Справа № 460/22769/23
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2024-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/22769/23 пров. № А/857/24543/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Коваля Р.Й., Шевчук С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2023 року (ухвалене головуючою-суддею Недашківською К.М. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - ГУ ПФУ, пенсійний орган, відповідач), в якому просила визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ, яка полягає в обчисленні розміру пенсії без встановлення доплати до пенсії за понаднормовий стаж, передбаченої ч.2 ст.56 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи №796-ХІІ від 28.02.1991 (далі - Закон №796 в редакції, чинній до 11.10.2017) та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату їй пенсії з 26.03.2023 з урахуванням доплати до пенсії за понаднормовий стаж в розмірі 1% заробітку за кожен рік понад 15 років, передбачений ч.2 ст.56 цього Закону.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 21.11.2023 позовні вимоги були задоволені повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, пенсійний орган подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що збільшення пенсії на 1% заробітку за кожний рік роботи понад 20 років чоловікам і 15 років жінкам, але не вище 75% заробітку, застосовується лише у разі призначення пенсії на умовах ч.2 ст.27 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058). Відтак, підстави для перерахунку пенсії позивача на підставі ч.2 ст.56 Закону №796 відсутні.

Позивачка не скористалася правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що позивачка з 1999 року перебуває на обліку в ГУ ПФУ. Загальний стаж її роботи становить понад 42 роки, доплата за 22 роки понаднормового стажу становить 460,46 грн, розмір пенсії з надбавками складає 4934,51 грн.

Позивачка вказує, що їй не здійснюється перерахунок та виплата пенсії за віком з урахуванням вимог ч.2 ст.56 Закону №796 зі збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад стаж 15 років, з урахуванням раніше проведених виплат. З протоколу перерахунку пенсії видно, що розмір пенсії позивачки визначений пропорційно до наявного страхового стажу, виходячи з мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.28 Закону №1058.

Вважаючи протиправною бездіяльність пенсійного органу щодо обчислення розміру пенсії без встановлення доплати до пенсії відповідно до ч.2 ст.56 Закону №796 (в редакції, чинній до 01.10.2017), ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка має право на збільшення пенсії на 1% заробітку за кожний рік роботи понад установлений стаж. Не здійснення перерахунку пенсії за віком на підставі ч.2 ст.56 Закону №796 зі збільшенням пенсії на 1% заробітку за кожний рік роботи понад стаж 15 років, є обмеженням права позивачки на мирне володіння майном, передбаченого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року.

Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи, суд першої інстанції прийшов з порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України кожному громадянину гарантується право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст.28 Закону №1058, за кожний повний рік страхового стажу понад 35 років чоловікам і 30 років жінкам пенсія за віком збільшується на 1% розміру пенсії, обчисленої відповідно до статті 27 цього Закону.

У той же час, для громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, ця розрахункова величина має пільговий характер і визначена в ч.2 ст.56 Закону №796, як сума заробітку за кожний рік роботи понад установлений цим пунктом стаж роботи.

Згідно ч.2 ст.56 Закону №796 (в редакції, чинній до 03.10.2017), право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4 постраждалих від аварії на ЧАЕС, за умови стажу роботи не менш як : чоловіки - 20 років, жінки - 15 років, із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 процентів заробітку, а громадянам, які відпрацювали за списком № 1 чоловіки - 10 років і більше - не вище 85 процентів заробітку.

Оскільки позивачка є особою четвертої категорії, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, на неї поширюється дія ст.56 Закону №796, а тому перерахунок її пенсії повинен здійснюватись за кожен повний рік стажу роботи понад установлений мінімальний трудовий стаж для призначення пенсії, шляхом збільшення пенсії на 1% заробітку за рік.

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлена Верховним Судом у постановах від 06.02.2018 по справі №К/9901/684/17, від 05.09.2018 по справі №565/1062/17, від 10.10.2018 по справі №679/952/17, від 26.12.2022 по справі №520/4297/19.

При цьому, на думку колегії суддів, безпідставними є доводи відповідача про неможливість застосування до позивачки ч.2 ст.56 Закону №796 у попередній редакції з посиланням на умову, яка пов`язується з призначенням особі пенсії на умовах ч.2 ст.27 Закону №1058 (так звана двоскладова формула).

Слід звернути увагу на те, що пенсія позивачці була призначена до внесення змін до закону, які передбачили цю умову (тобто до 03.10.2017). Відтак попередня редакція цієї статті передбачала пільгове обчислення понаднормативного стажу без умови призначення пенсії саме на підставі ч.2 ст.27 Закону №1058. Зазначені зміни (після 03.10.2017) стосуються лише тих пенсій, які були призначені вперше та виключно після внесення цих змін. Таким чином, оскільки пенсія позивачці не призначається вперше, а підлягала перерахунку, то на неї не поширюється вказана умова.

Колегія суддів не заперечує право позивачки на спірну доплату до пенсії за кожний повний рік стажу роботи понад установлений для мінімальний стаж для призначення пенсії (15 років - для жінок і 20 років - для чоловіків) шляхом збільшення пенсії на 1% заробітку за рік, проте звертає увагу на те, що в матеріалах справа відсутні належні та допустимі докази звернення позивачки до пенсійного органу із заявою щодо нарахування та виплати спірного підвищення до пенсії.

Колегія суддів зазначає, що встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд повинен з`ясувати наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання таких.

Під порушеним правом слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Разом з тим, відсутність порушеного права є підставою для прийняття судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Верховний Суд у постанові від 21.12.2021 по справі №917/664/19 звернув увагу на те, що гарантоване статтею 55 Конституції України і конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що позивачка зверталася до пенсійного органу з приводу нарахування та виплати їй підвищення до пенсії, встановленого ч.2 ст.56 Закону №796.

На час розгляду справи по суті у суді першої інстанції ГУ ПФУ рішення щодо відмови у нарахуванні та виплаті відповідного підвищення до пенсії не приймало.

Колегія суддів зазначає, що оскільки на час звернення позивачки у даній справі з позовом до суду спору щодо нарахування та виплати підвищення до пенсії, встановленого ст.56 Закону №796 не існувало, а тому відсутні підстави вважати, що права позивачки у зазначеній частині порушені.

Враховуючи, що судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії від 27.09.2001).

Згідно п.3, 4 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є суттєвими та складають підстави для висновку про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області задовольнити.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2023 року по справі №460/22769/23 скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді Р. Й. Коваль
С. М. Шевчук