Справа № 640/8348/21
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2024-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/8348/21 Суддя (судді) першої інстанції: Балаклицький А. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Єгорової Н.М., Коротких А.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Апарату Верховної Ради України та ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Апарату Верховної Ради України, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за період роботи з 15 травня 2002 року по 30 листопада 2015 року;

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за період роботи з 15 травня 2002 року по 30 листопада 2015 року;

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з 25 травня 2002 року по день фактичного розрахунку, з 23 листопада 2007 року по день фактичного розрахунку, з 07 квітня 2012 року по день фактичного розрахунку, з 30 листопада 2015 року по день фактичного розрахунку.

Київський окружний адміністративний суд рішенням від 20 листопада 2023 року позов задовольнив. Визнав протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за період роботи з 15.05.2002 року по 30.11.2015 року. Зобов`язав Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за період роботи з 15.05.2002 року по 30.11.2015 року в загальній сумі 42 454, 52 грн. (сорок дві тисячі чотириста п`ятдесят чотири грн. 52 коп.). Зобов`язав Апарат Верховної Ради України виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з 25.05.2006 року по день фактичного розрахунку, з 23.11.2007 року по день фактичного розрахунку, з 07.04.2012 року по день фактичного розрахунку, з 30.11.2015 року по день фактичного розрахунку, в загальній сумі 50000, 00 грн. (п`ятдесят тисяч грн. 00 коп.).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що Апарат Верховної Ради України ніколи не був роботодавцем відносно ОСОБА_1 , не мав жодних правових підстав самостійно, без відповідних подань народних депутатів України використовувати встановлений Верховною Радою України фонд для оплат праці помічників-консультантів. В тому числі і для виплати позивачці грошової компенсації за невикористану відпустку. Апелянт зазначив, що він діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, що свідчить про відсутність вини відповідача у невиплаті позивачці грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки.

Представником позивачки також подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. У скарзі заявник зазначив, що судом першої інстанції неправильно визначено розмір середнього заробітку за затримку виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Заявник вважає, що підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відсутні.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного (в порядку письмового) позовного провадження, колегія суддів, керуючись пунктом 3 частини 1 статті 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні докази, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала на посаді помічника-консультанта народних депутатів України з наступною кількістю календарних днів невикористаної щорічної відпустки;

- 4 скликання ОСОБА_3 з 15 травня 2002 року до 25 травня 2006 року - 16 календарних днів щорічної основної відпустки та 60 календарних днів щорічної додаткової відпустки, разом 76 календарних днів;

- 5 скликання ОСОБА_4 з 26 травня 2006 року до 23 листопада 2007 року - 44,5 календарних днів щорічної основної відпустки та 30 календарних днів щорічної додаткової відпустки разом 74,5 календарних днів;

- 6 скликання ОСОБА_5 з 07 грудня 2007 року до 07 квітня 2012 року - 100 календарних днів щорічної основної відпустки та 75 календарних днів щорічної додаткової відпустки, разом 175 календарних днів;

- 7 скликання ОСОБА_6 з 04 квітня 2013 року до 27 листопада 2014 року - 49,5 календарних днів щорічної основної відпустки та 30 календарних днів щорічної додаткової відпустки, разом 79,5 календарних днів;

- 8 скликання ОСОБА_7 з 28 листопада 2014 року до 30 листопада 2015 року - 30 календарних днів щорічної основної відпустки та 15 календарних днів щорічної додаткової відпустки, разом 45 календарних днів.

При звільненні позивачка подала заяву від 04 лютого 2021 року про надання довідок щодо заробітної плати та виплату належної їй суми компенсації за невикористану частину щорічної відпустки.

Однак, листом від 02 березня 2021 року № 15/26-2021/73259 Апарат Верховної Ради України відмовив у виплаті грошової компенсації за невикористану відпустку, оскільки народний депутат самостійно у межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, здійснює розподіл місячного фонду оплати праці, надає матеріальну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку.

Не погоджуючись з таким діями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивачка звернулася з цим позовом до суду. Зміст спірних правовідносин, які склались у цій справі, зводиться до питання щодо невиплати компенсації за невикористану відпустку помічнику-консультанту народного депутата України та відповідальності роботодавця у зв`язку з цим за статтею 117 КЗпП України.

Згідно ч.2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Умови діяльності та особливості регулювання трудових відносин, оплата праці помічника-консультанта народного депутата України визначені статтею 34 Закону України "Про статус народного депутата України" в редакції, чинній на момент спірних правовідносин, та Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР, зі змінами (далі - Положення № 379/95-ВР).

Згідно ч.1 статті 34 Закону України "Про статус народного депутата України" передбачено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Частиною третьою статті 34 Закону України "Про статус народного депутата України" передбачено, що помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.

Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Помічник-консультант народного депутата звільняється з попереднього місця роботи в порядку переведення в зазначений у його заяві і поданні народного депутата строк.

Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Відповідно до ч.6 статті 34 Закону України "Про статус народного депутата України" у випадку звільнення помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата, відповідно до частини третьої статті 5 цього Закону помічнику-консультанту народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі його середньої місячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Правовий статус помічника-консультанта народного депутата України, його права та обов`язки, порядок прийняття на посаду, організаційне, матеріальне та соціально-побутове забезпечення його діяльності визначається Положенням № 379/95-ВР, згідно з частиною сьомою статті 1.1 якого помічники - консультанти, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Згідно ч.1 статті 4.1. Положення № 379/95-ВР розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України.

Приписами частини першої та третьої статті 4.4 Положення № 379/95-ВР передбачено, що помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.

За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України "Про відпустки".

Відповідно до ч.3 статті 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Згідно ч.1 статті 24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

В силу частини четвертої статті 24 Закону України "Про відпустки" за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому, тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Положення частин першої та четвертої статті 24 Закону України "Про відпустки" кореспондуються з приписами статті 83 КЗпП України.

Судом встановлено, що при звільненні позивача їй не було виплачено компенсацію за невикористану щорічну відпустку, а саме:

-за період роботи з 15.05.2002 року по 25.05.2006 року 76 календарних днів;

-за період роботи з 26.05.2006 року по 23.11.2007 року 74, 5 календарних днів;

- за період з 07.12.2007 року по 07.04.2012 року 175 календарних днів;

-з 04.04.2013 року по 27.11.2014 року 79, 5 календарних днів;

-за період з 28.11.2014 року по 30.11.2015 року 45 календарних днів.

При цьому відповідач вважав правомірними такі свої дії, з огляду на приписи статті 34 Закону України "Про статус народного депутата України" та статті 4.1 Положення № 379/95-ВР, вказавши, що народний депутат самостійно у межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, здійснює розподіл місячного фонду оплати праці, надає матеріальну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку.

Так, специфіка правового статусу помічника-консультанта народного депутата України фактично обумовлена характером патронатної служби, властивої будь-якій посаді такого виду діяльності.

Особливість патронатної служби полягає у тому, що діяльність працівників цієї служби спрямована на забезпечення ефективності функціонування визначених законодавством категорій публічних службовців, а не державного органу, чим власне і обумовлена означена специфіка їхнього правового статусу.

Згідно з пунктом 1 розділу І Положення № 769, чинного на період роботи позивача на посаді помічника-консультанта народного депутата України, Апарат Верховної Ради України є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.

Підпунктом 23 пункту 7 розділу ІІІ Положення № 769 визначено, що у сфері організаційного забезпечення діяльності Верховної Ради України Апарат організовує та здійснює роботу з кадрового обслуговування працівників Апарату, народних депутатів України і помічників-консультантів народних депутатів України.

Аналіз приписів пункту 1 розділу І Положення № 769 у зв`язку з підпунктом 23 пункту 7 розділу ІІІ цього ж Положення дає підстави для висновку, що саме на Апарат Верховної Ради України покладені повноваження як кадрового, так і фінансового забезпечення помічників-консультантів народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, і саме Апарат Верховної Ради України здійснює виплату заробітної плати та інших виплат таким помічникам-консультантам, а народні депутати України здійснюють виключно визначення кількості помічників-консультантів, з огляду на розмір загального фонду, які встановлюються для оплати праці, та розподіл (а не виплату) їх місячного фонду заробітної плати

Крім того частина шоста статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» не покладає на народного депутата України такого обов`язку саме з виплати заробітної плати та інших виплат помічникам-консультантам.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач перебувала у трудових відносинах саме з Апаратом ВРУ, а не з народними депутатами України, а отже бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за період роботи з 15 травня 2002 року по 30 листопада 2015 року є протиправною.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за період роботи з 15 травня 2002 року по 30 листопада 2015 року, слід зазначити наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно з довідкою Управління справами Апарату ВРУ по зарплаті від 19.02.2021 року №9-1-15/196, заробітна плата позивача за період травня 2005 року по квітень 2006 року складає 27508,37 грн.

Таким чином, розмір компенсації за невикористану відпустку становить 3 905, 75 грн. (27508,37 грн./354 днів) х 76 календарних днів невикористаної відпустки).

Згідно з довідкою Управління справами Апарату Верховної Ради України по зарплаті від 19.02.2021 року №9-1-15/195, заробітна плата позивача за період з листопада 2006 року по жовтень 2007 року складає 25 200,02 грн.

Таким чином, розмір компенсації за невикористану відпустку становить 5 304, 40 грн. (25 200,02 грн./354 днів) х 74, 5 днів невикористаної відпустки).

Згідно з довідкою Управління справами Апарату Верховної Ради України по зарплаті №9-1-15/197, заробітна плата позивача за період з 07.12.2007 року по 07.04.2012 року складає 42000,00 грн.

Таким чином, розмір компенсації за невикористану відпустку становить 20 704, 22 грн. (42000,00 грн./355 днів) х 175 днів невикористаної відпустки).

Згідно з довідкою Управління справами Апарату Верховної Ради України по зарплаті №9-1-15/198, заробітна плата позивача за період з 04.04.2013 року по 27.11.2014 року складає 36000,00 грн.

Таким чином, розмір компенсації за невикористану відпустку становить 8 085, 15 грн. (36000,00 грн./354 днів) х 79,5 днів невикористаної відпустки).

Згідно з довідкою Управління справами Апарату Верховної Ради України по зарплаті №9-1-15/199, заробітна плата позивача за період з 28.11.2014 року по 30.11.2015 року складає 35 064,00 грн.

Таким чином, розмір компенсації за невикористану відпустку становить 4 455, 00 грн. (35 064,00 грн./354 днів) х 45 днів невикористаної відпустки).

Отже колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що розмір компенсації за невикористані дні відпустки, що підлягає стягненню з відповідача становить загальну суму 42 454, 52 грн. (сорок дві тисячі чотириста п`ятдесят чотири грн. 52 коп.).

Підсумовуючи наведене, колегія суддів констатує, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення суми компенсації за невикористані дні відпустки є законними та обґрунтованими.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.03.2023 у справі № 640/11699/21, постанові від 29.03.2023 у справі № 640/24361/19.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Апарат ВРУ виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з 25.05.2006 року по день фактичного розрахунку, з 23.11.2007 року по день фактичного розрахунку, з 07.04.2012 року по день фактичного розрахунку, з 30.11.2015 року по день фактичного розрахунку, колегія суддів зазначає наступне.

У силу вимог статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно з положеннями частини першої статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 зазначила, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що закріплені у статтях 116, 117 КЗпП норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Як зазначалося вище, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Отже, обов`язок з виплати середнього заробітку відповідно до статті 117 КЗпП виникає у роботодавця саме у разі не проведення зі звільненим працівником розрахунку у день звільнення. При цьому, суд апеляційної інстанції наголошує, що у такому випадку момент розрахунку зі звільненим працівником визначає виключно кінцеву дату періоду, за який має бути виплачений середній заробіток. Обставина того, що станом на час вирішення спору компенсацію середнього заробітку не здійснено, не позбавляє працівника права на її отримання та не перешкоджає органу, який розглядає спір, приняти рішення щодо виплати цієї компенсації (середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені).

Як встановлено в оскаржуваному рішенні суду, не нарахування та невиплата позивачу при звільненні грошової компенсації за невикористані днів щорічної основної та додаткової відпустки за період роботи є протиправною.

З огляду на це, відповідач має виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виплати при звільненнях грошової компенсації за невикористані дні відпустки за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При виборі способу захисту у цій частині позовних вимог у тому числі і щодо розміру належного відшкодування, колегія суддів виходить із такого.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 по справі № № 761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

У постанові від 11.08.2021 по справі № 821/2093/16, Верховний Суд вказав, що критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

В даному випадку враховуючи відомості виплаченої позивачу заробітної плати перед звільненням з посади суд першої інстанції розрахував загальну суму середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористані дні відпустки, яка становить 1 538 491, 72 грн.

Так, враховуючи особливості даної справи, при визначені розміру середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористані дні відпусток, суд першої інстанції врахував такі обставини:

-позивач звернувся до суду з цим позовом у березні 2021 року, а саме: зі спливом 15 років після звільнення 25.05.2006 року; зі спливом 14 років після звільнення 23.11.2007 року; зі спливом 9 років після звільнення 07.04.2012 року та зі спливом 6 років після звільнення 30.11.2015 року;

- позивач не довела, що зверталася в момент кожного звільнення до відповідача з вимогою про відповідні виплати компенсацій за невикористані дні відпустки. В свою чергу, таке право позивач реалізувала лише у березні 2021 року, шляхом подання позову;

- відповідач заперечував проти права позивача на компенсацію за невикористані дні відпустки за рахунок Апарату ВРУ, а тому факт порушення цього права та сума відповідної компенсації були встановлені лише під час судового розгляду;

- сума компенсації позивачу за невикористані дні відпустки (42 454, 52 грн.), яку розраховано судом, є більш ніж у сто разів меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (1 538 491, 72 грн.);

Беручи до уваги викладені обставини, очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, є розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 50 000,00 грн.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Апарату Верховної Ради України та ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року

залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: Н.М. Єгорова

А.Ю. Коротких