Справа № 140/36667/23
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2024-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2024 року ЛуцькСправа № 140/36667/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Смокович В. І., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, третя особа, Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі ГУ ПФУ в Рівненській області, відповідач), третя особа, Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУ ПФУ у Волинській області, третя особа) про визнання протиправною відмову ГУ ПФУ в Рівненській області у призначенні позивачу пенсії за віком достроково; зобов`язати ГУ ПФУ в Рівненській області повторно розглянути заяву позивача щодо призначення пенсії за віком достроково на підставі пункту 4 частини першої статті 115 Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-IV) та прийняти рішення про призначення пенсії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 січня 1988 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб та в повторний шлюб позивачка не вступала.

Вказує, що її чоловік 19 грудня 1986 року був призваний на службу спеціальних зборів по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції (далі Чорнобильській АЕС) в якості заступника командира взводу.

ОСОБА_2 з 20 грудня 1986 року по 06 травня 1987 року у складі Військової частини № НОМЕР_1 приймав участь у ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС.

Чоловік позивачки 14 березня 2015 року помер. Причинами смерті, як слідує з експертного висновку №17407 від 21 квітня 2015 року, є захворювання, що призвело до смерті, пов`язане з виконанням обов`язку військової служби по ліквідації наслідків Чорнобильській АЕС.

Позивачка стверджує, що 20 вересня 2023 року звернулась із заявою до ГУ ПФУ у Волинській області щодо призначення пенсії відповідно до пункту 4 статті 115 Закону №1058-IV, розгляд якої за правилами екстериторіальності здійснювало ГУ ПФУ в Рівненській області.

Рішенням від 28 вересня 2023 року ГУ ПФУ в Рівненській області відмовило у призначенні пенсії позивачці у зв`язку із тим, що, на думку відповідача, покійний чоловік ОСОБА_1 не мав статусу військовослужбовця.

В подальшому 05 жовтня 2023 року позивач звернулась до Голови правління ПФУ ОСОБА_3 із заявою, в якій просила скасувати рішення ГУ ПФУ в Рівненській області (відмову) та призначити їй пенсію відповідно до пункту 4 статті 115 Закону №1058-IV, який в листі від 06 листопада 2023 року зазначив, що підстав для призначення пенсії ОСОБА_1 немає.

Вважає, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону №1058-IV має право на призначення дострокової пенсії за віком, так як її чоловік прирівнюється до військовослужбовця, який помер в наслідок захворювання пов`язаного із ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, на час звернення до органів ПФУ їй виповнилось 52 роки (при необхідних 50 років) та страховий стаж складає 35 років (при необхідних 20).

За правилами статті 10 Закону «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ (далі Закон №796-ХІІ) учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються, серед інших, тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості.

Згідно з приміткою до цієї статті до військовослужбовців належать, зокрема, військовозобов`язані, призвані на військові збори.

На думку позивачки, громадяни із числа військовозобов`язаних, які проходять збори (навчальні, перевірочні, спеціальні), у цей період вважаються такими, що проходять військову службу та користуються гарантіями держави на рівні із іншими військовослужбовцями.

Враховуючи все вищевикладене, вважає, що відмова у призначенні пенсії за віком достроково на підставі пункту 4 статті 115 Закон №796-ХІІ є протиправною, а позов таким, що підлягає задоволенню (арк. спр. 1-5).

У відзиві на позовну заяву від 13 березня 2024 року відповідач позовні вимоги не визнав мотивуючи тим, що із довідок військової частини вбачається, що померлий ОСОБА_2 перебував на роботах із ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі військової частини № НОМЕР_1 з 20 грудня 1986 року по 06 травня 1987 року у період проходження військових зборів, а не як військовослужбовець.

У період перебування ОСОБА_2 на військових зборах діяв Закон СРСР «Про загальний військовий обов`язок» №1950-VII від 12 липня 1967 року, відповідно до статей 5, 6 якого, військова служба складається з дійсної військової служби та служби в запасі Збройних Сил СРСР. Громадяни, які перебувають на дійсній військовій службі, іменуються військовослужбовцями, а ті, що перебувають у запасі, - військовозобов`язаними.

Вважає, що військовозобов`язані в період призову на учбові збори не набувають статусу військовослужбовця.

Отже, на думку відповідача, рішення про відмову у призначенні пенсії від 28 вересня 2023 року №20 ГУ ПФУ в Рівненській області прийнято правомірно, тож підстав для призначення позивачці дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону №1058 немає.

З урахуванням викладеного, відповідач просить в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю (арк. спр. 48-50).

У своїх поясненнях від 19 січня 2024 року третя особа вказала, що покійний чоловік позивачки ОСОБА_2 був призваний на військові збори та приймав участь в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з 20 грудня 1986 року по 06 травня 1987 року, тобто не мав статусу військовослужбовця в розумінні Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та просив у задоволенні позову відмовити (арк. спр. 42-44).

Інших заяв по суті справи, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України (далі КАС України) до суду не надходило.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 03 січня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (акт. спр. 37).

Суд, перевіривши доводи позивача та відповідача у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, встановив такі обставини.

Відповідно до військового квитка серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 з 20 грудня 1986 року по 05 травня 1987 року знаходився в тридцяти кілометровій зоні сектору «2 та приймав участь в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (арк. спр. 24-27).

Довідкою Галузевого державного архіву Міністерства оборони України підтверджується, що ОСОБА_2 , відповідно до архівних документів військової частини № НОМЕР_1 приймав участь в складі частини, у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (був відряджений) у період з 20 грудня 1986 року по 05 травня 1987 року та отримав дозу опромінення 2,481 рентгени (арк. спр. 17).

Посвідченням серії НОМЕР_3 виданим від 14 серпня 2001 року встановлено, що ОСОБА_2 був інвалідом другої групи і мав право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни (зворот арк. спр. 8).

Відповідно до свідоцтва серії НОМЕР_4 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 07 січня 1988 року був укладений шлюб (арк. спр. 13).

ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть від 16 березня 2015 року серії НОМЕР_5 .

Львівською регіональною міжвідомчою комісією по встановленню причинного зв`язку захворювань та інвалідності з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та їх професійного характеру видано експертний висновок, відповідно до якого Львівська регіональна міжвідомча комісія на засіданні №06 від 21 квітня 2015 року розглянула заяву ОСОБА_1 і надану, згідно Переліку, та зареєстровану в ЛРМЕК 06 квітня 2015 року документацію ОСОБА_2 на предмет встановлення причинного зв`язку захворювань, інвалідності і смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії Чорнобильської АЕС, зроблений висновок, що захворювання, яке привело до смерті, пов`язане з виконанням обов`язку військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (арк. спр. 14).

Згідно із посвідченням серії НОМЕР_6 виданого 13 травня 2015 року позивачка має право на пільги, встановлені законом України для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни (арк. спр. 10).

ОСОБА_1 20 вересня 2023 року звернулась із заявою до ГУ ПФУ у Волинській області з приводу призначення пенсії керуючись пунктом 4 статті 115 Закону №1058-IV.

Відповідно до Постанови №25-1 від 16. Грудня 2020 року Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України програмним забезпечення за принципом екстериторіальності заяви про призначення пенсії та документи які були надані позивачем до заяви, передані до ГУ Пенсійного фонду України в Рівненській області.

Рішенням від 28 вересня 2023 року ГУ ПФУ в Рівненській області відмовило у призначенні пенсії позивачці оскільки із військових довідок вбачається, що померлий ОСОБА_2 перебував на роботах із ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі військової частини № НОМЕР_1 з 20 грудня 1986 року по 06 травня 1987 року у період проходження військових зборів, а не як військовослужбовець (зворот арк. спр. 30).

ОСОБА_1 05 жовтня 2023 року звернулась до Голови правління ПФУ ОСОБА_3 із заявою, в якій просила скасувати рішення ГУ ПФУ в Рівненській області та призначити їй пенсію відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону №1058-IV.

Листом від 06 листопада 2023 року Пенсійний Фонд України зазначив, що підстав для призначення пенсії позивачці немає (арк. спр. 23).

Уважаючи відмову ГУ ПФУ в Рівненській області у призначенні пенсії за віком на підставі пункту 4 частини першої статті 115 Закону №1058-IV протиправною позивач звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг, врегульовано Законом №1058 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 9 Закону №1058-IV в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Статтею 10 Закону №1058-IV встановлено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону №1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, а також ті, яким встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час захисту Батьківщини або під час виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення із служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, особи, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пунктів 20 і 21 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пунктів 12 та 13 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особи з числа резервістів, військовозобов`язаних і осіб, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки, яким надано статус сім`ї загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України відповідно до абзаців четвертого і п`ятого частини першої статті 101 зазначеного Закону, а також абзацу шостого частини першої статті 101 зазначеного Закону з числа членів сімей резервістів і військовозобов`язаних, - після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.

Таким чином, із наведених норм вбачається, що право на призначення дострокової пенсії за віком має дружина військовослужбовця, який помер після звільнення із служби, але внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, після досягнення нею 50 років та за наявності страхового стажу не менше 20 років, за умови, що вона не взяла повторний шлюб.

Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що позивач мала необхідний вік та страховий стаж для призначення спірної пенсії.

Разом з тим, відповідно до змісту спірного рішення ГУ ПФУ в Рівненській області позивачці відмовлено в призначенні дострокової пенсії за віком із тих причин, що її померлий чоловік не мав статусу військовослужбовця.

Щодо даного висновку відповідача суд зазначає наступне.

Статтею 10 Закону №796-ХІІ учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

У примітці до вказаної статті зазначено, що до військовослужбовців належать: особи офіцерського складу, прапорщики, мічмани, військовослужбовці надстрокової служби, військовозобов`язані, призвані на військові збори, військовослужбовці-жінки, а також сержанти (старшини), солдати (матроси), які перебувають (перебували) на дійсній строковій службі у збройних силах, керівний і оперативний склад органів Комітету державної безпеки, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, а також інших військових формувань.

Отже, у розумінні Закону №796-ХІІ військовозобов`язані, призвані на військові збори для участі у роботах по ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи прирівнюються до військовослужбовців.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що чоловік позивачки у період з 20 грудня 1986 року по 06 травня 1987 року перебував на військових зборах та виконував обов`язки по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі військової частини № НОМЕР_1 .

У період перебування ОСОБА_2 на військових зборах діяв Закон СРСР від 12 липня 1967 року №1950-VII «Про загальний військовий обов`язок» (далі - Закон №1950-VII), відповідно до статей 5, 6 якого (зі змінами, внесеними Указом Президії Верховної Ради СРСР від 17 грудня 1980 року №3535-Х) військова служба складається з дійсної військової служби та служби в запасі Збройних Сил СРСР. Громадяни, які перебувають на дійсній військовій службі, іменуються військовослужбовцями, а ті, що перебувають у запасі, - військовозобов`язаними.

За правилами статей 7-9 Закону №1950-VII військовослужбовці і військовозобов`язані приймають військову присягу на вірність своєму народові, поділяються на солдатів, матросів, сержантів, старшин, прапорщиків, мічманів і офіцерський склад та кожному присвоюється відповідне військове звання.

Військовослужбовці і призвані на військові збори військовозобов`язані користуються всією повнотою соціально-економічних, політичних та особистих прав і свобод і несуть усі обов`язки громадян СРСР, передбачені Конституцією СРСР.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок та військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІ).

Відповідно до частини дев`ятої статті 1 Закону №2232-XII щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний та воєнний час.

Згідно із частиною першою статті 16 Закону України від 06 грудня 1991 року №1934-ХІІ «Про Збройні Сили України» держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, резервістів, які виконують обов`язки служби у військовому резерві, та військовозобов`язаних, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також членів сімей військовослужбовців, резервістів та військовозобов`язаних, які загинули (померли), пропали безвісти, стали особами з інвалідністю під час виконання службових обов`язків або постраждали у полоні в ході бойових дій (війни), в умовах надзвичайного стану чи під час виконання службових обов`язків за межами України в порядку військового співробітництва або у складі національного контингенту чи національного персоналу у міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, поширюється також на військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей (пункт 3 частини першої статті 3 Закону).

Системний аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку, що громадяни із числа військовозобов`язаних, які проходять збори (навчальні, перевірочні, спеціальні), у цей період вважаються такими, що проходять військову службу та користуються гарантіями держави на рівні з іншими військовослужбовцями.

Зазначене спростовує доводи відповідача, що померлий чоловік, перебуваючи на військових зборах, не підпадає під категорію військовослужбовця у розумінні пункту 4 частини першої статті 115 Закону №1058-IV.

При цьому, можливість отримання пільги, передбаченої вказаною нормою, зокрема, для дружини військовослужбовця, який помер після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, якщо вона не взяла повторний шлюб, законодавець не пов`язує з видом військової служби, тривалістю її проходження, військовим званням та посадою, а також часом, що сплинув після звільнення особи з військової служби.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2019 року в справі №702/1027/16-а та від 15 квітня 2020 року в справі №592/3813/17.

За наведених обставин, суд вважає безпідставними доводи відповідача про відсутність підстав для призначення позивачу дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону №1058-IV у зв`язку з тим, що її чоловік не мав статусу військовослужбовця.

Повноваження суду при вирішенні справи визначені статтею 245 КАС України.

Як встановлено частиною другою вказаної статті, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Оскільки предметом судового розгляду є не дії відповідача, а рішення про відмову у призначенні пенсії, суд, з врахуванням положень статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, визнає протиправним та скасовує рішення пенсійного органу про відмову у призначенні від 28 вересня 2023 року №20.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання ГУ ПФУ в Рівненській області прийняти рішення про призначення пенсії суд зазначає таке.

З практики Європейського суду витікає наступне: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. При цьому, суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Завданням адміністративного судочинства є перевірка правомірності дій суб`єкта владних повноважень, відповідності його рішень критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та закріплені в частині другій статті 2 КАС України.

Тобто, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Оскільки в силу частини п`ятої статті 45 Закону № 1058-IV передбачено обов`язок органу Пенсійного фонду щодо прийняття відповідного рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунок) пенсії чи її виплаті, суд вважає, що територіальний орган Пенсійного фонду має виключну компетенцію у питаннях призначення (перерахунку) та виплати пенсії. Отже, зазначене питання віднесено до дискреційних повноважень територіального органу Пенсійного фонду.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, враховуючи позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню шляхом прийняття рішення про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Рівненській області про відмову у призначенні пенсії від 28 вересня 2023 року №20 та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20 вересня 2023 року щодо призначення дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону № 1058-IV з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. У задоволенні решти позовних вимог суд відмовляє.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із частинами першою, третьою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить із того, що часткове задоволення позовних вимог зумовлене обрання судом ефективного способу захисту порушених прав, свобод та інтересів позивача протиправними діями/рішеннями відповідача.

Отже, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути судовий збір в сумі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок), який сплачений відповідно до квитанції від 27 грудня 2023 року №6278-2400-6021-4536 (арк. спр. 6) та зарахований до спеціального фонду Державного бюджету, що підтверджується відповідною випискою (арк. спр. 54).

Керуючись статтями 139, 243-246, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України ««Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (33028, Рівненська області, місто Рівне, вулиця Борисенка Олександра, будинок 7, ідентифікаційний код юридичної особи 21084076), третя особа, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Кравчука, 22В, ідентифікаційний код юридичної особи 13358826) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про відмову у призначенні пенсії від 28 вересня 2023 року №20.

Зобов`язати Головне управління Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20 вересня 2023 року щодо призначення дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області судовий збір в сумі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В. І. Смокович

Повний текст судового рішення складено 22 березня 2024 року.

22 березня 2024 року