та його кількості;

надана декларантом митна декларація країни відправлення не підтверджує цифрові значення ціни товару;

банківські платіжні документи від 15.09.2023 № TF11862DE0220915 та від 04.01.2023 № TF0104 не містять реквізитів, необхідних для ідентифікації даної партії товарів, оскільки в них зазначена інформація про номер та дату рахунку GPI-2207055, який до митного оформлення не надано;

в оскаржуваному рішенні № UA100380/2023/000065/2 відповідач вказує, що в прайс-листі від 01.09.2022 вказано ціну товару за одиницю, що відрізняється від ціни товару в митній декларації, а в рішенні № UA100380/2023/000066/2 вказує, що цей прайс-лист не містить умов продажу щодо мінімальної партії товару, умов сплати та термінів відвантаження, що зазвичай пропонуються навіть у мережі Інтернет;

в оскаржуваному рішенні № UA100380/2023/000066/2 відповідач вказує,що:

- довідку про вартість транспортних послуг від 01.03.2023 № 9090-2 видано ТОВ «ФЕЙРЛОДЖІКС», при цьому згідно з міжнародною товарно-транспортною накладною (CMR) від 01.03.2023 б/н фактичним перевізником товару є ФОП « ОСОБА_1 », у зв`язку з чим робить висновок про ненадання декларантом вказаних у нормативно-правових актах документів для підтвердження транспортних витрат;

- заявлений за митною декларацією товар тренажери із змінними механізмами обтяження торговельної марки «MAXXXPRO», проте надані документи не містять відомостей щодо наявності/відсутності ліцензійних платежів за користування даною торгівельною маркою;

- надані декларантом видаткові накладні неможливо ідентифікувати з даною поставкою (оскільки найменування артикулів не відповідає даним, що заявлені в митній декларації).

У зв`язку з цим вважає, що документи, які підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості, не містять всіх даних відповідно до обраного методу визначення митної вартості.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що пов`язані із справлянням митних платежів, регулюються Митним кодексом України, Податковим кодексом України та іншими законами України з питань оподаткування.

Митний кодекс України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі МК України), встановлює порядок визначення митної вартості імпортованих товарів та правила її декларування, а також регулює правовідносини з приводу митного контролю та митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України.

Відповідно до частини першої статті 246 МК України метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Згідно з частиною третьою статті 318 МК України митний контроль передбачає виконання митними органами мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Митне оформлення розпочинається з моменту подання митному органу декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання митним органом від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію (частина перша статті 248 МК України).

У силу приписів частини першої статті 257 цього Кодексу декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії або їх електронні (скановані) копії, на які накладено електронний підпис декларанта або уповноваженої ним особи.

Частинами сьомою та восьмою статті 257 МК України передбачено, що перелік відомостей, що підлягають внесенню до митних декларацій, обмежується лише тими відомостями, які є необхідними для цілей справляння митних платежів, формування митної статистики, а також для забезпечення додержання вимог цього Кодексу та інших законодавчих актів.

Митне оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення здійснюється митними органами на підставі митної декларації, до якої декларантом залежно від митних формальностей, установлених цим Кодексом для митних режимів, та заявленої мети переміщення вносяться відомості, передбачені частиною восьмою вказаної статті, у тому числі відомості про найменування товару, код товару згідно з УКТ ЗЕД, фактурну вартість товарів, митну вартість товарів та метод її визначення.

За змістом статей 49, 50 МК України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Відомості про митну вартість товарів використовуються, зокрема, для нарахування митних платежів.

У відповідності з частинами 4 та 10 статті 58 МК України митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, із додаванням витрат (складових митної вартості), якщо вони не включалися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, зазначених в частині 10 вказаної статті, зокрема витрат на транспортування оцінюваних товарів до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України (пункт 5 частини 10 статті 58 МК України).

Митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу. Митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу (частини 1 та 2 статті 51 МК України).

Так частинами 1 - 3 статті 57 МК України передбачено, що визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Згідно із частинами 1 - 2 статті 58 МК України метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо: 1) немає жодних обмежень щодо прав покупця (імпортера) на використання оцінюваних товарів, за винятком тих, що: а) встановлюються законом чи запроваджуються органами державної влади в Україні; б) обмежують географічний регіон, у якому товари можуть бути перепродані (відчужені повторно); в) не впливають значною мірою на вартість товару; 2) щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів; 3) жодна частина виручки від будь-якого подальшого перепродажу, розпорядження або використання товарів покупцем не надійде прямо чи опосередковано продавцеві, якщо тільки не буде зроблено відповідне коригування з урахуванням положень частини десятої цієї статті; 4) покупець і продавець не пов`язані між собою особи або хоч і пов`язані між собою особи, однак ці відносини не вплинули на ціну товарів.

Метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.

У разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58 - 63 цього Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GATT) (частина 1 статті 64 «Резервний метод» МК України).

Відповідно до частини 2 статті 52 МК України декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: 1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; 2) подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; 3) нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації.

За змістом частин 1 - 2 статті 53 МК України у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає митниці документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.

Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

У відповідності з правилами заповнення графи 20 декларації митної вартості, затвердженими наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2012 № 599 «Про затвердження Форми декларації митної вартості та Правил її заповнення», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.06.2012 за № 984/21296 (далі Наказ № 599), до зазначених в пункті 6) частини другої статті 53 МК України транспортних (перевізних) документів, а також документів, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів можуть належати:

рахунок-фактура (акт виконаних робіт (наданих послуг) від виконавця договору (контракту) про надання транспортно-експедиційних послуг, що містить реквізити сторін, суму та умови платежу, інші відомості, відповідно до яких встановлюється належність послуг до товарів;

банківські та платіжні документи, що підтверджують факт оплати транспортно-експедиційних послуг відповідно до виставленого рахунка-фактури;

калькуляція транспортних витрат (якщо перевезення товарів здійснюється з використанням власного транспортного засобу), що містить відомості про маршрут перевезення, його протяжність у кілометрах до місця ввезення на митну територію України та по митній території України, розмір тарифної ставки на перевезення за одиницю виміру (вагу) товару за 1 кілометр маршруту.

Якщо відсутні будь-які відомості про фактичні витрати на транспортування оцінюваних товарів до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України, для розрахунку зазначених витрат використовуються тарифи, які застосовуються перевізниками для відповідного виду транспорту, що діяли на дату транспортування товару.

У разі якщо документи, зазначені у частині другій статті 53 МК України, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митниці зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини (частина 3 статті 53 МК України)..

Забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті. Декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження заявленої ними митної вартості товару (частини 5 - 6 статті 53 МК України).

Згідно з частинами 1 - 3 статті 54 МК України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митницею під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.

Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу.

За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів митниця визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.

В той же час частиною 6 зазначеної статті передбачено, що митниця може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: 1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; 2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; 4) надходження до митного органу документально підтвердженої офіційної інформації органів митних органів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.

У відповідності до частин 1 та 2 статті 55 МК України рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається митницею у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо митним органом у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.

Прийняте митницею письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити: 1) обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано; 2) наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом; 3) вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених частиною третьою статті 53 цього Кодексу, за умови надання яких митна вартість може бути визнана митним органом; 4) обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої митним органом, та фактів, які вплинули на таке коригування; 5) інформацію про: а) право декларанта або уповноваженої ним особи на випуск у вільний обіг товарів, що декларуються: у разі згоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю, визначеною митним органом; у разі незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до розділу X цього Кодексу в розмірі, визначеному митним органом відповідно до частини сьомої цієї статті; б) право декларанта або уповноваженої ним особи оскаржити рішення про коригування заявленої митної вартості до органу вищого рівня відповідно до глави 4 цього Кодексу або до суду.

У разі відмови у прийнятті митної декларації посадовою особою митниці заповнюється картка відмови у прийнятті митної декларації за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Один примірник зазначеної картки невідкладно вручається (надсилається) декларанту або уповноваженій ним особі (частина 12 статті 264 МК України).

Отже, митниця при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості зобов`язана перевірити складові числового значення митної вартості, правильність розрахунку, здійсненого декларантом, упевнитись в достовірності та точності заяв, документів чи розрахунків, поданих декларантом, а також відсутності обмежень для визначення митної вартості за ціною договору, наведених у статті 58 МК України (у разі визначення декларантом митної вартості імпортованого товару за першим методом).

При цьому, митниця має право відійти від наведених вище законодавчих обмежень, пов`язаних з перевіркою основного переліку документів, які підтверджують митну вартість товарів, та витребувати від декларанта додаткові документи лише у тому випадку, якщо надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або ці документи не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, або ж у разі якщо митний орган має обґрунтовані підстави вважати, що існуючий взаємозв`язок між продавцем і покупцем вплинув на заявлену декларантом митну вартість.

Водночас приписи МК України зобов`язують митницю зазначити конкретні обставини, які викликали сумніви у достовірності заявленої митної вартості товарів, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких зможе усунути сумніви у їх достовірності.

Суд зазначає, що в електронних повідомленнях декларанту відповідач, не визнаючи надані декларантом документи достатніми для підтвердження митної вартості товарів, вимагав надати додаткові документи, а саме:- якщо рахунок сплачено, банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; - рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); - за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; - транспортні (перевiзнi) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартiсть товару, а також документи, що містять вiдомостi про вартiсть перевезення оцiнюваних товарiв, в тому числі документи що містять відомості про вартість навантажувально розвантажувальних робіт; - каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; - якщо здiйснювалося страхування, - страховi документи, а також документи, що мiстятьвiдомостi про вартiсть страхування; - ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; - копiю митної декларацiї країни вiдправлення; - висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

У зв`язку з цим суд враховує правовий висновок Верховного Суду, який міститься в постанові від 14.04.2021 у справі № 820/4849/16 та полягає в тому, що в запиті про надання додаткових документів митний орган повинен вказати, які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, чому з поданих документів неможливо встановити дані складові, та які документи є необхідними для підтвердження того чи іншого показника. Аналогічні висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах містяться і у постановах Верховного Суду від 21.04.2021 у справі № 820/263/17 та у справі № 809/1838/15.

Витребовуючи у позивача додаткові документи, відповідач не пояснив, які складові митної вартості товарів є непідтвердженими, чому з поданих документів неможливо встановити дані складові, та як додаткові документи мають підтвердити той чи інший показник.

Суд звертає увагу, що виходячи із згаданих правових висновків Верховного Суду відсутність в електронному повідомленні про надання додаткових документів належного обґрунтування відповідачем причин та суті запиту додаткових документів свідчить про порушення ним наведених приписів МК України, що регламентують процедуру контролю правильності визначення митної вартості.

Суд відхиляє доводи відповідача в обґрунтування правомірності оскаржуваних рішень на не надання до митного оформлення проформи-інвойса у зв`язку з наступним.

Згідно з пунктом 3 частини 2 статті 53 МК України документом, який підтверджує митну вартість товарів, є рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу).

У відповідності з правовим висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 810/692/17, у міжнародній комерційній практиці інвойс (рахунок-фактура) - документ, що надається продавцем покупцеві та містить перелік товарів, їх кількість і ціну, за якою вони поставлені покупцеві, формальні особливості товару (колір, вага ті інші), умови поставки і відомості про відправника та одержувача. Виписка інвойсу свідчить про те, що (крім випадків, коли постачання здійснюється по передоплаті) у покупця з`являється обов`язок оплати товару відповідно до зазначених умовами, а також про те, що товар відвантажено відповідно до умов поставки.

Фактично інвойс є розрахунково-платіжним документом, що передбачає виставлення певних сум до оплати покупцям за товари, що поставляються (або вже фактично поставлені) чи послуги, що надаються (або фактично надані).

В оскаржуваних рішеннях відсутні будь-які пояснення щодо питань, з`ясування яких мав забезпечити не наданий до митного оформлення проформа-інвойс.

З урахуванням викладеного та з огляду на надання відповідачу рахунка-фактури (інвойсу) №GPI-2105039-1 від 15.01.2023, товаросупровідних документів, зокрема, коносаменту №BW23010182 від 18.01.2023, міжнародних товарно-транспортних накладних від №4348 від 02.03.2023 та б/н від 01.03.2023, а також враховуючи, що задекларований позивачем товар є об`єктом купівлі-продажу, у відповідача не було підстав для витребування та оцінки проформи інвойса.

Отже, висновки митного органу про відсутність можливості встановити ціну товару, яка згідно положеннями контракту від 01.09.2022 № 1-RG-STAR, встановлюється в проформі-інвойсі, є безпідставними.

При цьому суд враховує, що відомості про імпортовані позивачем товари, вказані у рахунку-фактурі (інвойсі) від 15.01.2023 №GPI-2105039-1 співпадають з відомостями, наявними в проформа-інвойсі від 13.09.2022 № GPI-2207055.

Наведені відповідачем в оскаржуваних рішеннях в обґрунтування сумнівів у правильності розрахунку заявлених митних вартостей доводи про те, що в довідках про транспорті витрати № 9090-1 від 03.03.2023 та № 9090-2 від 03.03.2023 вказано інформацію про перевезення вантажу за коносаментом BW23010182, проте, у митних деклараціях від 06.03.2023 № 23UA63U0 (референтний номер 2451), № 23UA87U5 (референтний номер 2223) зазначено реквізити іншого коносаменту, суд відхиляє у зв`язку з таким.

Дослідивши коносамент від 18.01.2023 , що надавався до митного оформлення суд встановив зазначення на ньому двох номерів НОМЕР_1 та B/L №BW23010182.

Однак, зазначення декларантом в митній декларації одного з цих двох номерів не є таким, що унеможливлює співставлення зазначеного коносаменту з довідками про транспортні витрати та не впливає на процедури визначення митної вартості товару та контролю її правильності.

Щодо доводів відповідача стосовно зазначення в поданому рахунку-фактурі (інвойсі) від 15.01.2023 № GPI-2105039-1 ціни товару за одиницю, що відрізняється від ціни товару в митній декларації та наявності невідповідності загальної вартості товару при добутку ціни товару за одиницю та його кількості, суд зазначає таке.

Виключний перелік документів, що надаються для підтвердження заявленої митної вартості товарів та розбіжності, в яких можуть бути підставою для витребовування додаткових документів, визначений в частині другій статті 53 МК України.

Митна декларація не належить до таких документів.

У відповідності з пунктом 20 частини першої статті 4 МК України митна декларація - заява встановленої форми, в якій особою зазначено митну процедуру, що підлягає застосуванню до товарів, та передбачені законодавством відомості про товари, умови і способи їх переміщення через митний кордон України та щодо нарахування митних платежів, необхідних для застосування цієї процедури.

Відповідно до пункту 2 Положення про митні декларації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2012 № 450 товари декларуються шляхом подання митному органу митної декларації за формою єдиного адміністративного документа відповідно до додатка I до Конвенції про спрощення формальностей у торгівлі товарами 1987 року.

Бланк єдиного адміністративного документа не містить графи, в яких має зазначатись інформація щодо ціни товару за одиницю, зокрема передбачає графу 22 «Валюта і загальна сума за рахунком» та графу 42 «Ціна товару».

У відповідності до Порядку заповнення митних декларацій за формою єдиного адміністративного документа, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.05.2012 № 651,

- у правому підрозділі графи 22 зазначається сума наведених у графах 42 єдиного адміністративного документа і додаткових аркушів митної декларації фактурних вартостей задекларованих товарів у валюті, код якої зазначений у лівому підрозділі графи;

- у графі 42 наводиться фактурна вартість товару у валюті, в якій складені рахунки або інші документи, які визначають вартість товару.

Суд звертає увагу, що на виконання вказаних норм законодавства митні декларації, яких стосуються оскаржувані рішення, у графі 42 містять інформацію про фактурну вартість товарів, яка обрахована шляхом множення ціни одиниці товару на його кількість, та яка відповідає даним, зазначеним в рахунку-фактурі (інвойсі) від 15.01.2023 № GPI-2105039-1.

Також суд критично сприймає таку вказану відповідачем підставу коригування митної вартості товару як те, що надана декларантом митна декларація країни відправлення не підтверджує цифрові значення ціни товару.

В силу положень частини 2 та 3 статті 53 МК України декларація країни відправлення є додатковим документом, на підставі якого митний орган за наявності розбіжностей в основних документах (частина 2 статті 53 МК України) перевіряє митну вартість товарів.

Наявність розбіжностей може бути підставою для витребування додаткових документів лише якщо такі розбіжності містяться в основних документах (частина 2 стаття 53 МК України), які підтверджують митну вартість.

Суд погоджується з доводами позивача про те, що зміст форми експортної декларації країни відправлення від позивача не залежить, і вона містить відомості про товар в обсязі, передбаченому законодавством країни відправлення.

Одночасно суд звертає увагу, що пославшись в оскаржуваних рішеннях на непідтвердження цифрових значень ціни товару, відповідач не вказав, що ціна одиниці кожного з імпортованих позивачем товарів у декларації країни відправлення є нижчою за цю ціну, вказану в рахунку-фактурі (iнвойсі) від 15.01.2023 № GPI-2105039-1, з урахуванням якої декларувалися товари та визначалася їх митна вартість.

Виходячи з наведеного, суд не приймає вищевказану обставину, як підставу для коригування митної вартості.

Надаючи оцінку доводам відповідача про те, що банківські платіжні документи від 15.09.2023 № TF11862DE0220915 та від 04.01.2023 № TF0104 не містять реквізитів, необхідних для ідентифікації партії товарів, оскільки в них зазначена інформація про номер та дату рахунку GPI-2207055, який до митного оформлення не надано суд виходить з такого.

У відповідності з правовим висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 10 листопада 2020 року у справі №280/1746/19, у процедурах контролю за митною вартістю товару предметом доказування є ціна товару та інші складові митної вартості товару. Умови, на яких повинна здійснитися оплата за товар, якщо вони безпосередньо не впливають на ціну товару, останньої не стосуються. У зв`язку з цим розбіжності щодо умов оплати товару у документах, доданих до митної декларації на підтвердження митної вартості, не є тими розбіжностями (суперечностями), які є підставою для витребування контролюючим органом додаткових документів, якщо інші документи в сукупності не викликають сумнів в достовірності задекларованої митної вартості.

Банківські платіжні документи від 15.09.2023 № TF11862DE0220915 та від 04.01.2023 № TF0104 за сумою платежів та за вказівкою в них на контракт №1-RG-STAR від 01.09.2022 ідентифікуються із заявленим до митного оформлення товаром.

Дослідивши надану позивачем до матеріалів справи копію проформа-інвойсу №GPI-2207055 від 13.09.2022, суд враховує ідентичність розміру зазначеної в ньому ціни товару з розміром, вказаним в рахунку-фактурі (інвойсі) від 15.01.2023 № GPI-2105039-1, та сумою платежів згідно з банківськими платіжними документами від 15.09.2023 № TF11862DE0220915 та від 04.01.2023 № TF0104.

Стосовно доводів відповідача щодо неналежного змісту прайс-листа б/н від 01.09.2022 суд враховує правовий висновок Верховного Суду, що міститься в постанові від 23.10.2020 у справі № 810/690/17, згідно з яким прайс-лист, по-перше, не є основним документом відповідно до частини другої статті 53 МК України, який підтверджує митну вартість товарів, по-друге, прайс-лист це довідник цін (тарифів) на товари та/або види послуг, який адресований невизначеному колу покупців, а по-третє, жодним нормативним актом, в тому числі і міжнародним, не встановлено вимоги до форми та змісту прайс-листів, тобто прайс-лист є документом довільної форми, а тому митний орган не може посилатись на неповноту чи обмеженість відомостей у прайс-листі, як на підставу для коригування митної вартості товару.

Суд вважає, що доводи відповідача стосовно неподання декларантом документів від безпосереднього перевізника не заслуговують на увагу у зв`язку з таким.

Відповідно до Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» експедитори для виконання доручень клієнтів можуть укладати договори з перевізниками, портами, авіапідприємствами, судноплавними компаніями тощо, які є резидентами або нерезидентами України (частина 2 стаття 4).

Згідно з частиною 4 статті 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» у разі залучення експедитором до виконання його зобов`язань за договором транспортного експедирування іншої особи у відносинах з нею експедитор може виступати від свого імені або від імені клієнта.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою забезпечення транспортування товарів між позивачем та ТОВ «ФЕЙРЛОДЖІКС» був укладений договір про транспортно-експедиторське обслуговування від 28.02.2023 № 00527/23.

Згідно з пунктами 2.1.1 та 2.1.3 вказаного договору ТОВ «ФЕЙРЛОДЖІКС»:

- за плату та за рахунок клієнта організовує перевезення його вантажів на умовах, погоджених сторонами, а також надає інші послуги клієнту за погодженням сторін;

- укладає від свого імені або від імені клієнта та за рахунок клієнта договори з портами, перевізниками та іншими організаціями на перевезення, перевалку, зберігання вантажів та додаткові роботи та послуги, передбачені заявкою, в т.ч. переупакування, перемаркування, ремонт тари, завантаження та розвантаження контейнерів, відбір проб та зразків, зважування, фумігацію, дезактивацію, визначення кількості та якості, сертифікацію, страхування вантажів і контейнерів.

Вказані положення договору свідчать, що, організовуючи автомобільне перевезення товарів шляхом залучення іншого перевізника, ТОВ «ФЕЙРЛОДЖІКС» діяло в межах договору, укладеного з позивачем.

У зв`язку з цим позивач не має договірних стосунків з ФОП « ОСОБА_1 », інформацію про якого містить міжнародна товарно-транспортна накладна (CMR) від 01.03.2023 б/н, та відповідно не має можливості та не повинен надавати договір з ним.

Враховуючи, що згідно договору про надання-транспортно-експедиційних послуг від 28.02.2023 № 00527/23 експедитором здійснювалась організація перевезення товару з залученням стороннього перевізника, у відносинах з яким експедитор виступав від свого імені, то всі розрахунки позивач здійснював з експедитором та отримував від нього всі документи на підтвердження вартості перевезення.

За наявності довідок про транспортні витрати № 9090-1 та 9090-2 від 03.03.2023, рахунків на оплату транспортно-експедиційних послуг № 596 від 01.03.2023 та № 597 від 02.03.2023 суд погоджується з доводами позивача, що неподання декларантом документів на підтвердження витрат на перевезення від безпосереднього перевізника, з яким у позивача відсутні договірні відносини, не є підставою для коригування митної вартості.

Що стосується доводів відповідача про ненадання декларантом для підтвердження транспортних витрат документів, вказаних у нормативно-правових актах, зокрема, у наказі Міністерства фінансів України від 24.05.2012 № 599 «Про затвердження Форми декларації митної вартості та Правил її заповнення», зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 18.06.2012 за № 984/21296 (далі наказ №599), суд зазначає таке.

Згідно з пунктом 6 частини 2 статті 53 МК України документами, які підтверджують митну вартість товарів, є транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів.

У відповідності до правил заповнення графи 20 декларації митної вартості, затверджених наказом 599, до зазначених в пункті 6) частини 2 статті 53 МК України транспортних (перевізних) документів, а також документів, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів можуть належати:

рахунок-фактура (акт виконаних робіт (наданих послуг) від виконавця договору (контракту) про надання транспортно-експедиційних послуг, що містить реквізити сторін, суму та умови платежу, інші відомості, відповідно до яких встановлюється належність послуг до товарів;

банківські та платіжні документи, що підтверджують факт оплати транспортно-експедиційних послуг відповідно до виставленого рахунка-фактури;

калькуляція транспортних витрат (якщо перевезення товарів здійснюється з використанням власного транспортного засобу).

Наведений у наказі №599 перелік документів, що надаються декларантом для підтвердження витрат на транспортування, з огляду на застосовану для його конкретизації конструкцію «можуть належати» не є вичерпним.

Оскільки законодавством про державну митну справу не визначено вичерпного переліку документів, що надаються декларантом на підтвердження розміру витрат на транспортування товарів, надані відповідачу рахунки на оплату транспортних послуг та довідки про транспортні витрати є належними та допустимими доказами розміру таких витрат.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом в постанові від 31.05.2019 у справі № 804/16553/14.

Також, як підставу коригування митної вартості товару відповідач зазначає те, що заявлений за митною декларацією товар тренажери із змінними механізмами обтяження, позначений торговельною маркою «MAXXXPRO», а надані документи не містять відомостей щодо наявності/відсутності ліцензійних платежів за користування даною торгівельною маркою.

Суд критично ставиться до такої підстави коригування митної вартості з огляду на таке.

Згідно з частиною 4 статті 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

У відповідності до частини 1 статті 1109 Цивільного кодексу України ліцензійний договір це договір передачі права використання щодо об`єкта інтелектуальної власності.

Таким чином контракт купівлі-продажу товарів може містити інформацію про наявність такої складової митної вартості товару, як ліцензійні платежі, тоді, коли предмет купівлі-продажу містить об`єкт права інтелектуальної власності.

Згідно з пунктом 3 Порядку включення суми роялті та інших ліцензійних платежів до ціни, що фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, під час визначення їх митної вартості, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2012 № 446, сума роялті та інших ліцензійних платежів під час визначення митної вартості оцінюваних товарів включається до ціни за таких умов:

- роялті та інші ліцензійні платежі стосуються оцінюваних товарів;

- покупець повинен сплачувати роялті та інші ліцензійні платежі прямо чи опосередковано, що є умовою продажу оцінюваних товарів незалежно від того чи закріплена така умова в договорі купівлі-продажу оцінюваних товарів;

- сума роялті та інших ліцензійних платежів не включена до ціни.

Жодних висновків про наявність вказаних умов оскаржувані рішення відповідача не містять.

Також суд відхиляє доводи відповідача про те, що неможливість ідентифікувати з даною поставкою наданих декларантом видаткових накладних від 06.03.2023 №№ 3 та 7 може бути підставою для коригування митної вартості.

Як зазначає позивач, видаткові накладні були надані відповідачу декларантом ініціативно з метою підтвердження рівня цін товарів, що імпортуються позивачем з метою подальшого постачання іншим підприємствам.

У передбачених статтею 53 МК України переліках документів, які підтверджують митну вартість товарів та які в установлених випадках можуть додатково витребуватись митним органом, видаткова накладна відсутня.

Тому включена ініціативно до пакету документів видаткова накладна не може використовуватись відповідачем для обґрунтування своїх висновків про наявність розбіжностей у наданих до митного оформлення документах

Суд критично ставиться до інших зауважень відповідача щодо наданих документів, які підтверджують митну вартість товару, адже на таких зауваженнях не може ґрунтуватись спростовування заявленого позивачем рівня митної вартості товару, який підтверджується наданими належними та допустимими доказами у їх сукупності.

Проаналізувавши доводи митного органу, що слугували підставою для відмови у визнанні митної вартості, заявленої позивачем, суд дійшов висновку, що відповідач не довів, що позивачем було заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість імпортованих товарів, та що в документах, поданих позивачем до митного оформлення, були відсутні відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомості щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари.

У відповідності з ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зі змісту спірних рішень відповідача від 06.03.2023 №UA100380/2023/000065/2 та №UA100380/2023/000066/2 вбачається, що митний орган не надав належної оцінки поданим документам та не встановив конкретних обставин та фактів, які перешкоджають митному оформленню товару за основним методом визначення митної вартості.

Водночас, матеріалами справи підтверджується, що визначена позивачем у відповідних митних деклараціях митна вартість товарів базується на об`єктивних, документально підтверджених даних і піддається обчисленню.

Отже, висновки відповідача щодо документального непідтвердження позивачем заявленої в митних деклараціях від 06.03.2023 № 23UA63U0 (референтний номер 2451), № 23UA87U5 (референтний номер 2223) митної вартості імпортованих товарів є необґрунтованими, а подальше коригування їх митної вартості є протиправним.

Будь-яких переконливих аргументів та доказів, які б викликали обґрунтовані сумніви в достовірності проведеного позивачем розрахунку митної вартості товарів за ціною договору відповідачем не наведено та не надано, a інших обставин, які б впливали на значення задекларованої позивачем митної вартості товарів судом не встановлено.

За таких обставин прийняті відповідачем рішення про коригування митної вартості товарів від 06.03.2023 №UA100380/2023/000065/2 та №UA100380/2023/000066/2 підлягають визнанню протиправними та скасуванню, а позов задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 7276,40 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №242від 08.06.2023. Вказана сума судового збору підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Київської митниці.

Згідно з частиною першою статті 132 КАС України до судових витрат крім судового збору належать витрати, пов`язані з розглядом справи.

Частиною третьою статті 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно з частиною першою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 134 КАС України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною п`ятою статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною сьомою вказаної статті передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 КАС України).

При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Верховний Суд у додатковій постанові від 12.09.2018 у справі №810/4749/15 зазначив, що з аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Також Верховний Суд у постанові від 22.12.2018 (справа №826/856/18) зазначив про те, що розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (заява №71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (заява №72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява №66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Laventsvs. Latvia (заява №58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Крім того, у справі «East/WestAllianceLimited проти України» Європейський суд з прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії», заява №34884/97, пункт 30).

У пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» №5076-VI від 05 липня 2012 року (далі Закон 5076) договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Таким чином, договір про надання правничої допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Відповідно до статті 30 Закону 5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставин. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

На підтвердження розміру понесених судових витрат позивач надав до суду договір про надання професійної правничої (правової) допомоги вiд 17.07.2022 № 07/22/33540678, укладений з адвокатським бюро «Олег Зудінов та партнери», рахунок від 08.06.2023 №08-06 та платіжну інструкцію від 08.06.2023 № 241 про сплату 15650,00 грн.

Судом встановлено, що за умовами зазначеного договору адвокатське бюро «Олег Зудінов та партнери» взяло на себе зобов`язання надавати позивачу професійну правничу (правову) допомогу, що полягає у складанні процесуальних документів та представництві з питань, що пов`язані з оскарженням в судовому порядку рішень митних органів про коригування митної вартості товарів (пункт 1.1. договору).

У відповідності із статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», сторони погодили, що за надання правової допомоги, клієнт сплачує бюро гонорар у фіксованих розмірах: в суді першої інстанції клієнт сплачує бюро гонорар у фіксованому розмірі, що дорівнює 15 000,00 грн; в суді апеляційної інстанції клієнт сплачує бюро гонорар у фіксованому розмірі, що дорівнює 10 000,00 грн; в суді касаційної інстанції клієнт сплачує бюро гонорар у фіксованому розмірі, що дорівнює 5 000,00 грн. Розмір гонорару є незмінним (пункти 4.1, 4.2 договору).

Фактичні витрати на відрядження, транспортні витрати, проживання в готелі, добові, поштові витрати, витрати на оплату судового збору, витрати на оплату послуг перекладачів та експертів тощо, пов`язані з предметом цього договору, оплачуються клієнтом окремо (пункт 4.3 договору).

Також сторони домовились, що з урахуванням способу обчислення гонорару акти прийому-передачі правової допомоги (виконаних робіт) ними не складаються, а належним підтвердженням надання передбаченої цим договором допомоги є матеріали відповідної судової справи (пункт 4.4. договору).

Суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, згідно з яким подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

З огляду на зазначене, суд вважає доведеним позивачем належними доказами, що ним понесені у цій справі витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15650,00 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідачем заявлено заперечення щодо розміру витрат на правничу допомогу.

В обґрунтування таких заперечень відповідач вказує, про не співмірність витрат на правничу допомогу зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами (послугами), витраченим адвокатом часом та ціною позову. Звертає увагу, що вартість адвокатських послуг становить 1/3 від ціни позову, що вважає неспівмірним. Також вважає, що обсяг доданих до позовної заяви доказів є досить незначним та не потребує багато часу для їх виготовлення та завірення копій. Вказує, що справа розглядається у порядку письмового провадження без проведення судових засідань, проведення додаткових процесуальних заходів тощо.

У зв`язку з цім вважає за доцільне зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає відшкодуванню.

Водночас, суд зазначає, що витрати на правничу допомогу в розмірі 15650,00 грн дорівнюють 3,22 % від ціни позову в розмірі 485093,30 грн, а не 1/3, як стверджує відповідач. При цьому, відповідач у відзиві на позовну заяву не вказує, на його думку, має бути розмір правничої допомоги, щоб відповідати критерію співмірності.

Суд враховує правовий висновок Верховного Суду, сформульований в пункті 36 постанови від 19.09.2019 у справі № 810/2760/17, згідно з яким з огляду на положення частини сьомої статті 134 КАС України саме відповідач у випадку заперечення ним зазначеного позивачем розміру витрат на правничу допомогу, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами.

Проте, у цій справі відповідачем не надано доказів, які б спростували відповідний розмір витрат позивача на правову допомогу.

Суд зазначає, що відповідач у своїх запереченнях щодо розподілу судових витрат не навів власного розрахунку або розміру витрат на правничу допомогу, який він вважає співмірним у цій справі. Відповідач не зазначив яким, на його думку, є співмірним розмір витрат на правову допомогу та не надав відповідного обґрунтування (ринкова вартість такого виду послуг тощо).

У зв`язку з викладеним суд вважає, що відповідачем не було спростовано правомірність заявленого позивачем до стягнення розміру витрат на правничу допомогу.

Суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у додатковій постанові від 05.09.2019 у справі № 826/841/17, у відповідності з яким метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.

Ураховуючи вищевикладене, а також фактичний об`єм виконаної роботи, суд вважає обґрунтованими заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу за рахунок Київської митниці в розмірі 15650,00 грн.

Отже, загальна сума судових витрат, які підлягають стягненню з Київської митниці на користь позивача складає 22926,40 грн.

Керуючись статтями 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати рішення Київської митниці про коригування митної вартості товарів від 06.03.2023 №UA100380/2023/000065/2 та від 06.03.2023 №UA100380/2023/000066/2.

3. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕНТООФІС» (ідентифікаційний код 33540678, місцезнаходження: 01024, м. Київ, вул. вул. Чикаленка Євгена, буд. 23-А) за рахунок бюджетних асигнувань Київської митниці (ідентифікаційний код 43997555, місцезнаходження: 03124, м. Київ, бульв. Вацлава Гавела, буд. 8А) судові витрати у розмірі 22926,40 грн. (двадцять дві тисячі дев`ятсот двадцять шість грн. 40 коп.).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Дудін С.О.