Справа № 480/11528/23
Суддя: В.О. Павлічек
Дата ухвалення: 2024-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2024 року Справа № 480/11528/23

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Павлічек В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/11528/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення ОСОБА_1 , з лав Збройних Сил України на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» згідно з поданим рапортом;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення, яким звільнити ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Позовні вимоги обгрунтовуються тим, що позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Позивач зазначає, що на даний момент на його утриманні знаходиться діти його дружини, ОСОБА_2 , а саме: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дружина позивача не перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення в Малиновському районні Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради та відповідно до бази даних особових рахунків на дітей не отримує ніяких видів державної соціальної допомоги по теперішній час.

Відповідно до довідки № 20 позивач мешкає за адресою АДРЕСА_1 , разом зі своєю дружиною ОСОБА_2 та її доньками: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

На підставі даних фактів позивачем було подано рапорт на звільнення з військової служби разом з відповідними додатками, але вказаний рапорт був повернутий без реалізації.

На рапорт про звільнення позивач отримав відповідь якою йому відмовлено у задоволенні рапорту про звільнення в запас.

Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки він проходить військову службу та був призваний до Збройних Сил України під час воєнного стану у рамках загальної мобілізації на підставі Указу Президента України №69/2022 від 24 лютого 2022 року. А отже військовослужбовці на підставі сімейних обставин звільняються на підставі підпунктом «г», пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", зокрема у разі перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Судом відкрито провадження у даній справі та визначено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

Представник відповідача надав суду відзив на позов, в якому проти позовних вимог заперечує та зазначає, що перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років є безумовною підставою для звільнення такого військовослужбовця з військової служби, крім випадків коли військовослужбовець виявив бажання продовжувати військову службу. Закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років.

Водночас позивач є батьком лише однієї дитини, щодо інших зазначених ним у позові дітей позивач є вітчимом, а відповідно до статті 268 СК, мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.

За таких обставин, у відповідача відсутні підстави для прийняття рішення про звільнення Позивача з військової служби, на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ.

Позивач своїм правом щодо надання відповіді на відзив не скористався.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему. У разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, ОСОБА_1 , був призваний до Збройних Сил України під час воєнного стану у рамках загальної мобілізації на підставі Указу Президента України №69/2022 від 24 лютого 2022 року та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді сапера інженерно- саперного відділення.

24.08.2023 позивачем було подано рапорт на звільнення з військової служби за підпунктом «г», пункту 2, частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" через такі сімейні обставини - у зв`язку з перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років (а.с. 27).

Листом від 31.08.2023 №2/7-889 позивача повідомлено, що командиром ВЧ НОМЕР_1 розглянуто його рапорт та відмовлено у задоволенні рапорту про звільнення в запас (а.с. 28). Підставою такої відмови зазначено ненадання позивачем доказів усиновлення дітей.

Не погодившись такою відмовою відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частиною 3 статті 1 Закону №2232-ХІІ передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина 5 статті 1 Закону №2232-ХІІ).

З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України від 12.05.2015 №389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено режим воєнного стану, який діє й на час розгляду справи судом.

Підстави звільнення з військової служби встановлені статтею 26 Закону №2232-ХІІ, підпунктом г) пункту 2 частини 4 якої встановлено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема: перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Отже, перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років є підставою для звільнення такого військовослужбовця з військової служби, крім випадків коли військовослужбовець виявив бажання продовжувати військову службу.

Аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що законодавець не ставить право військовослужбовця на звільнення з військової служби у залежність від того, чи рідні діти перебувають у нього на утриманні, водночас вирішальне значення має саме факт перебування дітей на утриманні.

24.08.2023 позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав рапорт про звільнення з військової служби у запас на підставі положень підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за сімейними обставинами, зокрема у зв`язку з перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Отже, предметом доказування в цій справі є доведеність факту перебування на утриманні позивача трьох дітей віком до 18 років та, як наслідок, наявність підстав для звільнення з військової служби під час воєнного стану.

Законом №2232-ХІІ не визначено поняття «утримання дітей», проте такі правовідносини є предметом регулювання Сімейного кодексу України.

Так, нормами глави 15 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено обов`язок матері, батька утримувати дитину та порядок виконання такого обов`язку.

Частиною 1 статті 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Тобто, закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб.

Обов`язок по утриманню зберігається також і у випадку позбавлення батьківських прав батьків (ч.2 ст.166 СК).

У випадку невиконання батьками обов`язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду (ст.181 СК України). При злісному ухиленні батьків від сплати аліментів вони підлягають притягненню до кримінальної відповідальності, відповідно до ст.164 КК України.

Отже, з викладеного вбачається, що у батьків дитини зберігається обов`язок утримання своєї дитини з моменту її народження до досягнення нею повноліття, при чому такий обов`язок не залежить від наявності зареєстрованого шлюбу між батьками, факту позбавлення батьківських прав.

Частиною 1 ст.121 СК України визначено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Як встановлено судом, позивач з 14.01.2020 перебуває у шлюбі із ОСОБА_6 (прізвище після шлюбу ОСОБА_7 ), що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 .

Позивач стверджує, що на його утриманні перебувають діти його дружини, ОСОБА_2 , а саме: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до свідоцтв про народження ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , їх батьком зазначено ОСОБА_8 (а.с. 20, 23).

При цьому, згідно витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, відомості про батька ОСОБА_3 та ОСОБА_4 записані відповідно до ч.1 ст.135 СК України (а.с. 21 - 22, 24 - 25).

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_5 , її батьком зазначено ОСОБА_9 (а.с. 17). Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, відомості про батька ОСОБА_5 записані відповідно до ч.1 ст.135 СК України (а.с. 18 - 19).

Отже з наданих доказів вбачається, що позивач не є рідним батьком дітей ОСОБА_2 , а є їх вітчимом.

Суд зазначає, що вітчим - це чоловік (нерідний батько) рідної матері дитини, з яким мати й дитина постійно проживають однією сім`єю.

Вітчим має правовий статус, що відрізняється від статусу батька, усиновлювача, опікуна та піклувальника.

Сімейне законодавство передбачає права та обов`язки щодо утримання вітчимом падчерки, пасинка (стаття 268 Сімейного кодексу України).

Так, відповідно до ч.1 статті 268 СК, мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.

Отже вітчим має обов`язок утримувати своїх падчерку та пасинків, лише за сукупності таких обставин: такі діти не мають матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер, або ж ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання; вітчим може надавати матеріальну допомогу.

Суд зазначає, що до матеріалів адміністративної справи не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не мають осіб, визначених ст.268 СК України або такі особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання,

Відтак суд доходить висновку, що позивач, який не є батьком цих дітей, не несе обов`язку щодо їх утримання, позаяк такий обов`язок за ним законодавчо відсутній і утримання вказаних дітей він може здійснювати лише з власної волі.

Оскільки ОСОБА_1 не надав суду доказів того, що він є опікуном чи усиновителем неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та має законодавчо встановлені обов`язки щодо них, в тому числі обов`язок по їх утриманню, тому підстави вважати, що на його утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей, відсутні.

Отже, враховуючи неподання позивачем до рапорту від 24.08.2023 документів, які підтверджують факт перебування на його утриманні трьох неповнолітніх дітей, відповідач правомірно відмовив йому у звільненні з військової служби під час дії воєнного стану на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень довів суду наявність правових підстав для відмови у задоволенні рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, розподіл судових витрат, понесених позивачем, відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення ОСОБА_1 , з лав Збройних Сил України на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» згідно з поданим рапортом; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення, яким звільнити ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.О. Павлічек