Справа № 140/449/24
Суддя: Андрусенко Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2024-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2024 року ЛуцькСправа № 140/449/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Андрусенко О. О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач) про визнання протиправною бездіяльності, яка полягає у нерозгляді по суті рапорту від 18.09.2023 про звільнення з військової служби у запас відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII), за сімейними обставинами, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного стороннього догляду за хворим сином ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю І групи підгрупи А з дитинства; зобов`язання звільнити позивача з військової служби у запас відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного стороннього догляду за хворим сином ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю І групи підгрупи А з дитинства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 за призовом під час мобілізації. Представник позивача зазначає, що 18.09.2023 ОСОБА_1 подав по команді командиру 1 механізованого взводу 1 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону (військова частина НОМЕР_1 ) рапорт про звільнення з військової служби у запас згідно підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII у зв`язку з необхідністю здійснення постійного стороннього догляду за сином ОСОБА_2 , що підтверджується висновком медико-соціальною експертною комісією. Проте, йому було відмовлено у звільненні та на рапорті від 18.09.2023 зроблено примітку «якщо син повнолітній, то по догляду звільнення треба допрацювати».

Сторона позивача зазначає, що ОСОБА_1 має право на звільнення з військової служби за сімейними підставами у зв`язку у зв`язку з необхідністю здійснення постійного стороннього догляду за хворим сином ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю І групи підгрупи А з дитинства, на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII, що підтверджено належними доказами, які були додані до рапорту від 18.09.2023, а відповідач допустив протиправну поведінку щодо не звільнення його з військової служби.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 16.01.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

У відзиві на позовну заяву відповідач позовних вимог не визнав. В обґрунтування такої позиції вказав, що позивач не звертався до Військової частини НОМЕР_1 із рапортом про його звільнення, а тому у відповідача не було обов`язку щодо вчинення дій, а саме розгляду вказаного рапорту. При цьому, зазначив, що у Військовій частині НОМЕР_1 не зареєстровано будь-яких рапортів від позивача про звільнення з військової служби та відсутні відомості про подачу таких рапортів, а позивач не надав достатніх доказів подання рапорту від 18.09.2023 про звільнення з військової служби до Військової частини НОМЕР_1 . Крім цього у позовній заяві позивач зазначає, що на рапорті міститься рукописний текст «якщо син повнолітній, то по догляду звільнення треба доопрацювати», що, на думку позивача, підтверджує факт відмови у звільненні його з військової служби, проте даний напис не свідчить про відмову у звільненні з військової служби посадовими особами Військової частини НОМЕР_1 , адже напис нанесений невідомими особами, відсутній підпис, прізвище та ініціали особи, які здійснила даний напис, такий напис не є підтвердженням надання офіційної відповіді від Військової частини НОМЕР_1 . Також зазначає, що оскільки відповідачем ще не розглянуто рапорт позивача про звільнення з військової служби (так як такий рапорт до відповідача не надходив), тому питання щодо прийняття рішення про звільнення з військової служби ще не вирішувалось, а позовні вимоги позовні вимоги є передчасними. Крім того, зазначає, що позивач у рапорті на звільнення з військової служби зазначив одну підставу для звільнення (син є в числі осіб з інвалідністю (є інвалідом І групи)), а в позовній заяви вказує іншу підставу для його звільнення з військової служби (у зв`язку з необхідністю здійснення постійного стороннього догляду за хворим сином ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю І групи підгрупи А з дитинства). З урахуванням наведеного просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Інших заяв по суті справи на адресу суду не надходило.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу під час мобілізації у Військовій частині НОМЕР_1 , що не є спірним у даній справі та визнається сторонами.

18.09.2023 позивач подав рапорт безпосередньому командиру - командиру 1 механізованого взводу 1 механізованої роти 107 механізованого батальйону, в якому просив клопотати перед вищим командуванням про звільнення його з військової служби відповідно до абзацу четвертого підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII у зв`язку з тим, його син є в числі осіб з інвалідністю (є інвалідом І групи). До вказаного рапорту позивач долучив такі документи: копію паспорта ОСОБА_1 ; копію паспорта ОСОБА_2 ; копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 ; копію довідки до акту огляду МСЕК серії ВЛН № 0078420 від 17.11.2011; копію посвідчення серії 292/412.

Факт подання позивачем рапорту від 18.09.2023 підтверджується вчиненими на ньому власноручними підписами тво командира механізованого взводу 1 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону молодшого сержанта ОСОБА_3 , командира 1 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону старшого лейтенанта ОСОБА_4 та командира НОМЕР_2 механізованого батальйону ОСОБА_5 з власними клопотаннями по суті рапорту командиру Військової частини НОМЕР_1 .

Як слідує із заяв по суті справи, рішення за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 від 18.09.2023 по суті не прийнято, однак у лівому кутку такого рапорту вчинений напис такого змісту «якщо син повнолітній, то по догляду звільнення треба доопрацювати», при цьому, відсутній підпис, прізвище та ініціали особи, які здійснила даний напис.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Розділом ІІ Конституції України передбачені основоположні права, свободи та обов`язки людини і громадянина, серед яких відповідно до статті 65 встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України;.

У зв`язку з військовою агресією РФ проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

На момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Закон №2232-ХІІ.

Згідно з частинами першою-другою статті 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до частин першої-третьої статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Пунктом 6 статті 2 Закону №2232-XII передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Статтею 24 Закону № 2232-XII унормований початок, призупинення і закінчення проходження військової служби. Відповідно до частини 3 цієї статті закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII, а у частині четвертій цієї статті наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, зокрема: під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану) (пункт 1), під час воєнного стану (пункт 2).

Відповідно до абзацу четвертого підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Згідно з частиною сьомою статті 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення №1153/2008).

Відповідно до пунктів 6, 7 Положення №1153/2008 початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу». Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

Звільнення військовослужбовців із військової служби під час дії особливого періоду регламентовано пунктом 225 цього Положення.

Так, підпунктом 2 пункту 225 Положення №1153/2008 передбачено, що під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»:

у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них;

у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них;

у військових званнях до полковника (капітана 1 рангу) включно за всіма підставами - командувачами видів Збройних Сил України, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, командиром військової частини НОМЕР_4 , начальником Генерального штабу Збройних Сил України, керівником служби персоналу Міністерства оборони України, начальником Національного університету оборони України імені Івана Черняховського;

у військових званнях до бригадного генерала (коммодора) та прирівняних до них згідно із пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 4 червня 2020 року № 680-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо військових звань військовослужбовців» військових звань включно за всіма підставами - Головнокомандувачем Збройних Сил України;

у військових званнях до генерал-лейтенанта (віце-адмірала) та прирівняних до них згідно із пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 4 червня 2020 року № 680-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо військових звань військовослужбовців» військових звань включно за всіма підставами - Міністром оборони України;

у військових званнях генерала (адмірала) та прирівняному до них згідно із пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 4 червня 2020 року № 680-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо військових звань військовослужбовців» військовому званні - Президентом України.

Стосовно порядку звільнення, пункт 233 Положення №1153/2008 передбачає, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

підстави звільнення з військової служби;

думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абзац четвертий пункту 241 Положення №1153/2008).

Згідно з пунктом 242 Положення №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання.

Пунктами 12.1, 12.11 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за №438/16454, (далі Інструкція №170) передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.

Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.

Згідно з пунктом 12.9 розділу XII цієї ж Інструкції документи на звільнення військовослужбовців з військової служби надсилаються безпосередньо до служби персоналу, підпорядкованій посадовій особі, яка має право на звільнення такого військовослужбовця з військової служби, у таких випадках звільнення:

за підставами, передбаченими пунктами «г» - «е» частини третьої, підпунктами «а», «ґ», «д», «е» пункту 1, підпунктом «в» пункту 2 частини четвертої, підпунктами «д», «е», «є», «и» - «о» пункту 1, підпунктами «д», «е», «є», «з» - «м» пункту 2, пунктом 3 частини п`ятої, підпунктами «д» - «і» пункту 1, підпунктами «ґ» - «з» пункту 2, пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

за підставами, передбаченими пунктами «б», «в» і «д» частини третьої, підпунктом «г» пункту 1 частини четвертої, підпунктами «а», «б», «в», «ґ» пунктів 1, 2 частини п`ятої, підпунктами «а», «б», «в», «ґ» пункту 1, підпунктами «а», «б», «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», якщо звільнення відбувається за бажанням військовослужбовця.

Відповідно до пункту 14.10 розділу XIV цієї Інструкції звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Аналіз вказаних норм законодавства свідчить про те, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану на підставах, визначених пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ, зокрема, через сімейні обставини або з визначених названим Законом поважних причин, за умови, що такі військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу, серед іншого як у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Ті військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

Суд критично оцінює посилання відповідача на те, що позивач не звертався до Військової частини НОМЕР_1 із рапортом про його звільнення, а тому у відповідача не було обов`язку щодо вчинення дій, а саме розгляду вказаного рапорту; позивачем не надав достатніх доказів подання рапорту від 18.09.2023 про звільнення з військової служби, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

Відповідно до статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV, із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Пунктом 31 Статуту передбачено, що начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування безпосередньому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до прямого керівника, командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті, зокрема, питання звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів. Рапорт має дійти до останньої ланки з клопотаннями безпосередніх (прямих) командирів (начальників) або з обґрунтуванням їх відсутності.

Суд звертає увагу на те, що позивач подав рапорт від 18.09.2023 про звільнення з військової служби в порядку пункту 233 Положення №1153/2008, тобто по команді своєму безпосередньому начальнику тво командира механізованого взводу 1 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону молодшому сержанту ОСОБА_6 , який, зазначивши свою думку щодо поданого рапорту, скерував його далі командиру 1 механізованої роти 107 механізованого батальйону старшому лейтенанту ОСОБА_7 , який також, зазначивши свою думку щодо поданого рапорту, скерував його далі - командиру НОМЕР_2 механізованого батальйону ОСОБА_8 , який, у свою чергу, клопотав по суті рапорту перед командиром Військової частини НОМЕР_1 . Вказані обставини підтверджуються вчиненими на такому рапорті власноручними підписами вказаних вище осіб.

З урахуванням вище наведеного, слід вважати доведеними ті обставини, що позивач подав рапорт від 18.09.2023 про звільнення з військової служби на підставі абзацу четвертого підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII.

Як зазначалось вище, відповідно до абзацу четвертого пункту 241 Положення №1153/2008 накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.

Отже, за результатом розгляду рапорту військовослужбовця приймається відповідне рішення.

Однак відповідачем не вирішено питання про задоволення або відмову у задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 18.09.2023 про звільнення з військової служби, і відповідного рішення за результатами розгляду такого рапорту відповідачем не було прийнято та доказів прийняття такого рішення суду не надано.

При цьому суд погоджується з доводами відповідача про те, що вчинений у лівому кутку рапорту від 18.09.2023 напис такого змісту «якщо син повнолітній, то по догляду звільнення треба доопрацювати» не можна розцінювати як «відмову командира Військової частини НОМЕР_1 у задоволенні рапорту», оскільки не зрозуміло хто вчинив такий запис, на ньому відсутній підпис, прізвище та ініціали особи, які здійснила даний напис.

В той же час є безпідставними посилання відповідача у відзиві на позовну заяву про те, що позивач у рапорті на звільнення з військової служби зазначив одну підставу для звільнення (син є в числі осіб з інвалідністю (є інвалідом І групи)), а в позовній заяви вказує іншу підставу для його звільнення з військової служби (у зв`язку з необхідністю здійснення постійного стороннього догляду за хворим сином ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю І групи підгрупи А з дитинства). Так, у рапорті від 18.09.2023 позивач просив клопотати перед вищим командуванням про звільнення його з військової служби саме відповідно до абзацу четвертого підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII, який передбачає - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Відтак зазначення позивачем у рапорті такої причини - син є в числі осіб з інвалідністю (є інвалідом І групи) свідчить лише про необізнаність його в питанні процедури звільнення, однак цілком узгоджується з підставою для звільнення - абзац четвертий підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII.

Підсумовуючи вищенаведене суд зазначає, що наслідком подання та розгляду рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби або обґрунтована відмова у задоволенні рапорту.

У даному випадку відповідачем не було розглянуто рапорт позивача про звільнення з військової служби по суті, відповідно, й не було прийнято обґрунтоване та вмотивоване рішення командування військової частини щодо відмови у задоволенні рапорту або наказ про звільнення з військової служби.

Згідно із загальними засадами права дії суб`єкта владних повноважень це - активна поведінка суб`єкта владних повноважень, а бездіяльність це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень. Як дії, так і бездіяльність можуть мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.

З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку, що Військовою частиною НОМЕР_1 допущено протиправну бездіяльність щодо нерозгляду рапорту ОСОБА_1 від 18.09.2023 про звільнення з військової служби відповідно до абзацу четвертого підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ (за сімейними обставинами - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворим сином ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю І групи підгрупи А з дитинства, що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії).

Статтею 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За приписами чинного законодавства, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Під дискреційними повноваженнями розуміють такі повноваження, які надають певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Оскільки, відповідач не розглянув рапорт позивача від 18.09.2023 про звільнення з військової служби, та не прийняв будь-яке рішення, яке б породжувало для позивача юридичні наслідки, тому суд в контексті спірних правовідносин може лише зобов`язати відповідача розглянути зазначений рапорт та прийняти відповідне рішення.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача в рамках спірних правовідносин є зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 18.09.2023 про звільнення з військової служби відповідно до абзацу четвертого підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ та прийняти за результатами його розгляду відповідне рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З огляду на викладені вище обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 243-246, 262 КАС України, на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапорту ОСОБА_1 від 18 вересня 2023 року про звільнення з військової служби в запас відповідно до абзацу четвертого підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за сімейними обставинами - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за сином ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю І групи підгрупи А з дитинства, що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії).

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 18 вересня 2023 року про звільнення з військової служби в запас відповідно до абзацу четвертого підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за сімейними обставинами - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за сином ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю І групи підгрупи А з дитинства, що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії) та прийняти за результатами його розгляду відповідне рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_6 ).

Суддя О. О. Андрусенко