Справа № 440/1509/24
Суддя: С.О. Удовіченко
Дата ухвалення: 2024-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 року м. ПолтаваСправа № 440/1509/24

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді - Удовіченка С.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, в якій просить:

визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо відмови у не зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) періодів роботи на території республіки Узбекистан з 01.11.1990 по 20.06.1992 роки; з 24.06.1992 по 16.08.1995 роки; з 24.08.1995 по 06.08.1998 роки; з 07.08.1998 по 28.02.2002 роки; з 01.07.2010 по 01.07.2011 згідно трудової книжки від 17.01.1983 НОМЕР_2 ;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області зарахувати ОСОБА_1 періоди роботи на території республіки Узбекистан з 01.11.1990 по 20.06.1992 роки; з 24.06.1992 по 16.08.1995 роки; з 24.08.1995 по 06.08.1998 роки; з 07.08.1998 по 28.02.2002 роки; з 01.07.2010 по 01.07.2011 до загального страхового стажу.

Позовні вимоги позивач мотивує протиправністю дій ГУПФУ в Черкаській області щодо відмови у зарахуванні до її страхового стажу періодів роботи на території республіки Узбекистан з підстав припинення з 19.06.2023 дії Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення, оскільки припинення дії Угоди не є підставою для такої відмови, адже спірний стаж позивача був набутий нею до ухвалення рішення про розірвання Угоди.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 12.02.2024 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви - десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом надання до Полтавського окружного адміністративного суду позовної заяви, яка б відповідала вимогам статті 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

У подальшому, ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 19.02.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі 440/1509/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

27.02.2024 до суду від третьої особи ГУПФУ в Полтавській області надійшли письмові пояснення по справі, в яких останнє зазначило, що управлінням були вчинені всі передбачені дії відповідно до Порядку №22-1. Розгляд заяви ОСОБА_1 за принципом екстериторіальності було здійснено ГУПФУ в Черкаській області. Рішенням ГУПФУ в Черкаській області від 29.11.2023 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до Закону №1058-ІV у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Як зазначено у відмовному рішенні ГУПФУ в Черкаській області до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи в республіці Узбекистан за які відсутні відомості щодо перерахунку страхових внесків до Пенсійного фонду та припинення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. За змістом норм Угоди обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Пенсія призначається за нормами законодавства країни, де проживає особа, а стаж, набутий на території однієї із зазначених в Угоді держав, зараховується до пільгового у разі, якщо такий стаж взаємно визначений сторонами. Отже, обчислення позивачу стажу за період роботи в Узбекистані здійснюється згідно з законодавством країни, на території якої у спірний період відбувалась трудова діяльність позивача. Відтак, спірні періоди роботи не зараховані до страхового (пільгового) стажу роботи позивача оскільки не підтверджені у встановленому законом порядку. 23.12.2022 набрав чинності Закон України "Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до конвенції про правову підтримку і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м Мінську 22.01.1993 і ратифікованої Законом України від 10.11.1994 №240/94-ВР та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних правах від 22.01.1993, вчиненого від імені України у м. москві 28.03.1997 і ратифікованого Законом України від 03.03.1998 №140/98-ВР. Відповідно до листа Міністерства соціальної політики щодо погодження порядку дій, який буде застосовуватися до прийняття відповідного нормативно-правового акту у зв`язку із припиненням з 01.01.2023 участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, при призначенні пенсій/поновленні раніше призначених пенсій громадянам, заробітну плату (дохід) для обчислення пенсії враховувати за періоди страхового стажу, набутого на території України на умовах, визначених частиною 1 статті 40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а за період по 31.12.1991 - на умовах, визначених абзацом п`ятим частини 1 статті 40 Закону №1058. При призначенні пенсій громадянам, які проживали/працювали на території СНД, призначаються на умовах, визначених Законом №1058-ІV, стаж можливо зарахувати по 31.12.1991. З урахуванням викладеного, ГУПФУ вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення ГУПФУ в Черкаській області діяло в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а вимоги позивача про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню /а.с. 61-65/.

У відзиві на позов, що надійшов до суду 07.03.2024, представник ГУПФУ в Черкаській області просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що 23.11.2023 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області із заявою про призначення пенсії за віком. В ході автоматизованого розподілу за принципом екстериторіальності ГУПФУ в Черкаській області було визначено відповідальним структурним підрозділом за розгляд заяви позивача про призначення пенсії та прийняття рішення. При призначенні пенсій громадянам України застосуванню підлягають: - норми національного законодавства щодо порядку врахування стажу, який дає право на відповідні пенсійні виплати; - норми чинного міжнародного договору - у разі якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення. З огляду на зазначене, при вирішенні питання про призначення пенсії громадянину України органи Пенсійного фонду мають встановити наявність чинного міжнародного договору України, яким встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення. У разі відсутності такого договору застосуванню підлягають норми національного законодавства щодо порядку врахування стажу, який дає право на призначення відповідного виду пенсії. Постановою Верховної Ради України №1958-ХІІ від 10 грудня 1991 року було ратифіковано Угоду про створення Співдружності Незалежних Держав, підписану від імені України 8 грудня 1991 року у м. Мінську. Відповідно до частини 1 статті 25 Закону України «Про міжнародні договори України» припинення дії міжнародного договору України звільняє Україну від будь-якого зобов`язання щодо виконання договору і не впливає на права, зобов`язання чи правове становище України, що виникли в результаті виконання договору до припинення його дії. Постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійною забезпечення» постановлено про вихід з Угоди про гарантії прав громадян-учасниць Співдружності Незалежних Державу галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року у м. москві. Листом Міністерства закордонних справ України від 29.12.2022 № 72/14-612-108210 повідомлено Міністерство юстиції України, що відповідно до пункту 11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.2001 № 376 (із змінами), після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року в м. москва, зазначений міжнародний договір України припинить свою дію для України 19.06.2023. Міністерство юстиції України своїм повідомленням від 10.01.2023, яке було опубліковано у Офіційному віснику України від 10.01.2023, підтвердило припинення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року для України 19.06.2023. 11.06.2022 російською федерацією було прийнято закон №175-ФЗ (мовою оригіналу) "О денонсации российской федерацией Соглашения о гарантиях прав граждан государств - участников Содружества Независимых Государств в области пенсионного обеспечения", який відповідно до статті 2 вказаного закону набрав чинності 30.06.2022. Відповідно до статті 13 Угоди від 13.03.1992 російська федерація з 01.01.2023 не є державою-учасницею Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежності держав у галузі пенсійного забезпечення. Отже, з 01.01.2023 дія вказаної угоди між Україною та російською федерацією припинилась внаслідок виходу з Угоди одного з підписантів, а саме, російської федерації. Внаслідок виходу з вказаної угоди України, Угода від 13.03.1992 припинила дію з 19.06.2023 щодо взаємовідносин України з іншими державами-учасницями вказаної угоди. Отже, на момент розгляду заяви позивача про призначення пенсії відсутній міжнародний договір з Республікою Узбекистан з приводу пенсійного забезпечення, а відтак положення Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежності держав у галузі пенсійного забезпечення, в тому числі щодо визнання стажу, не поширюються на стаж, набутий громадянами України на території Республіки Узбекистан. При цьому, слід зазначити, що особа набуває стаж у відповідній державі-учасниці якщо суб`єкт, з яким така особа укладає трудовий договір або вступає в інші службові відносини, зареєстрований на території такої держави. Таким чином, норми права, на підставі яких можливо зарахувати періоди роботи позивача на території Республіки Узбекистан - відсутні. З урахуванням вищенаведеного, періоди роботи позивача на території Республіки Узбекистан не підлягають врахуванню до страхового стажу. Отже, підстави для зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи в Республіці Узбекистан з 01.11.1990 по 20.06.1992 роки; з 24.06.1992 по 16.08.1995 роки; з 24.08.1995 по 06.08.1998 роки; з 07.08.1998 по 28.02.2002 роки; з 01.07.2010 по 01.07.2011 відсутні /а.с. 99-103/.

Згідно з частиною 3 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

Відтак, подання позивачем у цій справі відповіді на відзив на позовну заяву, на переконання суду, суперечить положенням статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

За приписами пункту 2 частини 1статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат.

Відповідно до частини 2 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

При цьому, як визначено частиною 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини.

23.11.2023 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до ГУПФУ в Полтавській області із заявою про призначення пенсії за віком, до якої серед інших документів додала трудову книжку НОМЕР_3 /а.с. 68-69, 77-83/.

16.03.2021 за №339/35961 в Міністерстві юстиції України зареєстровано постанову правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 №25-1, якою затверджено зміни до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженому постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1).

Так, пунктом 4.2 розділу ІV Порядку №22-1 передбачено можливість застосування екстериторіального призначення та перерахунку пенсій.

З урахуванням принципу екстериторіальності заяву та документи ОСОБА_1 в електронному вигляді було передано на розгляд ГУПФУ в Черкаській області.

29.11.2023 за результатами розгляду заяви та документів позивача ГУПФУ в Черкаській області прийняло рішення №62, яким гр. ОСОБА_1 відмовило в призначенні пенсії за віком на підставі статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Мотивуючи прийняття вказаного рішення, пенсійний орган зазначив, що необхідний страховий стаж, визначених статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", становить 30 років. Страховий стаж заявниці становить 11 років 10 місяців 28 днів. До страхового стажу не зараховано періоди роботи на території республіки Узбекистан з 01.01.1992 по 20.06.1992, з 24.06.1992 по 16.08.1995, з 24.08.1995 по 06.08.1998, з 07.08.1998 по 28.02.2002, з 01.07.2010 по 01.07.2011 згідно трудової книжки від 17.01.1983 НОМЕР_3 , оскільки з 19.06.2023 припинена дія Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. В зв`язку з цим, до страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) по 31.12.1991 /а.с. 70/.

Вважаючи протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо відмови у не зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) періодів роботи на території республіки Узбекистан з 01.11.1990 по 20.06.1992 роки; з 24.06.1992 по 16.08.1995 роки; з 24.08.1995 по 06.08.1998 роки; з 07.08.1998 по 28.02.2002 роки; з 01.07.2010 по 01.07.2011 згідно трудової книжки від 17.01.1983 НОМЕР_2 , позивач звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов наступного висновку.

Згідно статті 46 Конституції України Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій встановлені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-ІV).

Згідно з частиною 1 статті 24 Закону №1058-ІV cтраховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.

Відповідно до абзацу 1 частини 2 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною 4 статті 24 Закону №1058-IV встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з частиною 1 статті 44 Закону №1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

Відповідно до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 №637 (далі - Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Документи можуть бути подані в електронному вигляді з накладенням електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису.

Документи, визначені цим Порядком, є підставою для внесення відомостей до частини персональної електронної облікової картки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що відображає трудову діяльність застрахованої особи, в тому числі за період до 1 січня 2004 року.

У разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.

Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно з пунктами 23, 24 Порядку №637 документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою (у разі наявності). Для підтвердження стажу роботи приймаються лише ті відомості про період роботи, що внесені до довідки на підставі документів, або відповідно до вимог цього Порядку.

Судовим розглядом встановлено, що спірні правовідносини виникли з приводу відмови пенсійного органу у зарахуванні до страхового стажу позивача періодів її роботи у роботи з 01.11.1990 по 20.06.1992, з 24.06.1992 по 16.08.1995, з 24.08.1995 по 06.08.1998, з 07.08.1998 по 28.02.2002, з 01.07.2010 по 01.07.2011 в Республіці Узбекистан.

Як слідує з матеріалів справи, зокрема, й підтверджується записами у трудовій книжці позивача від 17.01.1983 НОМЕР_3 , а також не заперечується пенсійним органом, ОСОБА_1 у періоди з 01.11.1990 по 20.06.1992, з 24.06.1992 по 16.08.1995, з 24.08.1995 по 06.08.1998, з 07.08.1998 по 28.02.2002, з 01.07.2010 по 01.07.2011 дійсно працювала в Республіці Узбекистан, а саме:

- з 01.11.1990 по 20.06.1992 на посаді масажиста у бані № НОМЕР_4 ;

- з 24.06.1992 по 16.08.1995 на посаді інструктора-методиста дитячих ясла-садку №499;

- з 24.08.1995 по 06.08.1998 на посаді масажиста у бані №32;

- з 07.08.1998 по 28.02.2002 на посаді масажиста у бані;

- 01.07.2010 по 01.07.2011 на посаді головного бухгалтера.

Відмова пенсійного органу у зарахуванні вказаних вище періодів роботи позивача до її загального страхового стажу у рішенні від 29.11.2023 №62 обґрунтована виключно відсутністю на момент звернення за призначенням пенсії за віком двосторонніх угод/договорів в галузі пенсійного законодавства між Україною та Узбекистаном.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 4 статті 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1788-XII у тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

13.03.1992 підписана багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі Україна та Узбекистан.

Відповідно до статті 1 Угоди пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Згідно з частиною 2 статті 4 Угоди "Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів" від 15.04.1994, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, російська федерація, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що кожна зі Сторін визнає (без легалізації) дипломи, свідоцтва про освіту, відповідні документи про надання звання, розряду, кваліфікації та інші неодмінні для здійснення трудової діяльності документи і завірений, у встановленому на території Сторони виїзду порядку, їх переклад державною мовою Сторони працевлаштування або російською мовою. Трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

Отже, обчислення стажу здійснюється згідно із законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; пільговий стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.

При цьому, в силу пункту 2 статті 13 Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Постановою Кабінету Міністрів України №1328 від 29.11.2022 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення" постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 у м. москві.

Зазначена вище постанова набрала чинності 02.12.2022.

Відтак, до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України №1328 від 29.11.2022 Україна, як держава - учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

Таким чином, припинення участі в Угоді, так само, як і прийняття постанови Кабінетом Міністрів України від 29.11.2022 №1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення", не є підставою для відмови в обчисленні стажу роботи позивача, оскільки такий стаж нею набутий до ухвалення відповідних рішень.

На переконання суду, за наявності чинних у період роботи особи положень Угоди, що передбачали відповідне право, така особа не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу.

Крім того, наявна в матеріалах справи трудова книжка (завірена її копія) позивача не може піддаватися сумніву та позбавляти особу права на зарахування відповідних періодів до стажу, а позиція відповідача суперечить принципу верховенства права, оскільки право позивача на призначення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди.

Враховуючи викладене, суд погоджується з доводами позивача про протиправність дій ГУПФУ в Черкаській області щодо відмови у зарахуванні до її страхового стажу періодів роботи останньої з 01.11.1990 по 20.06.1992, з 24.06.1992 по 16.08.1995, з 24.08.1995 по 06.08.1998, з 07.08.1998 по 28.02.2002, з 01.07.2010 по 01.07.2011 в Республіці Узбекистан з підстав відсутності на теперішній час двосторонніх угод/договорів в галузі пенсійного законодавства між Україною та Узбекистаном.

Слід зауважити, що у письмових поясненнях по суті спору ГУПФУ в Полтавській області погоджуючись з правомірністю не зарахування ГУПФУ в Черкаській області спірних періодів до страхового стажу позивача окрім відсутності на теперішній час двосторонніх угод/договорів в галузі пенсійного законодавства між Україною та Узбекистаном вказало також на те, що зазначені періоди не були зараховані й у зв`язку з відсутністю відомостей щодо перерахунку страхових внесків до Пенсійного фонду.

Однак, суд зазначає, що таких мотивів, як відсутність відомостей щодо перерахунку страхових внесків до Пенсійного фонду, рішення ГУПФУ в Черкаській області від 29.11.2023 №62 взагалі не містить.

Водночас, Верховний Суд у постановах від 17.07.2019 (справа №144/669/17) та від 20.03.2019 (справа №688/947/17) зробив висновок, що несплата страхувальником страхових внесків не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу періодів роботи на підприємстві, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку сплати страхових внесків.

Крім того, на переконання суду, за загальним правилом, несвоєчасна сплата (несплата) підприємством страхових внесків, за умови підтвердження роботи особи на такому підприємстві, отримання заробітної плати та утримання з неї єдиного соціального внеску, не повинна порушувати законні права та інтереси позивача, зокрема, порушувати його право на належне пенсійне забезпечення, оскільки, обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до пенсійного фонду покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може позбавляти працівників права на зарахування періоду роботи до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі.

З урахуванням наведеного правового регулювання спірних правовідносин та усталеної судової практики, суд формулює висновок по суті спору, відповідно до якого дії ГУПФУ в Черкаській області щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу позивача періодів її роботи з 01.11.1990 по 20.06.1992, з 24.06.1992 по 16.08.1995, з 24.08.1995 по 06.08.1998, з 07.08.1998 по 28.02.2002, з 01.07.2010 по 01.07.2011 в Республіці Узбекистан є протиправними.

Обираючи належний спосіб захисту, суд погоджується з обраним позивачем способом відновлення порушеного права шляхом визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо відмови у не зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) періодів роботи на території республіки Узбекистан з 01.11.1990 по 20.06.1992 роки; з 24.06.1992 по 16.08.1995 роки; з 24.08.1995 по 06.08.1998 роки; з 07.08.1998 по 28.02.2002 роки; з 01.07.2010 по 01.07.2011 згідно трудової книжки від 17.01.1983 НОМЕР_2 та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області зарахувати ОСОБА_1 періоди роботи на території республіки Узбекистан з 01.11.1990 по 20.06.1992 роки; з 24.06.1992 по 16.08.1995 роки; з 24.08.1995 по 06.08.1998 роки; з 07.08.1998 по 28.02.2002 роки; з 01.07.2010 по 01.07.2011 до загального страхового стажу, у зв`язку з чим задовольняє такі позовні вимоги зокрема і позов у цілому.

Відповідно до частини 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із сплати судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивач при зверненні до суду сплатила судовий збір у розмірі 1211,20 грн /а.с. 7/.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Таким чином, суд дійшов висновку, що понесені позивачем судові витрати на сплату судового збору у розмірі 1211,20 грн належить стягнути на її користь за рахунок бюджетних асигнувань ГУПФУ в Черкаській області.

Щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з таких міркувань.

За змістом статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Крім того, як визначено частиною 9 статті 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Системно проаналізувавши наведені вище норми КАС України, суд зазначає, що документально підтверджені судові витрати належить компенсувати стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.03.2018 у справі №815/4300/17, від 04.08.2020 у справі №810/3213/16.

У цій справі представник позивача адвокат Пироженко Олена Миколаївна просить здійснити розподіл витрат на правничу допомогу, понесених позивачем, у розмірі 21800,00 грн.

На підтвердження розміру витрат адвокатом Пироженко О.М. надані ордер, а також копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, договору про надання правничої допомоги від 10.01.2024 №1; акту надання виконаних робіт від 14.01.2024, квитанції від 14.01.2024 №б/н /а.с. 8-19/.

Дослідивши надані представником позивача документи, суд враховує такі обставини.

Як слідує зі змісту залучених до матеріалів справи документів, адвокатом надані клієнту такі послуги: юридична консультація (2000 грн), вивчення судової практики та формування правової позиції, правовий аналіз документів (4000 грн); написання позовної заяви (15000 грн), формування пакету документів до суду (800 грн), всього 21800,00 грн.

Оцінюючи надані представником позивача документи у взаємозв`язку з фактичними обставинами цієї справи, суд враховує, що цей спір виник у справі незначної складності та не характеризується наявністю виключної правової проблеми, значним суспільним інтересом до її розгляду, великою кількістю зібраних і поданих до суду доказів тощо. Навпаки, з питання розгляду подібних справ судами України напрацьовано сталу судову практику.

Написання позовної заяви, яка здебільшого містить цитовані норми законодавчих актів, не вимагало значного обсягу юридичної і технічної роботи, не потребувало тривалого часу та надмірних зусиль адвоката.

Обсяг наданих разом з позовною заявою доказів є незначним та не свідчить про вжиття дій щодо їх збирання саме адвокатом.

Окремо суд наголошує, що позовну заяву було залишено без руху, а представником позивача подано заперечення на відзив, що не є заявою по суті у даній категорії справ.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників, судові засідання не проводились. Адвокат не відвідував суд для з`ясування обставин справи, не ознайомлювався з матеріалами справи, не подавав будь яких клопотань.

Враховуючи наведені вище фактичні обставини цієї справи суд акцентує увагу на тому, що особа має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Верховний Суд у постанові від 11.12.2019 у справі №545/2432/16-а зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Виходячи з вищеописаних обставин справи, зважаючи на те, що підготовлені адвокатом процесуальні документи не потребують значних затрат часу для їх складення, суд, оцінивши надані представником позивача докази у їх сукупності, беручи до уваги принципи обґрунтованості, співмірності та пропорційності судових витрат, дійшов висновку про необхідність зменшення витрат на професійну правничу допомогу у цій справі до 2000,00 грн та стягнення їх за рахунок бюджетних асигнувань ГУПФУ в Черкаській області.

Керуючись статтями 139, 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (вул. Смілянська, буд. 23, м. Черкаси, Черкаська область, 18008, ідентифікаційний код 21366538), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Гоголя, буд. 34, м. Полтава, Полтавська область, 36000, ідентифікаційний код 13967927), про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо відмови у не зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) періодів роботи на території республіки Узбекистан з 01.11.1990 по 20.06.1992 роки, з 24.06.1992 по 16.08.1995, з 24.08.1995 по 06.08.1998, з 07.08.1998 по 28.02.2002, з 01.07.2010 по 01.07.2011 згідно трудової книжки від 17.01.1983 НОМЕР_2 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області зарахувати ОСОБА_1 періоди роботи на території республіки Узбекистан з 01.11.1990 по 20.06.1992 роки, з 24.06.1992 по 16.08.1995, з 24.08.1995 по 06.08.1998, з 07.08.1998 по 28.02.2002, з 01.07.2010 по 01.07.2011 згідно трудової книжки від 17.01.1983 НОМЕР_2 до загального страхового стажу.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн (дві тисячі гривень нуль копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.О. Удовіченко