Справа № 479/1036/23
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2024-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2024 р.м. ОдесаСправа № 479/1036/23

Головуючий в 1 інстанції: Рапушевська О.В.

рішення суду першої інстанції прийнято у

Смт.Криве Озеро, Миколаївської області

06 листопада 2023 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлія О.О., Крусяна А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 06 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про адміністративне правопорушення,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2023 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Кривоозерського районного суду Миколаївської області з позовом до Управління патрульної поліції у Чернігівській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, з вимогами:

скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, ЕАС №7484440 від 08.08.2023р, якою ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 гривень.,

провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП закрити,

стягнути з Управління патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України за рахунок бюджетних асигнувань на користь Позивача моральну шкоду в розмірі 340,00 гривень.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що при розгляді справи, посадова особа Національної поліції не з`ясувала всіх обставин справи, не встановила чи у його діях був склад адміністративного правопорушення, не правильно застосувала законодавство у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху. ОСОБА_1 вказував, що 08 серпня 2023 року близько 13.19 год. він, рухаючись на автомобілі марки "Renault Magnum", д.н.з. - НОМЕР_1 , з напівпричепом SCHMITZ, д.н.з. - НОМЕР_2 , власником якого являється, з м.Києва в напрямку м.Глухів Сумської області, проїхавши перехрестя доріг МОЇ та М02, що знаходиться в н.п. Кіпті, приблизно через 1,5 км від нього, побачив у дзеркалі заднього виду патрульну машину з ввімкненим проблисковим маячком та зупинився. Інспектор сказав, що він проїхав перехрестя доріг МОЇ та М02, начебто, порушивши вимоги дорожніх знаків. На чисельні пояснення його як водія транспортного засобу працівники поліції не реагували, до уваги не брали, принципово стверджувати про порушення ним ПДР України, після чого винесли постанову про накладення адміністративного стягнення. З огляду на вищевикладене, просить суд скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАС №7484440 від 08 серпня 2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.І ст.122 КУпАП. Крім того, просив суд стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 340 грн.

Відповідач проти позову заперечував, мотивуючи тим, що постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності була прийнята інспектором з додержанням вимог законодавства, з підстав встановлення порушення позивачем правил дорожнього руху, що становлять склад адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.122 КУпАП.

Ухвалою Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 09.10.2023 року за клопотанням позивача, замінено відповідача - Управління патрульної поліції у Чернігівській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на - Департамент патрульної поліції (код ЄРДПОУ 40108646, індекс 03048, м.Київ, вул.Федора Ернста,3).

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 06 листопада 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано постанову в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАС №7484440 від 08 серпня 2023 року, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі 340 грн., справу про адміністративне правопорушення - закрито.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідачем подано на зазначене рішення суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення у даній справі та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову повністю.

Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, відповідач у справі наголошує на правомірності прийняття спірної постанови. За доводами апелянта, висновки суду першої інстанції про задоволення позову ґрунтуються на суто формальних підставах, що не узгоджуються з наявними матеріалами справи. Апелянт наголошує, що 08.08.2023 о 12 год. 44 хв. На А/Д М01 Кіпті - Чернігів-Нові Яриловичі, 97 км ОСОБА_1 керував транспортним засобом Renault Magnum, номерний знак НОМЕР_1 з напівпричіпом Schmitz, номерний знак НОМЕР_2 та порушив вимоги дорожнього знаку 4.1 «Рух прямо» з табличкою до нього 7.5.1 «Вид транспортного засобу» здійснивши поворот ліворуч, чим порушив вимоги розділу 33 ПДР, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 122 КУпАП. Підтвердженням вчиненого позивачем адміністративного правопорушення є надані відповідачем до матеріалів справи компакт диск з відео доказом вчинення правопорушення. однак, суд першої інстанції на думку скаржник не надав належної правової оцінки цьому доказу по справі, що призвело до прийняття необґрунтованого судового рішення. Також, апелянт вважає, що безпідставно судом першої інстанції було взято до уваги схему розміщення дорожніх знаків на вказаній ділянці дороги надану позивачем, оскільки така не відображає фактичне розташування дорожніх знаків відповідно до організації дорожнього руху. Апелянт наголошує, що інспектор роти № З БУПП в Чернігівській області ДПП лейтенант поліції Щиголь І.В. під час розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та винесення постанови серії ЕАС № 7484440 від 08.08.2023 року діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законодавством України, а винесена постанова повністю відповідає вимогам ст. 283 КУпАП.

Від позивача у справі надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вказуючи про хибність та необґрунтованість доводів скаржника, просить відмовити у задоволенні скарги ДПП та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи апеляційним судом повідомлені належним чином.

Від позивача у справі 20.03.2024р. надійшла заява про розгляд справи №479/1036/23 в порядку письмового провадження без його присутності.

Апелянт (відповідач у справі) в свою чергу в апеляційній скарзі вказував про проведення розгляду справи за відсутності представника відповідача, у зв`язку з віддаленістю суду.

Відповідно до приписів ст.311 КАС України, справу розглянуто в порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Департаменту патрульної поліції не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, із постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАС №7484440 вбачається, що 08 серпня 2023 року інспектор УПП в Чернігівській області старший лейтенант поліції Щиголь І.В. виніс постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАС №7484440, в якій зазначено, що 08 серпня 2023 року о 12.44 год. водій ОСОБА_1 керував т/з "Renault Magnum", д.н.з. НОМЕР_1 , з напівпричепом SCHMITZ, д.н.з. НОМЕР_2 та порушив вимоги дорожнього знаку 4.1(Рух прямо) з табличкою до неї 7.5.1(вид транспортного засобу), здійснивши поворот ліворуч, чим порушив п.33 ПДР України, та скоїв правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП, застосовано до ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 гривень.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції проаналізувавши встановлені обставини справи та норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, виходив з фактичної відсутності будь-яких доказів, які б вказували на вчинення позивачем ОСОБА_1 правопорушення, зазначеного у постанові серії ЕАС №7484440 від 08 серпня 2023 року, оскільки відповідачем не надано суду доказів, які б спростовували твердження позивача, доводили факт вчинення ним адміністративного правопорушення та свідчили про правомірність прийнятої оскаржуваної постанови.

За вказаного, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги в частині скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАС №7484440 від 08 серпня 2023 року, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі 340, 00грн., та закрив провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Разом з цим, суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, з огляду на не доведення факту заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

В силу ч.ч.1, 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони встановленим ч.2 ст.2 КАС України вимогам.

Згідно ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Як визначено ч.1 ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001р. № 1306 (надалі ПДР).

Пунктом 1.3 ПДР визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Аналогічні положення містяться у ст.14 Закону України "Про дорожній рух".

Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (п.1.9 ПДР).

Згідно з п.п.8.1-8.2 ПДР України, регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.

Дорожні знаки мають перевагу перед дорожньою розміткою і можуть бути постійними, тимчасовими та із змінною інформацією.

Пунктом 8.4 ПДР визначені групи, на які поділяються дорожні знаки, зокрема підпункт «г» вказує на наказові знаки, які показують обов`язкові напрямки руху або дозволяють деяким категоріям учасників рух по проїзній частині чи окремих її ділянках, а також запроваджують або скасовують деякі обмеження.

У відповідності до приписів розділу 33 ПДР, знак 4.1 "Рух прямо" є наказовим знаком та дозволяє рух лише прямо. Дія знака не поширюється на транспортні засоби, що рухаються за встановленими маршрутами. Дія знака поширюється на перехрещення проїзних частин, перед яким він встановлений. Якщо знак встановлено на початку дороги або за перехрестям, його дія поширюється на ділянку дороги до найближчого перехрестя. Знак не забороняє поворот праворуч у двори та на інші прилеглі до дороги території.

Табличка 7.5.1, поширює дію знака, з яким вона застосовується, на вантажні автомобілі (у тому числі з причепом) з дозволеною максимальною масою понад 3,5 т.

Зі змісту ч. 1ст. 122 КУпАП порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У відповідності до ст.33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.

При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, тощо.

При цьому, в силу приписів п.1 ст.247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

За приписами ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП визначає обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до ст. 283 КУпАП постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених ч.2 цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Із змісту ст.283 КУпАП слідує, що обставини вчинення адміністративного правопорушення, які викладені у постанові, мають встановлюватись на підставі оцінених органом (посадовою особою) доказів, що є допустимими, тобто зібраними у встановленому КУпАП порядку.

Згідно з ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно з положеннями ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчинення та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосується забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

В свою чергу, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. Таке провадження спрямоване, зокрема, на своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідач як представник державного органу, наділеного повноваженнями щодо виявлення та притягнення винних осіб до адміністративної відповідальності у своїй діяльності має керуватися виключно законом та діяти відповідно до нього.

У відповідності до ч.1 ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно ч.1, 4 ст.73, ч.2 ст.74, ст.75 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Також, колегія суддів наголошує, що в силу вимог ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Частини 1-3 ст. 90 КАС України визначають, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з приписів ст.ст.8, 31, 40 Закону України «Про Національну поліцію», поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Поліція може застосовувати превентивні заходи, зокрема, зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Тобто положення Закону №580-VIII надають право поліції використовувати інформацію відеозапису та фотокартки в якості речових доказів наявності або відсутності факту правопорушення.

При цьому, суд першої інстанції ґрунтовно також врахував положення п.6 розд. ІІ, п.2 розд.ІІІ Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затв.Наказом МВС 18.12.2018 р. №1026, де визначено, що: під час здійснення повноважень поліцейський забезпечує збереження та належні умови експлуатації виданого йому портативного відеореєстратора та не допускає його розряджання.

Включення відеореєстратора здійснюється з моменту початку виконання службових обов`язків або спеціальної поліцейської операції, а відеозапис ведеться безперервно до її завершення, при цьому в процесі включення відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу. Залежно від наявних режимів відеореєстратора та освітлення відеозапис здійснюється у відповідному режимі денної або нічної зйомки.

Колегія суддів також зазначає, що законодавство України про адміністративні правопорушення має каральну направленість, а тому, з урахуванням принципів і загальних засад Кодексу України про адміністративні правопорушення, практики Європейського Суду з прав людини, передбачається принцип презумпції невинуватості особи, поки її винуватість не буде доведена у встановленому законом порядку.

Заперечуючи свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, позивач ОСОБА_1 посилається на те, що в той день на перехресті проводились дорожні роботи і поворот направо(на Глухів) був перекритий, про що інформували відповідні попереджувальні дорожні знаки, які були розміщені до перехрестя та на самому перехресті доріг Відповідно до тимчасової організації руху, автомобілі яким потрібно їхати в напрямку Глухова, мали повертати ліворуч, виконуючи вимоги дорожнього знаку на жовтому фоні "поворот на Глухів на ліво. Об`їзд". Цей знак був розміщений приблизно за 30 метрів до повороту і жодних заборон для вантажних автомобілів не мав. Відповідно до вказівок цього дорожнього знаку, він ввімкнув лівий поворот (приблизно за 50 метрів до повороту) і став готуватись до виконання маневру. Порівнявшись із самим поворотом і почавши виконувати маневр, побачив інший дорожній знак 4.1 "Рух прямо" із табличкою 7.5.1,який був розміщений з правого боку майже посередині повороту ліворуч. Таке розміщення цього дорожнього знаку, по-перше, не дозволяло йому виконати його вимоги, не ввівши в оману інших учасників дорожнього руху, а, по-друге, ним було розцінено, що дорожній знак має відношення вже до тих автомобілів, які проїжджали далі прямо. При цьому інспектор ОСОБА_2 в категоричній формі відмовився повернутись на місце "порушення" і встановити істинне розміщення дорожніх знаків, склавши відповідну схему, зазначивши, що на місці буде винесена постанова про накладення адміністративного стягнення.

На підтвердження своєї позиції позивач надав фото схеми розміщення тимчасових дорожніх знаків вказаного перехрестя.

В свою чергу, на підтвердження правомірності постанови серії ЕАС№7484440 від 08.08.2023р. в якості доказу, Управління патрульної поліції у Чернігівській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України надано до матеріалів справи компакт дик з відеофайлами й фото, дослідивши які колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з наявних відеозаписів на компакт диску, встановити чи саме це перехрестя проїхав ОСОБА_1 з порушенням ПДР, не представляється можливим, оскільки відеофайлів декілька вони не є безперервними, не зафіксовано на них дорожню обстановку та розміщення дорожніх наказів безпосередньо у момент нібито вчинення (як стверджує апелянт) адміністративного правопорушення (тобто саме фактичний проїзд позивачем з порушенням вимог дорожнього знаку 4.1 (Рух прямо) з табличкою до неї 7.5.1 (вид транспортного засобу), здійснивши поворот ліворуч).

Отже, долученими до матеріалів справи відеодоказами не підтверджується наявність події адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Відтак, такі відеодокази оцінюються колегією суддів як неналежні.

Що стосується фотокартки, на якій зображено знак, вимоги якого за доводами скаржника порушив позивач, то такі не були використані в якості доказів під час прийняття спірної у справі постанови, про наявність таких фотокарток не вказано у постанові, отже також є неналежними та недопустимими.

Тобто, фактично відсутні будь-які докази які б вказували на вчинення позивачем ОСОБА_1 правопорушення, зазначеного у постанові серії ЕАС №7484440 від 08 серпня 2023 року.

Саме по собі описання інспектором поліції в оскаржуваній постанові складу адміністративного правопорушення, як вірно відзначив суд першої інстанції, не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення, оскільки така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, передуванню якому і є фіксування цього правопорушення.

Виходячи з викладеного вище, апеляційний суд вважає вірною та обґрунтованою позицію суду першої інстанції стосовно того, що всупереч встановленому КАС України обов`язку доказування, відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження правомірності дій інспектора при розгляді справи про адміністративне правопорушення, належних та допустимих доказів, які б підтвердили обставини, на які посилається відповідач.

З даного приводу, апеляційний суд також вважає за доцільне зауважити, що в силу приписів ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може гуртуватись на доказах одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений. Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

Отже, дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень (в даному випадку - інспектором патрульної поліції) при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.

Указане узгоджується з правовими висновками Верховного суду наведеними зокрема у постанові від 30 травня 2018 року у справі №337/3389/16-а.

В свою чергу, відповідно до правових позицій Верховного суду від 23 жовтня 2019 року по справі №357/10134/17 та від 11 грудня 2019 року по справі №761/41786/16а, - відсутність доказів свідчить про недоведеність правопорушення.

В даному випадку, за наслідками апеляційного перегляду справи судова колегія дійшла переконання, що відповідачем не доведено наявності складу та події адміністративного правопорушення, за яке позивача спірною постановою було притягнуто до адміністративної відповідальності.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності, визначено у ст. 286 КАС України, приписами якої зокрема передбачено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Підсумовуючи викладене у сукупності, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції, що відповідачем не надано суду доказів, які б спростовували твердження позивача, доводили факт вчинення ним адміністративного правопорушення та свідчили про правомірність прийнятої оскаржуваної постанови, а відтак позовні вимоги в частині скасування спірної постанови та закриття справи про адміністративне правопорушення були задоволені обґрунтовано.

Доводи апеляційної скарги є несуттєвими, повністю спростовуються наявними у справі доказами, не мають принципового значення для вирішення справи.

Також, на переконання судової колегії суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди, та з даного приводу зазначає, що виходячи з приписів ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За приписами ст.1167ЦК України зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно п.п. 3-5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується фактзаподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З наведеного слідує, що позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії та бездіяльність відповідача призвела до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

Втім у спірному випадку, як вбачається з досліджених апеляційним судом матеріалів справи, позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому душевних страждань протиправними діями відповідача по справі, зокрема, доказів погіршення сну або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність позивачем належним чином факту заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, у зв`язку із чим обґрунтовано та правильно прийняв рішення про відмову у задоволенні такої позовної вимоги.

Відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Суд також враховує позицію, вказану у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Приведені в апеляційні скарзі доводи та інші доводи та заперечення сторін висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та доводів, і незгоди з ними, є неґрунтовними та не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм права.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваного судового рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.

Рішення суду першої інстанції відповідає встановленим ст. 242 КАС України вимогам.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За встановлених під час апеляційного перегляду справи обставин, апеляційна скарга Департаменту патрульної поліції задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не встановила.

Керуючись ст. ст. 241-243, 245, 249, 324, 286, 308, 311, 315, 316, 321, 325 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції - залишити без задоволення.

Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 06.11.2023р. у справі №479/1036/23 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Т.М. Танасогло
Судді А.В. Крусян О.О. Димерлій