Справа № 210/801/24
Суддя: Вікторович Н. Ю.
Дата ухвалення: 2024-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/801/24
Провадження № 2-а/210/11/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

21 березня 2024 року м. Кривий Ріг

Дзержинський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Вікторович Н.Ю., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику з повідомленням сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі начальника підполковника ОСОБА_2 про скасування постанови №62/24 від 30.01.2024 року про притягнення до адміністративної відповідальності, -

ВСТАНОВИВ:

08 лютого 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі начальника підполковника ОСОБА_2 про скасування постанови про скасування постанови №62/24 від 30.01.2024 року про притягнення до адміністративної відповідальності.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що постановою начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 в м. Кривий Ріг №62/24 від 30.01.2024 року його було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн. за ч.2 ст.210-1 КУпАП за те, що він не прибув по повістці до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для визначення призначення на особливий період. Вказану постанову позивач вважає незаконною, оскільки 29.12.2023 року в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі ІНФОРМАЦІЯ_3 ) отримав повстку на 04 січня 2024 року. Тогож дня, 29.12.2023 року позивач подав заяву до ІНФОРМАЦІЯ_3 про неможливість виконання військового обов`язку та прохання замінити військову службу на альтернативну (невійськову) службу. 04.01.2024 року позивач з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_3 де співробітниками ІНФОРМАЦІЯ_3 було запропоновано позивачу отримати «бойову» повістку (повістку про направлення до бойової частини). У зв`язку з неможливістю виконання військового обов`язку позивач відмовився від отримання повістки, про що був складений відповідний акт. Після складання акту про відмові від отримання повістки, в супереч ст. 254 КУпАП жодного протоколу про адміністративне правопорушення складено не було. 23.01.2024 року перебуваючи у м. Подільськ Одеської області позивач отримав повістку, що зобов`язувала його з`явитись 25.01.2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 . 25.01.2024 року позивач прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 та відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.2 ст. 210-1 КУпАП. Вказаний протокол був складений через 21 день після складання акту про відмову від одержання повістки. 30.01.2024 року позивач з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_3 де відносно нього було складено постанову про адміністративне правопорушення, всупереч акту про відмову від отримання повістки у постанові вказано, що він не з`явився по повістці.

Крім того, позивач зазначив, що він є охрещеним членом релігійної громади Церкви «Християн Адвентистів Сьомого Дні Реформаційного Руху» в м. Кривому Розі, у зв`язку з чим, посилаючись на вимоги ст. ст. 35, 65 Конституції України, Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу», Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Металургійно- ІНФОРМАЦІЯ_4 всупереч поданій позивачем заяви про неможливість виконання обов`язку згідно з релігійними переконаннями та проханням змінити військову службу альтернативною (невійськовою) службою, було складено оскаржену постанову. Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факт скоєння позивачем адміністративного правопорушення. У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 лютого 2024 року за вищевказаним позовом відкрито спрощене позовне провадження без виклику осіб.

27 лютого 2024 року від ІНФОРМАЦІЯ_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому не визнають позовні вимоги, зазначають, що постанова винесена правомірно в рамках законодавства на підставі наявної доказової бази скоєння позивачем адміністративного правопорушення. Позивач відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» має статус військовозобов`язаного та перебуває на військовому обліку ІНФОРМАЦІЯ_3 . 04 січня 2024 року посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_3 було здійснено вручення повістки позивача про явку до ІНФОРМАЦІЯ_3 на 05 січня 2024 року на 07:30 годин для прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Але позивач від отримання та підписання повістки відмовився, у зв`язку з чим було складено акт відмови від отримання повістки №1/293 від 04.01.2024 року та зачитано зміст повістки з доведенням до позивача дати та часу наступного прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_3 . 05.01.2024 року позивач не з`явився на вказаний час до ІНФОРМАЦІЯ_3 , про підстави не прибуття останній не повідомив. 25.01.2024 року позивач прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 , в ході прийому було виявлено посадовою особою адміністративне правопорушення та направлено позивача до відповідальної посадової особи за складанням адміністративних протоколів мобілізаційного відділення, старшого солдата ОСОБА_3 . Під час складання протоколу було виявлено триваюче правопорушення позивачем абз. 2 ч.1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та порушення ч.3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Таким чином, 05.01.2024 року було виявлено триваюче правопорушення військовозобов`язаним ОСОБА_1 , який не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 по повістці для визначення призначення на особливий період, та в подальшому порушив вимоги законодавства в період з 05.01.2024 року по 25.01.2024 року, чим порушив Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Окрім того, відповідач у відзиві вказав, що релігійні переконання не є поважною підставою не прибуття по повістці до ІНФОРМАЦІЯ_5 в особливий період, не виконувати правила військового обліку та не призиватись на військову службу під час загальної мобілізації у воєнний час. На правомірність прийняття постанови не впливають доводи позивача про те, що виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням позивача, зважаючи на те, що позивача притягнуто до відповідальності за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, яка полягає у неявці до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк визначений в отримано у ним документів, а не за відмову виконувати розпорядження яке суперечить його релігійним переконанням.

Дослідивши письмові матеріали справи, зібрані у справі докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Позивач у позові зазначив, що 29.12.2023 року в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_6 ) отримав повстку на 04 січня 2024 року.

29.12.2023 року ОСОБА_1 подав заяву до ІНФОРМАЦІЯ_3 про неможливість виконання військового обов`язку та прохання замінити військову службу на альтернативну (невійськову) службу, що підтверджується відтиском печатки про отримання вказаної заяви ІНФОРМАЦІЯ_3 .

04.01.2024 року ОСОБА_1 з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_3 та співробітниками ІНФОРМАЦІЯ_3 було запропоновано ОСОБА_1 отримати повістку про направлення до бойової частини.

Відповідно до Акту про відмову від отримання повістки ІНФОРМАЦІЯ_7 №1/293 від 04.01.2024 року, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 склали цей акт про те, що згідно Законом України «Про оборону», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про військовий обов`язок та військову службу» на виконання Указу Президента України від 24.02.2022 року №65/2022 року «Про загальну мобілізацію» під час дії правового режиму воєнного стану, при проведенні згідно з ним відповідних заходів, за командою Начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 , був отриманий наказ на оповіщенні і призов на військову службу під час мобілізації гр. ОСОБА_1 , 1996 року народження, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 . В результаті належного оповіщення військовозобов`язаного, останній відмовився від отримання повістки. Додаткові обставини: відмовляючись від мобілізаційної повістки, на відправку у військову частину, згідно релігійних переконань заява подана 29.12.2023 року. В акту також зазначено, що вказаними діями здійснив дії з ухилення від проходження військової служби під час загальної мобілізації, та порушив законодавство про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, за яке передбачена адміністративна відповідальність за ст. 210-1 Кодексу України про Адміністративне правопорушення.

05 січня 2024 року позивач не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_7 , проте доказів вказаних обставин відповідачем до матеріалів справи не долучено.

25 січня 2024 року о 16 годині 30 хвилин відповідальним виконавцем мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_7 старшим солдатом ОСОБА_3 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.210-1 КУпАП відносно ОСОБА_1 та під особистий підпис доведено його права та обов`язки та вимоги законодавства. Повідомлено про необхідність надання пояснень та докази поважності неприбуття. Призначено розгляд справи на 09 годину 00 хвилин 30.01.2024 року про що повідомлено ОСОБА_1 під особистий підпис. У протоколів графі «Пояснення» ОСОБА_1 зазначив, що згідно своїх релігійних переконань, які записані в заяві, яка зареєстрована 29.12.2023, відповіді на яку він не отримав, не вважає себе порцшником.

30 січня 2024 року Постановою №64/24 начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковником ОСОБА_2 , накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 6800,00 грн. згідно ч. 2 ст.210-1 КУпАП, за те, що ОСОБА_1 , який не прибув до територіального центру комплектування та соціальної підтримки по повістці для визначення призначення на особливий період. Та в подальшому порушив вимоги законодавства в період з 05.01.2024 року по 25.01.2024 року, чим порушив Закон України «Про оборону України» та Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

За змістом статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Згідно ч. 1ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до ч. 1ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом (ч.1 ст.7 КУпАП).

Відповідно до ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Відповідно до ч.ч.1, 5 ст. 33 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий облік громадян України поділяється на облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Забезпечення персонально-первинного військового обліку здійснюється відповідно до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1487 від 30 грудня 2022 року.

Згідно ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення і скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон України «Про правовий режим воєнного стану» .

Згідно з Указом Президента України № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який триває і по теперішній час.

Згідно ст. 235 КУпАП Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Відповідно до ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по-батькові, особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення): місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення: нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення: прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є, пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності: інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності: при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами. Особа, яка притягається то адміністративної відповідальності, має право подані пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання.

Згідно ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосується забезпечення безпеки дорожнього руху, а також іншими документами.

Частиною 2 статті 210-1 КУпАП передбачено, що порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене в особливий період - тягнуть за собою накладення штрафу на громадян від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб - від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами), який затверджено Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан.

Відповідно до пункту 3 зазначеного Указу Президента у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Пунктом 16 частини першої статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» допускається обмежувати проходження альтернативної (невійськової) служби.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» право на таку службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» альтернативна (невійськова) служба під час війни не визначена.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 65/2022 «Про загальну мобілізацію» (зі змінами), затвердженого Законом України від 03.03.2022 № 2105-IX, оголошено проведення загальної мобілізації. Згідно з цим Указом призову на військову службу за мобілізацією підлягають військовозобов`язані та резервісти.

Згідно зі ст. 65 Конституції України, частини першої ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

За змістом ч. 4 ст. 35 Конституції України, ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Згідно з положеннями статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відповідності з частини другої ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

Основним національним нормативно-правовим актом у сфері свободи віросповідання є Закон України «Про свободу совісті та релігійні організації», відповідно до якого видаються інші вітчизняні законодавчі документи. Стаття 3 цього Закону кожному громадянину в Україні гарантує право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання.

Ніхто не може встановлювати обов`язкових переконань і світогляду. Не допускається будь-яке примушування при визначенні громадянином свого ставлення до релігії, до сповідання або відмови від сповідання релігії, до участі або неучасті в богослужіннях, релігійних обрядах і церемоніях, навчання релігії. Батьки або особи, які їх замінюють, за взаємною згодою мають право виховувати своїх дітей відповідно до своїх власних переконань та ставлення до релігії.

Здійснення свободи сповідувати релігію або переконання підлягає лише тим обмеженням, які необхідні для охорони громадської безпеки та порядку, життя, здоров`я і моралі, а також прав і свобод інших громадян, встановлені законом і відповідають міжнародним зобов`язанням України.

Згідно з положеннями частині третьої статті 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Організація Об`єднаних Націй як глобальна міжнародна організація, створена для підтримання та зміцнення миру і міжнародної безпеки, а також розвиток співробітництва між державами світу. Основними міжнародно-правовими актами, що регламентують право людини на свободу віросповідання є: 1) Загальна декларація прав людини, прийнята і проголошена резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 10 грудня 1948 року; 2) Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, підписана 4 листопада 1950 року урядами держав-членів Ради Європи та ратифікована Україною 17 липня 1997 року; 3) Міжнародний пакт про громадянські і політичні права, прийнятий 16 грудня 1966 року Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української РСР 19 жовтня 1973 року.

Стаття 18 Загальної декларації прав людини визначає: «Кожна людина має право на свободу думки, совісті і релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання і свободу сповідувати свою релігію або переконання як одноособово, так і разом з іншими, прилюдним або приватним порядком в ученні, богослужінні і виконанні релігійних та ритуальних обрядів».

Відповідно до ст. 19 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод створено Європейський Суд з прав людини, який забезпечує гарантії прав людини, є контрольним механізмом, закладеним Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання державами-учасницями її положень, упровадження норм і принципів у рамки національних правових систем.

Стаття 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: «Свобода думки, совісті і релігії» у частині першій фактично повторює правові засади, проголошені у статті 18 Загальної декларації прав людини, а саме: «1. Кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно».

Водночас частина друга статті 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод доповнює постулати щодо свободи думки, совісті та релігії і вказує на виняткові випадки, коли така свобода може бути обмеженою: «2. Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб».

Таким чином, уряди держав-членів Ради Європи, окрім утвердження в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод міжнародних нормативних прерогатив на свободу думки, совісті та релігії людини проголошених ООН, все ж вказують на можливість обмеження їхньої реалізації, якщо такі обмеження, перш за все, передбачені чинним законодавством демократичного суспільства та покликані захищати громадську безпеку, публічний порядок, здоров`я чи моральні засади, а також покликані захищати права та свободи інших членів суспільної ланки.

У частині третій стаття 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права задекларовано: «3. Свобода сповідувати релігію або переконання підлягає лише обмеженням, які встановлено законом і які є необхідними для охорони суспільної безпеки, порядку, здоров`я і моралі, так само як і основних прав та свобод інших осіб».

Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України. Такі ж висновки зроблені по справі № № 201/5566/23 від 18 серпня 2023 року, у складі колегії суддів Третього апеляційного адміністративного суду. Отже виходячи з вище викладеного, релігійні переконання не є поважною підставою не прибувати по повістці до ТЦК та СП, не виконувати правила військового обліку та не призиватися на військову службу під час загальної мобілізації.

Проаналізувавши в сукупності надані сторонами по справі докази, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова прийнята уповноваженим на те органом відповідно до вимог КУпАП, права ОСОБА_1 , як під час складання протоколу, так і під час розгляду справи були дотримані, а вина позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою ст. 210-1 ч. 2 КУпАП є доведеною та підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення від 25.01.2024 року, актом провідмову від отримання повістки ІНФОРМАЦІЯ_7 №1/293 від 04.01.2024 року.

Посилання позивача на незаконність оскаржуваної постанови через те, що він звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_5 з заявою про звільнення від призову на військову службу під час мобілізації, суд не може взяти до уваги, так як протокол та постанова винесена відносно ОСОБА_1 за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене в особливий період.

Об`єктивна сторона правопорушення, полягає у порушенні законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а саме; нез`явлення за викликом до ТЦК для постановки на військовий облік та визначення призначення на воєнний час.

Релігійне віросповідання, не є законною підставою для неявки до ТЦК.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що дії відповідача стосовно спірного питання відповідають вимогам діючого законодавства.

Враховуючи викладене, суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

З огляду на викладене, позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ч. 2 ст. 210-1, ст. ст. 251, 280 КУпАП, ст.ст. 2, 9, 72, 76-79, 90, 241-246, 286, 293, 295 КАС України, Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі начальника підполковника ОСОБА_2 про скасування постанови №62/24 від 30.01.2024 року про притягнення до адміністративної відповідальності залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. Якщо було подано апеляційну скаргу рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Н. Ю. Вікторович