Справа № 320/21746/23
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2024-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Вівдиченко Т.Р.,

Мельничука В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 03 липня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дніпровського відділу держаної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Дніпровського відділу держаної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просив:

- визнати незаконною бездіяльність відповідача щодо не зняття арешту з нерухомого майна, накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 21.09.2016 НОМЕР_1;

- скасувати арешт, накладений на підставі постанови про арешт майна боржника і оголошення заборони на його відчуження від 21.09.2016 НОМЕР_1;

- зобов`язати відповідача вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження нерухомого майна з подальшим виключенням запису про обтяження №17935894 від 09.12.2016 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03 липня 2023 року №320/21746/23 за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління МЮУ (м. Київ) передати на розгляд - Дніпровського районного суду м. Києва.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати ухвалу та постановити ухвалу, якою відкрити провадження у даній справі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що фактично суд першої інстанції передав дану справу Дніпровському районному суду м. Києва не як адміністративному суду, а як суду цивільної юрисдикції, що свідчить про порушення вимог пункту 2 частини першої статті 29 КАС України.

На думку апелянта, даний позов спрямований на захист порушених прав у зв`язку з протиправною бездіяльністю виконавчої служби щодо не зняття арешту з майна на нерухоме майно, накладене на підставі виконавчого листа від 22.08.2014 у справі №755/11246/14-ц в межах виконавчого провадження НОМЕР_1, а не в межах виконавчого провадження НОМЕР_2 на підставі виконавчого листа №2-813 від 03.06.2009.

Згідно частини другої ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Передаючи дану позовну заяву до Дніпровського районного суду міста Києва, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки виконавчий лист №2-813 виданий Дніпровським районним судом м. Києва, а позивач оскаржує постанову щодо зняття арешту з нерухомого майна, у межах виконавчого провадження, яке відкрито на підставі вказаного виконавчого документу виданого Дніпровським районним судом м. Києва, тому справа №320/21746/23 не належить до територіальної юрисдикції (підсудності) Київського окружного адміністративного суду.

Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

У відповідності до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 3 Закону № 1404-VІІІ підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 1404-VІІІ під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно- правовими актами.

У силу вимог частини першої статті 74 Закону №1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Таким чином, вказаними положенням Закону України «Про виконавче провадження» встановлено право зокрема сторони виконавчого провадження звернутися з позовом про оскарження рішень, дій та бездіяльності виконавця до суду, який видав виконавчий документ, але при цьому встановлено також порядок такого звернення, а саме - в порядку, передбаченому законом.

Згідно із частиною другою статті 74 Закону №1404-УІІІ рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону № 1404-УПІ закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

У той же час, особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця визначені статтею 287 КАС України, норми цієї статті є спеціальними при розгляді справ щодо оскарження рішень державного виконавця в адміністративних справах.

Так, відповідно до частини першої статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

У силу вимог частини п`ятої статті 287 КАС України адміністративні справи з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень, ухвалених місцевим загальним судом як адміністративним судом, розглядаються місцевим загальним судом як адміністративним судом, який видав виконавчий лист.

Отже, критеріями визначення юрисдикції судів щодо справ стосовно оскарження учасниками виконавчого провадження рішень, дій чи бездіяльності державного (приватного) виконавця є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ.

За загальним правилом скарги на рішення, дії та бездіяльність службових осіб під час виконання судових рішень подаються за юрисдикцією того суду, який ухвалив судове рішення, що знаходиться на виконанні.

У постанові від 14.03.2018 у справі №213/2012/16 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що якщо законом установлено порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби до суду, який ухвалив відповідне рішення, як це передбачено для виконання судових рішень, у такому випадку виключається юрисдикція адміністративних судів у такій категорії справ.

У постанові від 16.01.2019 в справі №826/12964/17 Велика Палата Верховного Суду також констатувала, що юрисдикція спорів про оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, вчинених на виконання судових рішень, залежить, зокрема, від суду, який видав виконавчий документ, при цьому, якщо закон установлює інший, ніж за правилами адміністративного судочинства, порядок судового оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів щодо розгляду скарг.

Відповідно до висновку, зробленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.08.2019 у справі №808/8368/15, критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ, та статус позивача як сторони у виконавчому провадженні.

Як свідчать матеріали справи, предметом оскарження у даній справі є бездіяльність відповідача щодо не зняття арешту з нерухомого майна, накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 21.09.2016 НОМЕР_1 та скасування арешту, накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника і оголошення заборони на його відчуження від 21.09.2016 НОМЕР_1.

Враховуючи викладене, позивач, подаючи даний позов, не погоджується з бездіяльністю державного виконавця щодо не зняття арешту з майна саме у межах виконавчого провадження НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа, виданого Дніпровським районним судом міста Києва від 22.08.2014 у справі №755/11246/14-ц, відтак, висновок суду першої інстанції про те, що позивач оскаржує постанову у межах виконавчого провадження НОМЕР_2, відкритого на підставі виконавчого листа №2-813 від 03.06.2009, виданого Дніпровським районним судом м. Києва є помилковим, що вказує на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Вказане свідчить про те, що позивач оскаржує бездіяльність державного виконавця у виконавчому провадженні (де він був боржником), що було відкрито на підставі судового рішення, ухваленого відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

У свою чергу, порядок здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, постановлених у порядку цивільного судочинства, врегульовано положеннями розділу VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (частина перша статті 448 ЦПК України).

Аналогічно врегульовано вказане питання в частині першій статті 339 та частині першій ст. 340 ГПК України, згідно з яких сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

З аналізу вказаних правових норм вбачається, що в разі оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого за правилами цивільного судочинства, зазначена скарга розглядається судом, який ухвалив вказане рішення за правилами цивільного судочинства, а якщо скарга подається на рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб ДВС щодо виконання судового рішення, ухваленого за правилами господарського судочинства, таку скаргу розглядає відповідний господарський суд, який ухвалив таке рішення за правилами господарського судочинства, відповідно.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду № 660/612/16-ц від 14.03.2018, № 927/395/13 від 17.10.2018, № 5028/16/2/2012 від 17.10.2018.

У той же час, скаржник у апеляційній скарзі звертає увагу на те, що він не є стороною виконавчого провадження НОМЕР_1, оскільки таке виконавче провадження на даний час є завершеним та знищеним, тому не може звернутися зі скаргою на дії державного виконавця в порядку судового контролю за виконанням судового рішення, передбаченому статтею 447 ЦПК України, а вказаний спір має бути розглянутий саме за правилами КАС України на підставі частини першої статті 287 КАС України.

Разом з тим, слід наголосити, що припис вказаної статті 287 КАС України застосовується лише у випадку, якщо інший нормативно-правовий акт не визначає інший порядок оскарження дій і бездіяльності державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби.

Згідно з частиною другою статті 30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.

Відповідно, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами адміністративного судочинства законом не передбачено.

Враховуючи відсутність відкритих (не завершених) виконавчих проваджень і те, що таке виконавче провадження НОМЕР_1 знищено, беручи до уваги положення частини другої статті 30 ЦПК України, колегія суддів вважає, що заявлений у даному позові спір з приводу зняття арешту з нерухомого майна, який виник між позивачем та органом державної виконавчої служби (у тому числі із її посадовими і службовими особами) не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має розглядатися судами загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства.

Аналогічний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц (провадження № 14-299цс18), у постанові від 18 вересня 2019 року (провадження № 11-471апп19), та у постанові Верховного Суду від 30.10.2019 у справі № 320/1140/19.

У силу вимог пункту 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо: позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Разом з тим, судом першої інстанції вказаних положень при розгляді питання про відкриття провадження у даній справі застосовано не було.

У той же час, Київський окружний адміністративний суд помилково керувався нормами статті 29 КАС України, які передбачають передачу саме адміністративної справи на розгляд іншого адміністративного суду.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку, що дана справа підлягає передачі за підсудністю до Дніпровського районного суду міста Києва.

За правилами частини третьої ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Згідно з ст. 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Отже, враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції про передачу справи до Дніпровського районного суду міста Києва - скасувати та направити справу до Київського окружного адміністративного суду для продовження розгляду на стадію відкриття провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 03 липня 2023 року - скасувати, а справу №320/21746/23 направити до Київського окружного адміністративного суду для продовження розгляду на стадію відкриття провадження у справі.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді Т.Р. Вівдиченко

В.П. Мельничук