Справа № 140/503/24
Суддя: Лозовський Олександр Анатолійович
Дата ухвалення: 2024-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2024 року ЛуцькСправа № 140/503/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лозовського О.А.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУ ПФУ у Волинській області) про визнання протиправним та скасування рішення №45 від 05.12.2023 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 ; зобов`язання зарахувати період роботи з 11.06.1992 по 22.11.1996 (в АТЗТ «Донецький гормолокозавод №1»), період роботи з 23.11.1994 по 29.04.1996 (в АТ «Донмолпром») та період роботи з 20.03.1997 по 08.05.1998 (в ПП Акумуляторний завод «Віват») до її страхового стажу та повторно розглянути заяву від 01.12.2023 №5496 про призначення пенсії та призначити пенсію за віком.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач неодноразово зверталась до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області із заявою про призначення пенсії за віком. Рішеннями ГУ ПФУ у Чернігівській області та ГУ ПФУ в Одеській області позивачу було відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

01.12.2023 позивач повторно звернулася до ГУ ПФУ у Київській області із заявою про призначення пенсії за віком та надала додаткові документи, що підтверджують страховий стаж, який не визнавався органами ПФУ при розгляді її попередніх двох заяв, а саме надала додатково: довідку з місця навчання - архівну довідку від 06.09.2023 №42-11-562, що підтверджує період її навчання з 01.09.1980 по 21.03.1985, документи, що підтверджують період роботи у колгоспі ім. Чапаєва з 08.04.1985 по 04.04.1992 (архівна довідка від 08.09.2023 №03.02-24-326; архівна довідка від 08.09.2023 №03.02-24-325; архівна довідка від 05.09.2023 №03.02-24-328) та встановлені і відпрацьовані вихододні за вказаний період.

Заява позивача від 01.12.2023 №5496 про призначення їй пенсії та додані до неї документи розглядалися ГУ ПФУ у Волинській області, яким було прийнято рішення від 05.12.2023 №45 про відмову в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Відповідачем за наданими ОСОБА_1 документами до її страхового стажу не зараховано періоди: з 11.06.1992 по 22.11.1994, оскільки розбіжність між да тою прийняття на роботу та датою наказу на прийняття становить більше місяця (11.06.1994); з 23.11.1994 по 29.04.1996, оскільки відсутня інформація про реорганізацію підприємства; з 20.03.1997 по 08.05.1998, оскільки відсутній номер наказу на звільнення.

Позивач вважає такі дії відповідача неправомірними, оскільки розбіжність в даті наказу допущена внаслідок описки в написанні року. При цьому в трудовій книжці міститься запис, завірений підписом посадової особи та печаткою підприємства про виправлення дати з 11.06.1994 на 11.06.1992.

З приводу не зарахування до страхового стажу періоду роботи з 23.11.1994 по 29.04.1996 в АТ «Донмолпром» позивач зазначає, що всі записи в трудовій книжці щодо її роботи за вказаний період відповідають вимогам заповнення трудової книжки, а відсутність у трудовій книжці відомостей про перейменування чи реорганізацію підприємства свідчить виключно про неналежне виконання роботодавцем позивача обов`язку щодо ведення трудової книжки відповідного до вимог чинного законодавства та не може бути підставою для неврахування вказаного періоду роботи до страхового стажу.

Щодо неврахування до страхового стажу періоду роботи з 20.03.1997 по 08.05.1998 вказує на те, що відсутність в трудовій книжці номеру наказу на звільнення є лише формальною помилкою та не спростовує періоду роботи позивача на підприємстві.

З огляду на викладене, просить позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 19.01.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі; судовий розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

У відзиві на позовну заяву представник ГУ ПФУ У Волинській області позовних вимог не визнав, мотивуючи тим, що до страхового стажу позивачу не зараховано періоди роботи: з 11.06.1992 по 22.11.1994, оскільки є розбіжність між датою прийняття та датою наказу (11.06.1994), з 23.11.1994 по 29.04.1996, оскільки відсутня інформація про реорганізацію підприємства, з 20.03.1997 по 08.05.1998, оскільки відсутній номер наказу на звільнення. Представник відповідача вважає, що згідно податних документів страховий стаж позивача становить 24 роки, 04 місяці, 18 днів, а, відтак, у відповідача відсутні підстави для призначення їй пенсії за віком. В задоволенні позову просить відмовити повністю.

Перевіривши письмовими доказами доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 01.12.2023 звернулася до ГУ ПФУ у Київській області із заявою про призначення пенсії за віком.

Після реєстрації заяви позивача та сканування копій документів засобами програмного забезпечення ГУ ПФУ у Волинській області за принципом екстериторіальності розглянуто заяву позивача та за її результатами прийнято рішення від 05.12.2023 №45 про відмову у призначенні пенсії в зв`язку з відсутністю необхідного стажу.

У вказаному рішенні зазначено, що страховий стаж, який враховано відповідачем, становить 24 роки 4 місяці 18 днів.

Як слідує із вказаного рішення відповідачем не зараховано до страхового стажу періоди роботи з 11.06.1992 по 22.11.1994 у зв`язку з розбіжністю між датою прийняття та датою наказу (11.06.1994), з 23.11.1994 по 29.04.1996 у зв`язку з відсутністю інформації про реорганізацію підприємства, з 20.03.1997 по 08.05.1998 у зв`язку з відсутністю номеру наказу про звільнення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням відповідача ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом своїх прав, з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правові відносини сторін, що виникають у сфері реалізації особами, які мають право на пенсію, свого конституційного права на державне пенсійне забезпечення, у випадках, передбачених Конституцією України, регулюються нормами Конституції України, Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 № 1788-ХП (далі - Закон № 1788-ХП), Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 №1058-VI (далі - Закон 1058-VI) та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Статтею 26 Закону №1058-VI передбачено, що починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Відповідно до статті 24 Закону №1058-VI страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), зокрема, у статті 56 Закону №1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 затверджено порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до пунктів 1.7, 1.8 якого, звернення особою за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію, але не раніше, ніж за місяць до досягнення пенсійного віку. Днем звернення за пенсією вважається день приймання органом, що призначає пенсію, заяви про призначення, перерахунок, відновлення або переведення з одного виду пенсії на інший.

У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» Кабінет Міністрів України постановою від 12.08.1993 № 637 затвердив Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Згідно з пунктами 1 та 2 вказаного Порядку за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Пунктом 3 Порядку визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Пунктом 20 Порядку визначено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток №5).

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637, а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний період роботи з 11.06.1992 по 22.11.1994 не було зараховано позивачу до страхового стажу у зв`язку з наявністю в трудовій книжці розбіжності в даті прийняття на роботу та даті наказу про прийняття на роботу (11.06.1994).

Згідно з відомостями трудової книжки НОМЕР_1 від 08.04.1985 позивач в період з 11.06.1992 по 22.11.1994 працювала на посаді контролера КПП заводу ІІ класу в Донецькому гормолзаводі №1.

У трудовій книжці позивача на сторінках 6-7 зроблено запис № 5 від 11.06.1992 про прийняття в контрольно-пропускний пункт контролером КПП заводу ІІ класу в Донецький гормолзавод №1 згідно з наказом від 11.06.1994 № 64к, тобто, допущено описку в написанні року.

Водночас в верхньому лівому кутку сторінки 6 міститься запис російською мовою: «в пункті 5 виправлено на 11.06.1992 р, наказ № 94к».

При цьому вказане виправлення зроблено письмово в трудовій книжці, посвідчено особистим підписом уповноваженої особи із вказівкою на посаду та з проставленням печатки підприємства.

Окрім того, на сторінках 2-3 трудової книжки продубльовано інформацію про прийняття на роботу з 11.06.1992 на посаді контролера КПП заводу ІІ класу в «Донецький гормолзавод №1» та зазначено дату і номер наказу від 11.06.1992 №94к.

Вказане як і окремо, так в сукупності підтверджує, що позивача 11.06.1992 було прийнято на роботу в АТЗТ «Донецький гормолзавод №1» згідно з наказом №94к від 11.06.1992.

Порядок ведення (внесення записів) до трудових книжок врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 року № 58 (далі за текстом - Інструкція № 58).

Відповідно до пункту 2.4 Інструкції № 58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом.

Відповідно до пункту 2.6 Інструкції №58, у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Такий самий порядок внесення виправлень був передбачений пунктом 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої постановою Госкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162, яка діяла до набрання чинності Інструкцією №58.

Верховний Суд у постанові від 21.02.2018 в справі №687/975/17 вказав, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства, відтак, вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань із призначення пенсії за віком та зарахування певних періодів роботи до страхового стажу.

З трудової книжки НОМЕР_1 вбачається, що вона місить записи про спірний період роботи з 11.06.1992 по 22.11.1994.

Суд констатує, що вказані записи в трудовій книжці виконано без перекреслень, у чіткій послідовності та відповідності дати, які завірені підписами та печатками роботодавця.

Суд зазначає, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі №677/277/17.

Крім того, щодо не зарахування вказаного періоду роботи у зв`язку з розбіжністю між датою прийняття на роботу та датою наказу на прийняття (11.06.1994), то підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Зазначений висновок викладено в постанові Верховного суду від 06.03.2018 року по справі № 754/14898/15-а.

А, відтак, суд дійшов висновку, про неправомірність неврахування відповідачем до страхового стажу періоду роботи з 11.06.1992 по 22.11.1994, який підтверджений записами в трудовій книжці.

Разом з тим, відповідачем не було зараховано до страхового стажу період роботи з 23.11.1994 по 29.04.1996 у зв`язку з відсутністю інформації про реорганізацію підприємства.

Згідно з відомостями трудової книжки ОСОБА_1 в період з 23.11.1994 по 29.04.1996 працювала бухгалтером І категорії у відділі бухгалтерії в АТ «Донмолпром».

Як слідує із записів №№6-10 позивач 22.11.1994 звільнена по переводу в АТ «Донмолпром» пункт 5 статті 36 КЗпП України згідно з наказом №169к від 22.11.1994; 23.11.1994 прийнята у відділ бухгалтерії бухгалтером І категорії в АТ «Донмолпром» з Донецького гормолзаводу №1 по контракту строком на 6 місяців згідно наказу №57к від 23.11.1994; 23.05.1995 продовжено строк робочого контракту бухгалтером І категорії по 23.11.1995 згідно наказу №21к від 23.05.1995; 23.11.1995 введена в штат бухгалтерії бухгалтером І категорії згідно контракту; 29.04.1995 звільнена на підставі пункту 5 статті 36 КЗпП України згідно наказу №21к від 29.04.1996.

Із вказаних записів вбачається, що вони внесенні відповідно до Інструкції №58, відповідають вимогам заповнення трудової книжки, оскільки містять чітку дату прийому, чітку дату звільнення з роботи, номери наказів та їх дати, посаду на якій працювала позивач, підписи уповноваженої особи та печатку підприємства.

При цьому, у своєму рішенні про відмову про призначення пенсії відповідач зазначив, що спірний період роботи позивача з 23.11.1994 по 29.04.1996 року не зарахований до страхового стажу, оскільки відсутня інформація про перейменування (або реорганізацію) підприємства.

Однак, трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірні періоди, ці записи є належними та допустимим доказом підтвердження страхового стажу.

Відсутність у трудовій книжці відомостей про реорганізацію підприємства свідчить виключно про неналежне виконання роботодавцем обов`язку щодо ведення трудової книжки відповідного до вимог чинного законодавства.

Суд зазначає, що наявність певних недоліків оформлення трудової книжки не можуть бути підставою для не врахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Цей висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, наведеній у постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а.

Одночасно, слід зазначити, що відповідальність за правильність ведення трудових книжок покладена на власника підприємства, установи чи організації або уповноважений ним орган, а не на працівника.

За таких обставин суд дійшов висновку, що відсутність в трудовій книжці записів про перейменування та/або реорганізацію підприємства не може бути підставою для не зарахування страхового стажу, оскільки не спростовує факту роботи особи у вказаний період. Крім того, працівник не несе відповідальність за невірне оформлення трудової книжки та такі недоліки не повинні перешкоджати працівнику для зарахування його страхового стажу.

Таким чином, суд дійшов висновку про неправомірність неврахування відповідачем до страхового стажу період роботи позивача в АТ «Донмолпром» з 23.11.1994 по 29.04.1996, який підтверджений записами в трудовій книжці.

Щодо не зарахування до страхового стажу періоду роботи з 20.03.1997 по 08.05.1998 у зв`язку з відсутністю номеру наказу про звільнення суд зазначає таке.

Згідно з відомостями трудової книжки позивач в період з 20.03.1997 по 08.05.1998 працювала економістом у відділі маркетингу в приватному підприємстві Акумуляторний завод «Віват».

Як вбачається з записів №№11-13 трудової книжки позивач 20.03.1997 прийнята на посаду економіста у відділ маркетингу в ПП Акумуляторний завод «Віват» згідно розпорядження №19к від 20.03.1997; 08.05.1998 звільнена по пункту 5 статті 36 КЗпП України, у зв`язку з переведенням на ОАО Донмаш «Астра» згідно наказу від 08.05.1998; прийнята в порядку переведення із ПП Акумуляторний завод «Віват» в ОАО Донецький машинобудівний завод «Астра» на посаду начальника виробничого комплексу №5 згідно розпорядження № 44к від 08.05.1998.

Вказані записи є чіткими, зрозумілими, не містять виправлень, виконані уповноваженими особами, засвідчені їх підписами та відповідними печатками підприємств.

Неточність запису № 12 (відсутність № наказу про звільнення) не спростовує наявність і правове значення запису №11 про прийняття на роботу. Записи щодо дати звільнення позивача з ПП Акумуляторний завод «Віват» та дати наказу про звільнення "08.05.1998" також не мають виправлень.

Суд зазначає, що підставою для призначення пенсії є наявність необхідного страхового стажу, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки, а така формальна підстава як відсутність номеру наказу про звільнення особи не може бути підставою для неврахування періоду роботи позивача до страхового стажу.

За таких обставин суд вважає, що відповідач протиправно не зарахував до страхового стажу позивача вказаний період роботи.

Отже, суд дійшов висновку, що трудовою книжкою позивача підтверджено спірні періоди роботи, які зазначені вище.

Належних доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо даних періодів роботи відповідачем суду не надано, а тому їх безпідставно не взято до уваги.

З приводу зазначеного слід звернути увагу на принцип пропорційності, який вимагає співрозмірного обмеження прав і свобод людини для досягнення публічних цілей - органи влади, зокрема, не можуть покладати на громадян зобов`язання, що перевищують межі необхідності, які випливають із публічного інтересу, для досягнення цілей, які прагнуть досягнути за допомогою застосовуваної міри (або дій владних органів). Вказаний принцип передбачає наявність розумного співвідношення між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар.

Також суд зазначає, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Вказані вище обставини справи та наведений вище аналіз законодавства спростовують доводи пенсійного органу про правомірність дій відповідача та про відсутність підстав для зарахування до страхового стажу спірних періодів роботи.

Відтак, суд дійшов висновку про те, що охоронювані законом права, свободи та інтереси позивача порушені протиправним рішенням пенсійного органу, що полягає у неврахуванні спірних періодів роботи до страхового стажу.

Позивач як громадянин України наділена правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що відповідач протиправно не зарахував позивачу до страхового стажу періоди роботи з 11.06.1992 по 22.11.1994, з 23.11.1994 по 29.04.1996, з 20.03.1997 по 08.05.1998.

Суд, враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення від 05.12.2023 №45 підлягає до задоволення.

Суд вважає за необхідне зазначити, що у межах спірних правовідносин адміністративним судом не здійснюється призначення пенсії, а перевіряється виключно законність рішення органу пенсійного фонду про відмову в призначенні пенсії, за наслідками чого суд може визнати протиправними такі рішення, дії чи бездіяльність, а як наслідок - зобов`язати вчинити певні дії.

Для захисту прав позивача необхідно задовольнити і похідні позовні вимоги та зобов`язати ГУ ПФУ у Волинській області зарахувати позивачу до страхового стажу період роботи з 11.06.1992 по 23.11.1996 (в АТЗ «Донецький гормолокозавод» №1), з 23.11.1994 по 29.04.1996 (в АТ «Донмолпром»), з 20.03.1997 по 08.05.1998 (ПП «Акумуляторний завод «Віват».

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву від 01.12.2023 №»5496 та призначити пенсію за віком суд зазначає таке.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі Рисовський проти України (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу доброго врядування.

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (див. рішення у справах Beyeler v. Italy № 33202/96, Oneryildiz v. Turkey № 48939/99, Moskal v. Poland № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі Hasan and Chaush v. Bulgaria № 30985/96).

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правого захисту, у розумінні статті 13 Конвенції, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Відповідно до судової практики Європейського суду з прав людини (рішення Олссон проти Швеції від 24 березня 1988 року), запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається. Аналогічний підхід має бути застосований і в разі, коли має місце протиправна бездіяльність органу влади щодо неприйняття відповідного рішення у відносинах, коли обставини свідчать про наявність всіх підстав для його прийняття (Olsson v. Sweden (no. 1), 24 March 1988, Series A no. 130).

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у рішенні від 16.09.2015 по справі №21-1465а15, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам.

Спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Отже, повідомляючи позивачу про відмову в призначенні пенсії за віком відповідач діяв необґрунтовано. При цьому, суд не обраховує дійсний страховий стаж позивача, у зв`язку з чим відсутні підстави для зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області призначити пенсію позивачу за віком.

Однак, наявні підстави для захисту прав позивача шляхом зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Суд, враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково.

Щодо розподілу судових витрат, між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

В матеріалах справи містяться докази на підтвердження понесення позивачем судових витрат на правничу допомогу, а саме: договір про надання правової (правничої) допомоги від 15.12.2023 №15, додаток №1 до вказаного договору, рахунок на оплату від 18.12.2023 №15, платіжну інструкцію від 20.12.2023 №0.0..1, рахунок на оплату від 11.01.2024 №15-1, платіжну інструкцію від 11.01.2024 №0.0..1, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, ордер про надання правничої (правової) допомоги.

З додатку №1 до договору слідує, що вартість послуги підготовки, написання та оформлення позовної заяви складає 5000,00 грн, підготовка адвокатського запиту 500,00 грн.

Слід, зауважити, що при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, суд має виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру залежно від конкретних обставин справи. Надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто повинно бути доведено доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи.

Водночас, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України від 23.01.2014, заява №19336/04, пункт 268).

Відтак, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним чи необґрунтованим щодо іншої сторони спору.

За загальним правилом зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Разом із тим, частина дев`ята статті 139 КАС України визначає критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат та виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру залежно від конкретних обставин справи. Надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто повинно бути доведено доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи.

На думку суду, вимоги представника позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в заявленому розмірі не підлягають задоволенню, оскільки підготовка, написання, оформлення та подання позовної заяви не вимагала великого обсягу юридичної роботи з огляду на визначену сталу практику розгляду судами даних спорів, а тому не потребувала затрат значного часу та коштів, які заявлені представником позивача як витрати на правничу допомогу.

Крім того, така послуга, як надсилання адвокатського запиту не пов`язана із розглядом справи у суді.

Враховуючи час, який об`єктивно був витрачений адвокатом на надання послуг та їх обсяг, виходячи із принципів співмірності витрат, обґрунтованості та пропорційності їх розміру, а також критерію розумності їхнього розміру в залежності від конкретних обставин справи, на користь позивача із заявлених витрат необхідно стягнути витрати частково.

Виходячи із критеріїв, визначених частиною дев`ятою статті 139 КАС України, принципів співмірності витрат, обґрунтованості та пропорційності їх розміру, суд вважає, що з огляду на зміст наданих послуг, кількість затраченого адвокатом часу, складність справи, часткове задоволення позову наявні підстави обмежити розмір витрат на правничу допомогу та на користь позивача необхідно стягнути витрати на правничу допомогу в розмірі 1500,00 грн.

Частиною першою статті 139 КАС України обумовлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно із платіжною інструкцією від 11.01.2024 №0.0..1 за подання адміністративного позову у даній справі позивачем було сплачено судовий збір в сумі 968,96 грн.

Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір у сумі 968,96 грн.

Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 139, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Кравчука, 22В, ідентифікаційний код юридичної особи 13358826) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 05.12.2023 №45 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи з 11.06.1992 по 22.11.1996 (в АТЗТ «Донецький гормолокозавод №1»), період роботи з 23.11.1994 по 29.04.1996 (в АТ «Донмолпром») та період роботи з 20.03.1997 по 08.05.1998 (в ПП Акумуляторний завод «Віват»).

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.12.2023 №5496 про призначення пенсії з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень, 96 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.А. Лозовський