Справа № 676/5298/23
Суддя: Шевцова Л. М.
Дата ухвалення: 2024-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 676/5298/23
Номер провадження 2-а/676/7/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2024 року

Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області

в складі: головуючої судді Шевцової Л.М.

з участю секретаря судового засідання Сопрун С.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача Наталюка Н.М

представника відповідача Мельничук О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кам`янець-Подільському в режимі відеоконференції справу № 676/5298/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 , до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області, про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, -

В С Т А Н О В И В :

27.07.2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства.

Ухвалою суду від 31.07.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до судового розгляду.

15.08.2023 року представник Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області, Ткачук М.О., яка представляє інтереси на підставі наказу № 81 о/с від 19.08.2022 року, надіслала відзив на адміністративний позов.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що він є уродженцем республіки Бурятія /СРСР/.Його батько ОСОБА_2 -українець за національністю і постійно та станом на 24.08.1991 року, проживав на території України. Дана обставина встановлена рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 11.01.2022 року. В лютому 2022 року позивач звернувся до ДМС України з приводу отримання дозволу на імміграцію в Україну. Але через не кваліфіковані та непрофесійні дії посадових осіб ДМС, втратив своє право на громадянство в Україні. У зв`язку з порушенням правил перебування його, як іноземця, на території України заступником начальника відділу Кам`янець-Подільського Управління Державної міграційної служби України, 30.06.2023 року, було складено протокол про адміністративне правопорушення. На підставі вказаного протоколу винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн., який він сплатив. В подальшому було прийнято Рішення № 5 від 30.06.2023 року про його примусове повернення до країни походження або третьої країни. З чим категорично не може погодитись, оскільки прийняв всі міри для імміграції в Україну.

Представники відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судових засіданнях позов не визнали і пояснили, що 30.06.2024 року, під час проведення профілактичних заходів було виявлено громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , який в останнє в?їхав на територію України 04.09.2021 року та з часу в`їзду на територію України її не покидав. ОСОБА_1 було роз?яснено, що термін його законного перебування на території України закінчується 27.02.2022 року, у зв`язку з чим необхідно виїхати за межі України або не пізніше 27.02.2022 року звернутися із заявою про продовження строку перебування на території України.

ОСОБА_1 24.02.2022 року звернувся до Кам`янець-Подільського відділу УДМ у Хмельницькій області із заявою про надання йому дозволу на імміграцію. Проте, таке звернення не створює законних підстав для перебування на території України. Позивач повинен був звернутися із заявою про продовження строку перебування на території України для отримання законних підстав для перебування на території України на час розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію.

Отже, ОСОБА_1 знав про закінчення законного терміну перебування із заявою про продовження терміну перебування не звертався та ухилявся від виїзду за межі території України, тобто свідомо вчинив адміністративне правопорушення, тому просять в позові йому відмовити.

Зслухавши осіб, які беруть участь в судовому розгляді, свідків: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , вивчивши та дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що ОСОБА_1 , заресстрований і проживає в АДРЕСА_1 , при цьому згідно паспорта є громадянином Російської Федерації.

Позивач вказує, що його батько- ОСОБА_2 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Гуково, Звірівського району, Ростовської області. В 1972 році батька позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 було направлено на роботу в м. Улан-Уде Бурятської АРСР, 14 вересня 1973 року батько зареєстрував шлюб в ІНФОРМАЦІЯ_2 з його матір?ю- буряткою ОСОБА_8 . Від спільного проживання ІНФОРМАЦІЯ_3 народився брат - ОСОБА_6 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 народився сам позивач ОСОБА_1

В 1983 році батько позивача разом з сім?єю переїхав в Україну де постійно проживав до дня смерті - ІНФОРМАЦІЯ_5 в с. Сахкамінь, Кам?янець-Подільського району.

Батько позивача отримав громадянство України, оскільки його батько, тобто дідусь позивача, був українцем.

Мати позивача ОСОБА_5 , отримала посвідку на постійне місце проживання, що підтверджується копією посвідки № НОМЕР_1 , виданої 22.07.2019 року.

Брат ОСОБА_1 ОСОБА_6 отримав громадянство України, що підтверджується копією паспорта громадянина України НОМЕР_2 , виданого ІНФОРМАЦІЯ_6 від 12.03.2011 року.

Позивач вказує, що в серпні 2021 року їздив в м. Улан-Уде, де отримав у спадок квартиру після смерті тітки,яка хворіла та потребувала стороннього догляду,який він здійснював до її смерті, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, після оформлення спадщини він одразу квартиру продав, про що свідчить копія договору купівлі-продажу. Після продажу спадщини у вересні 2021 року повернувся в Україну до своєї родини. В Республіці Бурятїї родичів у нього не залишилося. За кошти, які отримав з продажу квартири, придбав квартиру в м. Кам`янець-Подільському ,де і проживає.

В листопаді 2021 року позивач звернувся до Кам?янець-Подільського відділу Управління державної міграційної служби у Хмельницькій області з заявою про оформлення громадянства України за територіальним походженням, відповідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 року (як особа, батько якої постійно проживав на території України до 24 серпня 1991 року) та отримав роз?яснення що відповідно п. 44. Порядку провадження за заявами і подання з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року N?215, у разі відсутності, зокрема документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території України, подається відповідне рішення суду.

Відповідно до вимог листа ДМС України від 22.09.2017 р. N?6.4/7095-17 зазначено, оскільки форми карток прописки, по господарські книги сільських/селищних рад не є тими документами, що підтверджують постійне проживання особи на території України до 24.08.1991 року ,але можуть слугувати додатковим аргументом для суду під час винесення рішення про встановлення факту постійного проживання на території України.

Тому, ОСОБА_1 звернувся до суду, та в судовому порядку встановлював факт проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року його батька ОСОБА_2 , що підтверджується рішенням Кам?янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 11.01.2022р. N?676/7092/21.

Після набрання рішенням законної сили він звернувся до Кам?янець-Подільського відділу Державної міграційної служби України в Хмельницькій області щодо оформлення громадянства України за територіальним походженням. Оскільки у зв`язку з широкомасштабним вторгненням російських військ на територію України, система по іноземцях не працювала, то ОСОБА_1 було запропоновано поїхати в м. Хмельницький в обласне Управління.

24.02.2022 року документи в ДМС України на отримання дозволу на імміграцію прийнято, дане підтверджується витягом із сайту ДМС України за N?400041300 та врученою йому пам?яткою для іноземця та особи без громадянства, які перебувають у процедурі оформлення дозволу на імміграцію в Україну датованого 24.02.2022р.

Після 24.02.2022р. ОСОБА_1 періодично звертався в Кам?янець-Подільського відділу Державної міграційної служби України в Хмельницькій області стосовно розгляду його заяви про отримання дозволу на імміграцію в Україні, яку було зареєстровано за N?400041300. Йому говорили, що документи розглядаються.

Крім того, позивач вказує, що на сайті ДМС, якщо він вводив номер своєї заяви, постійно писало, що здійснюється перевірка даних, на підтвердження цього додав витяг із сайту ДМС. В листопаді 2022р. ОСОБА_1 написав заяву до управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області і 18.11.2022 року відповідач дав офіційну відповідь на його заяву за N?6801.4-4378/6801.4.1-22 в якій повідомлялось, що заява щодо отримання дозволу на імміграцію в Україні розглядається. Відповідно до абз.10 пункту 11 Постанови КМУ від 26.12.2002 N?1983 «Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень» у разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з надання дозволу на імміграцію, питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав якщо це не суперечить закону України «Про

імміграцію», а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб. ОСОБА_1 було запропоновано прибути до відділу у справах іноземців та осіб без громадянства Управління ДМС України в Хмельницькій області м. Хмельницький вул. Грушевського, 87 каб.408. Позивач вказує, що коли він прибув туди, йому сказали подати довідку про несудимість завірену апостилем в російській федерації, що було для нього нереальним, оскільки виїхати в країну походження він не міг.

З матеріалів справи вбачається, що батько позивача - ОСОБА_2 , отримав громадянство України, оскільки його батько, тобто дідусь позивача, був українцем, (українським письменником), що підтверджується паспортом НОМЕР_3 громадянина України, виданим Кам?янець-Подільським РВ УМВС України 14.06.2002 року.

Мати, позивача - ОСОБА_5 , проживає в Україні з 1986 року і отримала посвідку на проживання N НОМЕР_1 від 22.07.2019 року.

Брат ОСОБА_6 , отримав громадянство України, що підтверджується паспортом НОМЕР_2 громадянина України, виданого Кам?янець-Подільським РВ УМВС України від 12.03.2011р.

В 2021 році позивач отримав у спадок від рідної тітки - квартиру в АДРЕСА_2 , тому їздив в 2021 році в Російську Федерацію аби прийняти спадщину і одразу її продати, дане підтверджується свідоцтвом про право на спадщину по заповіту серії 03АА 1256222 та договором купівлі-продажі від 30.08.2021р.

Після продажу спадщини, ОСОБА_1 04.09.2021 року повернувся до своєї родини в Україну, оскільки інших родичів в Республіці Бурятії у нього не залишилося.

Позивач вказує, що категорично засуджує війну російської федерації проти України, у зв?язку з чим вчиняв дії щоб позбутися громадянства російської федерації та набути громадянство України, де бажає проживати.

ОСОБА_1 придбав житло в місті Кам?янець-Подільському і з 11.10.2021 року проживає на території України за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання та договором купівлі-продажу квартири спільного заселення від 11.10.2021 року зареєстрованого в реєстрі за N?1137.

Представник позивача ОСОБА_9 пояснив, що ОСОБА_1 придбав вищевказану квартиру, оскільки планував і надалі планує отримати українське громадянство і залишитись постійно проживати на території України, оскільки все майно яке мала його сім?я (батько, мати, брат) в російській федерації, давно продали і проживають на території України в АДРЕСА_3 .

Кам?янець-Подільський відділ Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області, 30.06.2023 року склав протокол та виніс постанову серії ПН МХМ N?000013 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн., який позивач оплатив.

30.06.2023 року головним спеціалістом відділу Кам?янець-Подільського відділу УДМС України в Хмельницькій області Миколою Мазуром винесено рішення N?5, яке затверджено заступником начальника ОСОБА_10 про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, хоча в період дії закону установлено щодо іноземців та осіб без громадянства, які не змогли виїхати за межі України або звернутися до територіальних підрозділів ДМС України із заявою про набуття громадянства чи отримання дозволу на імміграцію у зв?язку із введенням карантину, не застосовується адміністративна відповідальність за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, якщо такі порушення настали в період чи внаслідок встановлення карантину.

Отже, протокол про адміністративне правопорушення, постанова про притягнення до адміністративної відповідальності і саме рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземців або осіб без громадянства є незаконними, оскільки винесені в порушення вимог пункту 4 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби Сovid-19 від 17.03.2020 року.

Виходячи з викладеного суд вважає, що позивачем було зроблено усі від нього можливі дії стосовно легалізації перебування на території України, проте з незалежних від нього обставин його заяви від листопада 2021 року про оформлення громадянства України за територіальним походженням відповідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 року та від 24.02.2022р. на отримання дозволу на імміграцію за N?400041300 не було розглянуто і притягнуто до адміністративної відповідальності - протиправно.

Крім того, слід врахувати і те, що ОСОБА_1 не одружений і не має іншої сім?ї окрім матері і брата, бажає залишитись на території України і в подальшому бажає отримати громадянство України, та має усі підстави на його набуття, а також те , що не може самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні, оскільки маючи політичні та особисті погляди, що відрізняються від поглядів країни-агресора, відкрито виступає проти війни, засуджує дії російської федерації, внаслідок чого його повернення в країну походження призведе до політичного переслідування, кримінальної відповідальності, та фізичної розправи. Тому слід визнати протиправним та скасувати рішення N?5 Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій областівід 30.06.2023 року про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства.

Згідно із статтею 3 Закону України «Про громадянство» громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності

України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) ocoби незалежно від політичних переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України«Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

1.???особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

2.???особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Відповідно частини 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство» особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або

яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської

України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Указом Президента України N? 215 від 27 березня 2001 року, в редакції Указу Президента України N? 588/2006 від 27 червня 2006 року, затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.

Пунктом 27 Порядку визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, батько чи мати якої постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону, подає документи, передбачені підпунктами "а" - "в" пункту 24 цього а) документ, що підтверджує факт постійного проживання батька чи матері заявника на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту;

б) копію свідоцтва про народження заявника або Порядку, а також: інші документи, що засвідчують родинні стосунки заявника відповідно з батьком чи матір?ю, які постійно проживали на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в?їзду в Україну та виїзду з України визначаються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року N? 3773-УІ.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 N? 322 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання (далі Порядок N?322) відповідно до пункту 1 якого посвідка на тимчасове проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. N?211 відповідно до

статті 29 3акону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» з метою

запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних сигуацій від 10.03.2020р. установлено з 12.03.2020 до 03.04.2020 на усій території України карантин. Після чого, шляхом внесення змін та доповнень до вказаної постанови, карантин неодноразово продовжено знову до 31 грудня 2022 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 N? 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Кабінетом Міністрів України установлено, що з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19.12.2020 до 31.03.2022 на території України, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. N? 211.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23.08.2022 N? 928 внесено зміни до Постанови КМУ від 09.12.2020 N? 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території

України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», зокрема продовжено термін дії карантину та обмежувальних протиепідемічних заходів в Україні для запобігання розповсюдженню COVID-19 із 31.08.2022 до 31.12.2022.

Відповідно до пункту 9 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону іноземцями та особами без громадянства, які тимчасово перебувають на території України є іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України протягом дії візи або на період установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено у встановленому порядку.

З 04.09.2021 року та на час звернення із заявами від листопада 2021 року про оформлення громадянства України за територіальним походженням відповідно ч. 1 ст. 8

Закону України «Про громадянство України» та заяви від 24.02.2022р. на отримання дозволу на імміграцію, та оскаржуваного рішення від 30.06.2023р. N?5 діяли карантинні обмеження та відповідно до пункту 4 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби COVID-19 від 17.03.2020 року до іноземців та осіб без громадянства, які не змогли виіхати за межі україни або звернутися до територіальних пдрозділів Міграційної служби України із заявою про продовження строку перебування на території України та/або про обмін посвідки на тимчасове постійне проживання у зв' язку із введенням карантину, не застосовується адміністративна відповідальність за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, якщо такі порушення настали в період чи внаслідок встановлення карантину.

Згідно положень означеного Закону від N? 530-1Х, підпунктом 3 пункту 2 розділу ІІ якого передбачено, що на період встановлення карантину або обмежувальних заходів, пов?язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) з дня оголошення карантину зупиняється перебіг строків звернення за отриманням адміністративних та інших послуг та строків надання цих послуг, визначених законом. Від дня припинення карантину перебіг цих строків продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

Крім того, Указом Президента України N? 64/2022 від 24.02.2022 в Україні з 24.02.2022 введений воєнний стан строком на 30 діб. Указом Президента України N?133/2022 від 14.03.2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 26.03.2022 строком на 30 діб. Указом Президента України N? 259/2022 від 18.04.2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 25.04.2022 строком на 30 ліб. Указом Президента України N? 341/2022 від 17.05.2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 24.05.2022 строком на 90 діб.

Указом Президента України N? 2500-X1/2022 від 15.08.2022 строк дії воєнного стану в Україні скасовано і продовжено з 23.08.2022 строком на 90 діб, також на даний час діє воєнний стан не Водночас, 21.09.20213аконом України N? 1755-1Х про внесення зміни до розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», внесено зміни у підпункт 3 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення" Закону України N? 530-1Х зокрема вказаним, документом передбачено відновлення перебігу строків надання адміністративних послуг, які були зупинені на період встановлення карантину або обмежувальних заходів, пов?язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Встановлено, що розгляд заяв щодо надання адміністративних послуг, перебіг строків розгляду яких був зупинений на період дії карантину, установленого Кабміном, здійснюється суб?єктами надання адміністративних послуг відповідно до черговості їх надходження. Строк надання адміністративних послуг по таких заявах не може перевищувати граничного строку надання адміністративних послуг, визначеного законом, більш ніж на 30 днів. Посадові особи, уповноважені надавати адміністративні послуги, несуть відповідальність, передбачену законом, за порушення визначеного строку надання адміністративних послуг.

Таким чином, Законом N? 1755-1X від 21.09.2021, який набрав чинності з моменту його опублікування 10.10.2021 відновлено перебіг строків надання адміністративних послуг, які були зупинені на період встановлення карантину або обмежувальних заходів, пов?язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Нормами статті 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено, що іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн:

- де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

???де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

???де їх життю або здоров?ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

???де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть

виникнути зазначені випадки.

Відповідно до пункту 1.8 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрацією державної прикордонної служби у країни та Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року N?353/271/15, примусове видворення передбачас виявлення порушника, поміщення його в пункт тимчасового перебувани, іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України документальне оформлення примусового видворення, подальше супроводження іноземця ло пункту пропуску через державний кордон України чи до країни походження.

Відповідно до статті 29 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку : загального добробуту в демократичному суспільстві.

Крім того, відповідно до пункту 30 Постанови Пленуму Вишого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року N?1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов?язаних з перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9,29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

У статті 8 Конституції України проголошено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав

людини.

Пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України N? 150 встановлено, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України продовжується у разі, коли вони прибули за короткостроковою візою, а також з держав з безвізовим порядком в?їзду за наявності обґрунтованих підстав (лікування, вагітність чи пологи, догляд за хворим членом родини, оформлення спадшини, подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України, виконання службових обов?язків іноземним кореспондентом або представником іноземного засобу масової інформації тощо) та за умови подання підтверджувальних документів - на період існування таких підстав, але не більш як 180 днів з дати останнього в?їзду в Україну.

При цьому працівниками міграційної служби не вирішено питання щодо надання позивачу дозволу на імміграцію та не прийнято жодного рішення за зверненням позивача відповідно до Закону "Про звернення громадян" та діючого міграційного законодавства.

Натомість відповідачем прийнято рішення про примусове повернення іноземця

до країни походження.

У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики

Європейського суду з прав людини" зазначено, що "при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права".

Згідно з частиною другою статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров?я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті практики Європейського суду з прав людини, за статтею 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог Конвенції.

Право на сім?ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв?язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі "Moustaquim v. Belgium". ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права ,захищені статтею 8 Конвенції ,слід обґрунтовувати суттєву суспільну необхідність.

Крім того, рішення повинні бути спів мірні цілям,яких прагнуть досягти за допомогою закону.

Крім цього, слід зазначити, що відповідачем не дотримано одного з елементів критерію "необхідності у демократичному суспільстві", а саме - принципу пропорційності, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб?єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої, доведеної у встановленому законом порядку, вини останнього.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію "необхідності у демократичному суспільстві". Так, при визначенні питання

"необхідності у демократичному суспільстві" держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. А тому, Суд доходить висновку, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене статтею 8 Конвенції не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Судом враховується поважність не подання позивачем відповідних документів на продовження дозволу на проживання в Україні,оскільки такий дозвіл у нього був до 27.02.2022 року,а 24.02.2022 року в день повномасштабного вторгнення військ російської федерації в Україну, його звернення до відповідача із заявою про отримання дозволу на імміграцію не було розглянуто,і його було притягнуто до адмінвідповідальності,за що він сплатив штраф -3400грн.Але примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни, за межі України є безпідставним рішенням.

Позивачем було здійснено намагання пересікти кордон України із Молдовою у пропуску «Мамалига»,але його в Молдову не впустили і запис в паспорті анулювали.Про це підтвердили також свідки в судовому засіданні.

Позивач має де проживати в Україні , в місті Кам`янець-Подільському,має на праві власності квартиру,його мати- ОСОБА_5 та єдиний брат- ОСОБА_11 ,який є інвалідом та потребує сторонньої допомоги та догляду,які може надавати йому ОСОБА_1 ,оскільки мати є похилого віку,проживають в будинку в селищі Сахкамінь,Кам`янець-Подільського району,Хмельницької області ,отримують пенсії,мають право на проживання в Україні,а брат є громадянином України,а тому сім`я позивача постійно проживає в Україні,інших родичів в Улан-Уде у них немає.Їх ніщо не пов`язує із Російською Федерацією.

Суд вважає,що рішення №5 від 30.06.2023 року про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни з території України,яка є батьківщиною його батька ОСОБА_2 та єдиним місцем проживання його матері та рідного брата,є протиправним,оскільки порушує права ОСОБА_1 на життя,так як повернення до країни-агресора є небезпечним для його життя та здоров`я.

Керуючись ст. 243 КАС України,-

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Визнати протиправним скасувати рішення Кам?янець-Подільського

відділу Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області N?5 від 30 червня 2023 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи,якому повне рішення не було вручено у день його проголошення,має право на поновлення строку на апеляційне оскарження.

Суддя Шевцова Л.М.