Справа № 140/387/24
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2024-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2024 року ЛуцькСправа № 140/387/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Смокович В. І., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 , позивач) звернулася з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 , відповідач) про визнання протиправними дії відповідача щодо невиплати позивачу компенсації втрати частини доходу за весь час затримки виплати індексації; зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму несвоєчасно виплаченої індексації за весь час затримки виплати за період з 30 червня 2016 року по день фактичної виплати 26 грудня 2023 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 з 30 червня 2016 року по 28 лютого 2018 року проходила військову службу у в/ч НОМЕР_1 та в період її проходження перебувала на фінансовому забезпеченні відповідача.

Вказує, що у відповідності до наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 26 квітня 2018 року №94, її виключено зі списків особового складу, всіх видів забезпечення з 26 квітня 2018 року.

Під час проходження військової служби в період з 30 червня 2016 року по 28 лютого 2018 року відповідач не виплачував позивачу індексацію, а при виключенні зі списків особового складу військової частини, не проведено остаточного та повного розрахунку.

Зазначає, що виплата індексації, в загальній сумі 69 086,56 грн, здійснена лише 26 грудня 2023 року на підставі рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 липня 2023 року у справі №140/7669/23, при цьому, при її виплаті, відповідач не здійснив виплати грошової компенсації втрати частини доходу, належну їй за час затримки виплати такої індексації.

Вважає бездіяльність в/ч НОМЕР_1 , щодо невиплати грошової компенсації за час затримки виплати індексації, протиправною мотивуючи тим, що статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-ІІІ (далі Закон №2050-ІІІ) передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Посилаючись на статтю 2 Закону №2050-ІІІ вказує, що в даному випадку мало місце невиплати індексації (яка є грошовим доходом та не має разового характеру, отже підпадає під вимоги даного Закону) з вини відповідача. Термін затримки більше одного місяця.

Отже, на думку позивача, відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації за весь час затримки виплати за період з 30 червня 2016 року по день фактичної виплати індексації 26 грудня 2023 року.

У зв`язку із наведеним вважає бездіяльність в/ч НОМЕР_1 , щодо невиплати їй компенсації втрати частини доходу за час затримки виплати індексації протиправною, а позов таким, що підлягає задоволенню (арк. спр. 1-5).

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву від 20 січня 2024 року позовні вимоги не визнав мотивуючи тим, що позивач була виключена зі списків частини 26 квітня 2018 року, з даним наказом у день виключення була ознайомлена та не оскаржувала його.

Після звільнення зі служби ОСОБА_1 бездіяла понад 3 роки та лише після цього звернулася з відповідним позовом до суду. Отже, причиною такого тривалого періоду з моменту звільнення позивача з військової служби і до її остаточного розрахунку, є саме бездіяльність ОСОБА_1 .

Звертає увагу суду на те, що необхідною умовою для звернення до суду з позовом про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати є звернення особи до підприємства, установи або організації із заявою про виплату відповідної компенсації на підставі Закону № 2050-ІІІ, за наслідками розгляду якої власник чи уповноважений ним орган (особа) може (1) або задовольнити таку заяву та виплатити відповідну компенсацію, (2) або відмовити у її виплаті.

А тому тільки в разі відмови власника або уповноваженого ним органу (особи) виплатити таку компенсацію особа набуває право на звернення до суду з позовом про зобов`язання у судовому порядку виплатити відповідну компенсацію.

З огляду на те, що у цій справі позивач не зверталась до в/ч НОМЕР_1 із заявою про виплату компенсації відповідно до Закону № 2050-ІІІ та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі - Порядок №159), а відповідач не відмовляв позивачу у виплаті відповідної компенсації, то право ОСОБА_1 не було порушено суб`єктом владних повноважень і звернення до суду з цією позовною вимогою є передчасним та задоволенню не підлягає.

За таких обставин вважає, що вимога позивача виплатити їй компенсацію втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму індексації грошового забезпечення за весь час затримки такої виплати з 30 червня 2016 року по 26 грудня 2023 року задоволенню не підлягає та просить у задоволені позову відмовити (арк. спр. 17-22).

Інших заяв по суті справи, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України (далі КАС України) до суду не надходило.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 15 січня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (акт. спр. 14).

Суд, перевіривши доводи позивача та відповідача у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, встановив такі обставини.

ОСОБА_1 з 30 червня 2016 року по 28 лютого 2018 року проходила військову службу у в/ч НОМЕР_1 та в період її проходження перебувала на фінансовому забезпеченні відповідача.

Відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 26 квітня 2018 року №94, позивача виключено зі списків особового складу, всіх видів забезпечення.

Під час проходження військової служби відповідач не виплачував ОСОБА_1 індексацію, а при виключенні зі списків особового складу військової частини, не провів остаточного та повного розрахунку.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 19 липня 2023 року у справі №140/7669/23, залишеного без змін Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2023 року, позов ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - задоволено частково, визнано протиправними дії відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті позивачу індексації грошового забезпечення за період з 30 червня 2016 року по 28 лютого 2018 року, із застосуванням місяця підвищення тарифної ставки (окладу) для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року; зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 30 червня 2016 року по 28 лютого 2018 року, із застосуванням місяця підвищення тарифної ставки (окладу) для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року, а в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

З довідки Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» від 04 січня 2024 року вбачається, що відповідач, на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 липня 2023 року у справі №140/7669/23, 26 грудня 2023 року здійснив виплату індексації грошового забезпечення на суму 68 050,26 (арк. спр. 11).

Позивач, вважаючи бездіяльність в/ч НОМЕР_1 , щодо невиплати їй компенсації втрати частини доходу за час затримки виплати індексації, протиправною звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону № 2050-III установлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 Закону № 2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону №2050-III компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі заробітної плати/грошового забезпечення). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Пункти 1, 2 Порядку №159 відтворюють положення Закону №2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

Згідно із статтею 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Представник позивача у позовній заяві вказує про те, що на виконання рішення суду ОСОБА_1 виплачено індексацію грошового забезпечення, при цьому не виплачено компенсацію втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

Разом з тим, судом встановлено, що у матеріалах відсутні відомості про те, що позивач зверталась до в/ч НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплати йому компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати страхових виплат відповідно до Закону № 2050-ІІІ та Порядку №159.

За змістом статті 7 Закону №2050-ІІІ відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 18 серпня 2023 року по справі № 460/4166/20, необхідною умовою для звернення до суду з позовом про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати є звернення особи до підприємства, установи або організації із заявою про виплату відповідної компенсації на підставі Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159, за наслідками розгляду якої власник чи уповноважений ним орган (особа) може (1) або задовольнити таку заяву та виплатити відповідну компенсацію, (2) або відмовити у її виплаті. А тому, тільки в разі відмови власника або уповноваженого ним органу (особи) виплатити таку компенсацію особа набуває право на звернення до суду з позовом про зобов`язання у судовому порядку виплатити відповідну компенсацію.

З огляду на те, що у цій справі ОСОБА_1 не зверталась до відповідача із заявою про виплату компенсації відповідно до Закону №2050-ІІІ та Порядку №159, а в/ч НОМЕР_1 не відмовляв позивачу у виплаті відповідної компенсації, то право позивача ще не було порушено суб`єктом владних повноважень і звернення його до суду з цим позовом є передчасним.

Аналогічна правова позиція щодо спірних правовідносин викладена Верховним Судом у постанові від 04 травня 2022 у справі №200/14472/19-а.

Згідно з частини п`ятої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) і «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що решта аргументів (доводів) сторін, які мають значення для правильного вирішення спору, на вирішення спірних правовідносин не впливають та не змінюють судовий розсуд цього спору за результатами судового процесу.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Суд зазначає, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, однак позивачем в ході судового розгляду справи не доведено ґрунтовності пред`явлених вимог.

В той же час, згідно з частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини у справі Голдер проти Сполученого Королівства, згідно з якою саме небезпідставність доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду.

Отже, звертаючись до суду з позовом про захист своїх прав, позивач обтяжений обов`язком довести "небезпідставність" своїх доводів щодо порушеного права за захистом якого він звернувся до суду, надавши відповідні докази зі змісту яких можливо встановити наявність спору саме на момент звернення до суду.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, проаналізувавши обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

За правилами статті 139 КАС України, судом не вирішується питання про розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 2, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 257, 260, 262, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.І. Смокович