Справа № 280/7182/23
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2024-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

21 березня 2024 року Справа № 280/7182/23 м.Запоріжжя
Суддя Запорізького окружного адміністративного суду Стрельнікова Н.В., розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання адміністративну справу за адміністративним позовом

ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (далі-відповідач) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії в якому позивач просить суд:

-визнати протиправними бездіяльність Відповідача щодо невиплати Позивачу всіх сум грошового забезпечення належних Позивачу у день звільнення з лав Збройних Сил України;

-зобов`язати Відповідача виплатити Позивачу компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 20 днів у розмірі 9674,35 (дев`ять тисяч шістсот сімдесят чотири гривні тридцять п`ять копійок) компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у розмірі 6772,05 (шість тисяч сімсот сімдесят дві гривні п`ять копійок) підйомну допомогу в розмірі 14511,53 (чотирнадцять тисяч п`ятсот одинадцять гривень п`ятдесят три копійки).

-визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно;

-зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно;

-зобов`язати Відповідача нарахувати та виплатити Позивачу середній заробіток за період затримки повного розрахунку при звільненні виходячи з середнього грошового забезпечення позивача;

-стягнути з Відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 30 957,93 (тридцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят сім гривень дев`яносто три копійки);

-стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 15 000 гривень (п`ятнадцять тисяч гривень) за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на день звільнення і виключення Позивача зі списків військової частини, а саме з 09 вересня 2022 року та по теперішній час керівництво військової частини НОМЕР_1 не здійснило виплату належних Позивачу сум грошового забезпечення при звільненні, що порушує вимоги абзацу 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Ухвалою судді від 12.09.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання. Витребувано у Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України належним чином засвідчені копії наступних документів:

- довідку про середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 за 2 останні місяці служби перед звільненням;

- довідку про вартість невикористаного ОСОБА_1 речового майна.

Відповідачем до суду надано відзив від 24.11.2023 в якому зазначено, що відповідачем не визнаються вимоги зазначені в позові також пропущено строк на звернення до суду, оскільки з дня виключення позивача зі списків особового складу частини (09.09.2022) слід пов`язувати початок перебігу місячного строку звернення до суду з позовом. Крім того, зазначили, оригінал довідки, передбаченої Порядком № 178, залишається у військовій частині з відомістю щодо виплати грошової компенсації і не підлягає видачі військовослужбовцю, а підставою для видання речовою службою військової частини такої довідки про неотримане за час проходження військової служби речове майно, а так само умовою для нарахування таких виплат, є рапорт (заява) військовослужбовця про компенсацію за неотримане речове майно, який не міститься в матеріалах справи., а отже вимога про видачу довідки про вартість невикористаного Позивачем за час служби речового майна не може бути реалізована. Щодо вимоги позивача про виплату йому середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, зазначили, що відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 (із змінами), військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Проте, з дати виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 Позивач, рапортів з вимогою продовжити йому час проходження військової служби до повного розрахунку не подавав, наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 08.09.2022 року № 147, а також дії, пов`язані з реалізацією даного наказу, у строк, передбачений для оскарження питань із проходження та/або звільнення з публічної служби, не оскаржував, а тому вимоги про відшкодування середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з посиланням на ст. ст. 116-117 КЗпП є невідповідними чинному порядку стягнення такого виду компенсації. Разом з відзивом, відповідачем надано довідку про заробітну платню № 4255 від 24.11.2023. Просили у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ч. 5ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно з ч. 4ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши наявні матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд з`ясував наступне.

Старший солдат ОСОБА_1 , проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді старшого навідника 2 міномету мінометного взводу.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08.09.2022 №147 старшого солдата ОСОБА_1 , старшого навідника 2 міномету мінометного взводу військової частини НОМЕР_1 , відповідно до пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнено за підпунктом «г» (у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років), наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по особовому складу) від 07 вересня 2022 року № 156-РС, з військової служби у запас.

З 09 вересня 2022 року ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення.

Підлягає направленню на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 , Вислуга років у Збройних Силах станом на 15 серпня 2022 року становить: за календарем 09 років 02 місяці 13 днів, пільгова 0 років 7 місяць 24 днів, загальна 09 років 10 місяців 06 днів.

Виплатити щомісячну надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65% до посадового окладу, оклад за військове звання та надбавки за вислугу років за період з 01 вересня по 08 вересня 2022 року, щомісячну премію з 01 вересня по 08 вересня 2022 року, додаткову нагороду за період з 01 вересня до 08 вересня 2022 року.

Виплатити компенсацію за не використану щорічну основну відпустку за 2022 рік, компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, грошову допомогу на оздоровлення за 2022 рік, підйомну допомогу, передбачену наказом Міністерства Оборони України «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги» від 05.02.2022 року № 45.

Виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань відповідно до порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260.

З 15 серпня 2024 року позивач, відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 , має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій.

Так, відповідачем при звільненні позивача з лав Збройних Сил України не виплачено усіх сум грошового забезпечення належних позивачу у день звільнення, через що ОСОБА_1 , звернувся зі скаргою до Запорізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері південного регіону.

За результатами розгляду скарги позивачем був отриманий лист ТВО начальника штабу заступника командира військової частини НОМЕР_3 від 23.02.2023 згідно з яким фінансово-економічною службою військової частини НОМЕР_1 було нараховано та виплачено позивачу частину належного йому грошового забезпечення. Натомість, зазначено, що усі інші виплати, згідно наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 08.09.2022 № 147 позивачу будуть нараховані та виплачені після належного фінансування, а компенсація за невикористану щорічну основну відпустку за 20 днів у розмірі 9674,35 грн., компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у розмірі 6772,05 грн., та підйомна допомога в розмірі 14511,53 грн.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача та у зв`язку з тим, що відповідач не виконав свої зобов`язання по нарахуванню та виплаті належного грошового забезпечення позивач звернувся з даним позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Щодо посилань відповідача на факт пропуску позивачем строку для звернення до суду із вказаним позовом, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, законодавством регламентовано чіткі строки звернення до суду з адміністративним позовом, перебіг яких починається з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права або законного інтересу, що обумовлено метою досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та дисциплінуванням учасників адміністративного судочинства щодо своєчасної реалізації їх права на захист.

Тривалість строку звернення до суду визначено залежно від суті позову.

Згідно із ч.5 ст.122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно з п.17 ч.1 ст.4 КАС України, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з нормами частини 6 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Отже, військова служба як державна служба особливого характеру є публічною службою, а для спорів щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби законодавець встановив місячний строк звернення до адміністративного суду.

Предметом позову у цій справі є вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу всіх сум грошового забезпечення належних Позивачу у день звільнення з лав Збройних Сил України;

До суду із цим позовом позивач звернувся тільки 31.08.2023 (засобами поштового зв`язку), тобто з порушенням визначеного частиною 5 статті 122 КАС України місячного строку звернення до суду з приводу позовних вимог.

Відповідно до частини 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України Про оплату праці необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством.

При цьому в рішенні зазначено, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Також в постанові від 21 серпня 2019 року у зразковій справі №620/4218/18 (пункт 41) Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що на час відпустки, яка хоча і непов`язана з виконанням службових обов`язків, за особою зберігається заробітна плата (грошове забезпечення), а тому компенсація включається до фонду заробітної плати і є невід`ємною його частиною.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин", який набрав чинності 19 липня 2022 року /надалі - Закон № 2352-ІХ/, назву та частини першу і другу статті 233 Кодексу законів про працю України викладено у новій редакції.

Так, частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції Закону № 2352-ІХ) встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України передбачено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Положення ст.233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед ч.5 ст.122 КАС України.

Так, відповідно до п.1 гл. XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 № 383 "Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року №338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року №1236" дію карантину через COVID-19 продовжено до 30 червня 2023 року.

Надалі дію карантину продовжено не було.

Таким чином, тримісячний строк звернення до суду із цим позовом розпочався з 01.07.2023 та з урахуванням приписів ст.233 КЗпП України закінчився 01.10.2023 (останній день строку звернення до суду).

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом 31.08.2023(потового штампу) а отже, у тримісячний строк встановлений ч. 2 ст. 233 КЗпП.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закону № 3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР "Про відпустки" (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII "Про оборону України" (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпустки. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР "Про відпустки".

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, проходження служби в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Крім того, суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30 квітня 2013 року справі "Тимошенко проти України" (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту "законності", передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Згідно Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 147 від 08.09.2022 зазначено «виплатити компенсацію за не використану щорічну основну відпустку за 2022 рік, компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, грошову допомогу на оздоровлення за 2022 рік, підйомну допомогу, передбачену наказом Міністерства Оборони України «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги» від 05.02.2022 року № 45».

Таким чином, суд зазначає, що при звільненні з військової служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за основну щорічну та невикористану ним додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Вказана правова позиція викладена в рішенні Верховного Суду від 16.05.2019р. у зразковій справі №620/4218/18, яке постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 залишено без змін.

Щодо позовних вимог в частині грошової компенсації з визначенням суми, суд зазначає наступне.

Питання визначення суми грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку невикористані дні додаткової відпустки, підйомну допомогу належить до компетенції відповідача, проте згідно листа ТВО начальника штабу заступника командира військової частини НОМЕР_3 від 20.02.2023, вбачається, що фінансово-економічною службою військової частини НОМЕР_1 було нараховано та виплачено позивачу частину належного йому грошового забезпечення. Усі інші виплати, будуть нараховані та виплачені позивача після належного фінансування, зокрема компенсація за невикористану щорічну основну відпустку за 20 днів у розмірі 9674,35 грн. та компенсація за невикористані додаткової відпустки як учаснику бойових дій у розмірі 6772,05 грн., та підйомна допомога в розмірі 14511,53 грн.

Окрім того, і за приписамист.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України" констатував: " 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

При цьому, суд зазначає, що у Висновку №11 від 18.12.2008 року Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи про якість судових рішень викладено наступні висновки:

«Усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою й простою мовою - це необхідна передумова розуміння рішення сторонами та громадськістю. Для цього потрібно логічно структурувати рішення й викласти його у зрозумілому стилі, доступному для всіх.»

«Кожен суддя може обрати власний стиль та побудову документа або використовувати типові зразки, якщо такі існують.»

Таким чином, з метою відновлення прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, суд дійшов висновку про те, що ефективним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача виплатити Позивачу компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 20 днів у розмірі 9674,35 (дев`ять тисяч шістсот сімдесят чотири гривні тридцять п`ять копійок) компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у розмірі 6772,05 (шість тисяч сімсот сімдесят дві гривні п`ять копійок) підйомну допомогу в розмірі 14511,53 (чотирнадцять тисяч п`ятсот одинадцять гривень п`ятдесят три копійки) що є дотриманням судом гарантій про те, що спір між сторонами у цій частині буде остаточно вирішений.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення по день подання позовної заяви, суд виходить з наступного.

У відповідності до частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною другою статті 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За таких обставин, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку є передчасним , оскільки заборгованість з грошового забезпечення позивача на даний час відповідачем ще виплачена, а отже відсутня дата остаточного розрахунку, тому вказана позовна вимога задоволенню не підлягає.

Щодо стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно, суд зазначає наступне, що абзацом третім пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента від 10.12.2008 N 1153/2008 (далі - Положення), встановлено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Таким чином, відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства Оборони України від 07.06.2018 року №260 військовослужбовець має право на отримання таких видів виплат грошового забезпечення у день звільнення:

- грошове забезпечення, встановлене для займаної посади;

- грошова допомога на оздоровлення;

- одноразова грошова допомога;

- компенсація за неотримане речове майно;

- компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки в році звільнення та щорічної додаткової відпустки;

- матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань;

- та інші виплати передбачені чинним законодавством на які має право військовослужбовець.

Відповідно до п. 3-5 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, затвердженого постановою КМУ №178 від 16.03.2016, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норми забезпечення у разі звільнення військовослужбовця з військової служби;

Крім того, відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затвердженого Наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197, грошове забезпечення, не виплачене своєчасно або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього.

Відповідач, у поданому до суду відзиві не заперечує, що позивачу не нараховано та не виплачено грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, оскільки позивачу не видано довідку про неотримане за час проходження військової служби речове майно через неподання останнім рапорту.

Крім того, зазначає, що оригінал такої довідки передбаченої Порядком № 178 залишається у військовій частині.

Так ухвалою судді від 12.09.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання. Витребувано у Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України належним чином засвідчені копії наступних документів:

- довідку про середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 за 2 останні місяці служби перед звільненням;

- довідку про вартість невикористаного ОСОБА_1 речового майна.

Проте, відповідачем довідку про вартість невикористаного позивачем речового майна відповідачем до суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, з метою відновлення прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, суд дійшов висновку про те, що ефективним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача -зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно, що є дотриманням судом гарантій про те, що спір між сторонами у цій частині буде остаточно вирішений.

Щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба - це державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон N 2011-XII).

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону N 2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 23 Цивільного кодексу України).

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995, під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постановах від 10.04.2019 у справі №464/3789/17, від 27.11.2019 у справі № 750/6330/17. Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 30957,93 гривень позивач пов`язує з бездіяльністю відповідача у вигляді несвоєчасної виплати йому сум, належних при звільненні.

При визначенні суми моральної шкоди суд бере до уваги ту обставину, що на утриманні Позивача перебувають діти: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , родину Позивача визнано багатодітною, а також те, що відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого №22445, у період з 18.12.2022 до 23.12.2022, Позивач перебував на стаціонарному лікуванні у зв`язку із захворюванням органів дихання, що триває близько двох років, яке отримав за час проходження військової служби у Збройних Силах України.

Враховуючи наведені обставини справи, суд визначає моральну шкоду позивача в розмірі 8000 гривень, що відповідає вимогам розумності і справедливості, оскільки на підтвердження завданої шкоди саме в розмірі 30957,93 гривень позивач доказів не надав і не обґрунтував саме такий розмір.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29)

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Згідно вимог статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про наявність сукупності підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 та п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір".

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь суми витрат на правову допомогу у розмірі 15000 грн, суд зазначає наступне.

Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Витрати на підготовку заяв по суті справи (позовних заяв, відзивів, відповідей на відзиви, заперечень, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву), як правило, підлягають відшкодуванню, оскільки вони відповідають критерію необхідності (їх надання вимагається згідно з процесуальним законом).

Стягнення витрат на професійну правничу допомогу є не лише компенсацією стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених нею витрат, але й у певному сенсі має спонукати іншу сторону, утримуватися від подання безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб, зокрема у сфері публічно-правових відносин.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не встановлено конкретної вимоги щодо оформлення документу, який підтверджує сплату гонорару (винагороди) адвокату.

Верховний Суд, в справі № 727/4597/19, дійшов висновку, що адвокат має право, на вимогу клієнта, видавати складений в довільній формі документ (квитанцію), котрий буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

Згідно договору про надання правової допомоги №25/08-П від 25.08.2023 р. позивач користується адвокатськими послугами. Розрахунок за надання послуг становить 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 коп. за представництво інтересів в суді першої та апеляційної інстанції. За представництво інтересів в суді першої інстанції вартість послуг складає 7500 гривень

Розглянувши подані документи суд зазначає, шо матеріалами справи не підтверджено співмірність та фактичність понесення витрат на правничу допомогу, у зв`язку із чим на користь позивача необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7500 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) щодо невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) всіх сум грошового забезпечення належних йому у день звільнення з лав Збройних Сил України.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 20 днів у розмірі 9674,35 грн. (дев`ять тисяч шістсот сімдесят чотири гривні тридцять п`ять копійок) та компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у розмірі 6772,05 грн. (шість тисяч сімсот сімдесят дві гривні п`ять копійок), підйомну допомогу в розмірі 14511,53 грн. (чотирнадцять тисяч п`ятсот одинадцять гривень п`ятдесят три копійки).

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 8000, 00 грн (вісім тисяч гривень).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 7500 гривень (сім тисяч п`ятсот гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Стрельнікова