Справа № 160/28213/23
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2024 рокуСправа №160/28213/23

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

30.10.2023р. через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 та просить:

- визнати протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 стосовно не розгляду рапорту від 10.05.2023 року позивача про звільнення з військової служби за сімейними обставинами;

- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 розглянути по суті рапорт від 10.05.2023р. позивача та прийняти рішення про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами.

Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що він проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 за призовом під час мобілізації, зазначає, що з лютого 2023р. по травень 2023р. він звертався до відповідача з рапортом про його звільнення з військової служби з підстав наявності у нього матері ОСОБА_2 , яка потребує постійного стороннього догляду, однак відповідач ігнорує, відмовляється розглядати рапорт та прийняти рішення щодо позивача про його звільнення з військової служби через що він звернувся до адвоката та саме адвокатом як його представником 10.05.2023р. його рапорт було скеровано до Міністерства оборони України у зв`язку з тим, що відомості про розташування згаданої військової частини позивачеві невідомі, оскільки є інформацією з обмеженим доступом згідно до листа ВЧ НОМЕР_2 від 16.03.2023р. №1314/2/62/123. Позивач вважає таку бездіяльність відповідача щодо не реєстрації та не розгляду його рапорту від 10.05.2023р. про звільнення його з військової служби протиправною, тому просить, з метою відновлення його порушеного права, зобов`язати відповідача розглянути його рапорт та прийняти рішення про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами (а.с.1-9).

Ухвалою суду від 06.11.2023р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано, зокрема, відповідача надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ч.9 ст.79, ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України та виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.41).

Зазначена ухвала суду разом із копією позову та доданих до нього документів була отримана відповідачем у його електронному кабінеті через систему «Електронний суд» згідно до вимог ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України 30.10.2023р. (адміністративний позов), 06.11.2023р. (ухвала суду), що підтверджується відповідними довідками про доставку електронних листів (а.с.43,45).

13.11.2023р. через систему «Електронний суд», на виконання вищенаведеної ухвали суду, від відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому останній просив у задоволенні позову позивачеві відмовити у повному обсязі посилаючись та те, що відповідно до наказу №268 від 24.09.2022 позивача було увільнено від займаних посад та зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , як такого, що скоїв дезертирство та 15.06.2023р. за результатами проведеного службового розслідування до прокуратури направлено повідомлення про вчинення позивачем кримінального правопорушення, тому аргументи позивача про те, що він виконує службові завдання за межами населених пунктів у польових умовах вказує на невірну інформацію. Що стосується не розгляду рапорту позивача від 10.05.2023р. про його звільнення з військової служби, то відповідач вказує на те, що такий рапорт від позивача не надходив з причин відсутності позивача у військовій частині, від Міністерства оборони України такий рапорт позивача також не надходив, доказів зворотного позивачем до суду не надано. А отже, відповідач вважає, що розглянути такий рапорт у відповідача об`єктивної можливості не було у зв`язку з відсутністю належним чином оформленого рапорту з належними додатками до нього. Тож, на думку відповідача, твердження представника позивача про «відмову у розгляді рапорту» є неправдивим, тому позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності відповідача задоволенню не підлягає. Також представник відповідача посилається і на те, що у відповідності до вимог пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України №124, пунктів 12, 233 Положення №1158/2008, пунктів 1.5, п.14.10 Інструкції №170 звільнення з військової служби відбувається після подання рапорту по команді з переліком документів, що підтверджують підстави для звільнення за сімейними обставинами, здачею посади та підготовкою відповідного подання про звільнення, а отже, для належного оформлення усіх документів та дотримання порядку звільнення з військової служби військовослужбовець має бути присутнім у військовій частині та виконати вимоги передбачені Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України. Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача звільнити позивача з військової служби, то представник відповідача вважає, що вказана вимога є передчасною, оскільки відповідачем рапорт позивача про його звільнення не розглядався та рішення за результатами розгляду відповідачем не приймалося. За викладеного, представник відповідача вважає, що підстави для задоволення позову позивача відсутні (а.с.46-49).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 29.01.2024р., у зв`язку необхідністю витребування від позивача та Міністерства оборони України додаткових доказів, було продовжено строк розгляду даної справи до 22.03.2024р. (а.с.55).

Зазначеною ухвалою суду зобов`язано позивача надати докази подання/направлення рапорту від 10.05.2023р. на адресу саме військової частини НОМЕР_1 ; від Міністерства оборони України витребувані докази скерування рапорту позивача від 10.05.2023р. (поданого через його представника адвоката Сергієнка Д.М.) до військової частини, який був отриманий Міністерством оборони України 18.05.2023р. згідно поштового повідомлення №394 або розгляду такого рапорту Міністерством оборони України у встановленому законодавством порядку згідно до вимог ст.ст.6,72,73,80 Кодексу адміністративного судочинства України. Зазначені докази слід було надати до 19.02.2024р. включно (а.с.55).

На виконання вимог вищезгаданої ухвали суду, представник позивача адвокат Сергієнко Д.М. через систему «Електронний суд» 19.02.2024р. подав письмові пояснення, у яких повідомив суд про те, що у підпорядкуванні Міноборони України знаходиться військова частина НОМЕР_1 , точна адреса її ні позивачу, ні адвокату невідома, а згадане Міністерство контролює дотримання законодавства у Збройних Силах України, рапорт ОСОБА_1 від 10.05.2023р. було направлено саме до Міністерства оборони України для передачі до військової частини НОМЕР_1 за належною адресою (а.с.60-62).

Також і Міністерством оборони України через систему «Електронний суд» на виконання вимог зазначеної ухвали суду 21.02.2024р. надано відповідь за №4694/с від 14.02.2024р. зі змісту якої видно, що до Міністерства оборони України не надходили звернення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 (а.с.63-67).

Аналіз наведених обставин свідчить про те, що судом було вжито всіх залежних від нього заходів щодо витребування від учасників справи доказів, необхідних для всебічного та об`єктивного вирішення даного спору, які учасниками справи не були надані, зокрема, і адвокатом позивача ОСОБА_3 на вимогу ухвали суду не вжито достатніх заходів для збору таких доказів з урахуванням вимог ст.24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (такі докази щодо подання/направлення саме позивачем рапорту від 10.05.2023р.на адресу відповідача відсутні в матеріалах справи), тому суд вирішує дану справу за наявними у ній матеріалами.

Враховуючи викладене, рішення у даній справі приймається судом 22.03.2024р., тобто у межах строку визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період згідно до Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» на посаді головного сержанта-командира 1 кулеметного відділення 1 кулеметного взводу 2 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 з 09.05.2022р. на підставі наказу №129, що підтверджується змістом копії паспорту позивача та інформацією, яка міститься у копії військового квитка позивача, наявних в матеріалах справи (а.с.10-15).

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 268 від 24.09.2022 р. п. 31.16 молодшого сержанта ОСОБА_1 , оператора 2 відділення протитанкових керованих ракет взводу протитанкових керованих ракет 1 стрілецького батальйону, увільнено від займаних посад та зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , як такого, що скоїв дезертирство (а.с.51).

15.06.2023р. за №466 командиром військової частини НОМЕР_1 було сформовано повідомлення про вчинення кримінального правопорушення позивачем, а саме: перебування за межами військової частини без законних на те підстав, без зброї та боєприпасів, чим ухиляється від виконання обов`язків військової служби, що підтверджується його копією (а.с.52).

10.05.2023р. ОСОБА_1 був складений рапорт про звільнення його з військової служби у зв`язку з необхідністю постійного стороннього догляду за хворою матір`ю ОСОБА_2 , що передбачено пунктом 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», при цьому, у додатку до рапорту перелічені копії документів, які підтверджують наведені у ньому обставини, про що свідчить фотокопія відповідного рапорту, доданого до позову (а.с.24-25).

Вказана фотокопія рапорту позивача від 10.05.2023р. була долучена до заяви представника позивача адвоката Сергієнка Дмитра Миколайовича від 10.05.2023р., яка була скерована до Міністерства оборони України та у якій було викладено прохання направити рапорт про звільнення з військової служби ОСОБА_1 з доданими копіями документів до військової частини НОМЕР_1 за належною адресою з посиланням на те, що ні позивачу, ні його представнику не відома адреса дислокації військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується змістом фотокопії заяви наведеного вище представника позивача (а.с. 17-18).

Факт направлення представником позивача адвокатом Сергієнко Д.М. вищенаведеної заяви з доданими до неї копіями документів на адресу Міністерства оборони України 10.05.2023р. та отримання останнім 18.05.2023р. підтверджується копією поштового повідомлення №44394 (а.с.19).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не розгляду його рапорту про звільнення з військової служби від 10.05.2023р., позивач звернувся з даним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Розділом ІІ Конституції України передбачені основоположні права, свободи та обов`язки людини і громадянина, серед яких відповідно до статті 65 встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку із військовою агресією рф проти України, Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/202 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022р. №2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022р. строком на 30 діб.

На момент розгляду даної адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. № 2232-ХІІ ( далі Закон №2232-ХІІ).

Згідно з ч.1, 2 ст.1 Закону №2232-ХІІ встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі Збройні Сили України та інші військові формування), посади яких комплектуються військовослужбовцями.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями ч.1, 2,3 ст.2 Закону №2232-ХІІ.

За приписами пункту 6 ст.2 Закону №2232-ХІІ установлено, що передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Статтею 24 Закону №2232-ХІІ унормований початок, призупинення і закінчення проходження військової служби.

Відповідно до ч.3 згаданої статті, встановлено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому про проходження військової служби громадянами України.

Підстави та порядок звільнення з військової служби, визначені статтею 26 Закону №2232-ХІІ, а у частині 4 цієї статті, наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходяться військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, а саме: під час дії особливого періоду (крім періоду воєнного стану) пункт 1, під час воєнного стану пункт 2.

У відповідності до абзацу 4 п.п. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжити військову службу), - у зв`язку з необхідністю постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини, які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду.

А згідно до вимог ч.7 ст.26 Закону №2232-ХІІ установлено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008 затверджене Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (надалі Положення №1153/2008).

За пунктом 3 вказаного вище Положення №1153/2008 його дію поширено на військовослужбовців, зокрема, Збройних Сил України.

Пунктами 6 та 7 згаданого Положення №1153/2008 установлено, що початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу». Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби, зокрема, в запас або у відставку.

Звільнення військовослужбовців із військової служби регламентовано пунктом 225 Положення №1153/2008.

Так, згідно до п.п.2 п.225 Положення №1153/2008 перебачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється, під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, зокрема, передбачених пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу», зокрема, у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшин) включно за всіма підставами командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

А порядок звільнення, регламентований п.233 Положення №1153/2008, за яким зокрема, установлено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин - абз.3 п.241 Положення №1153/2008.

Згідно до абзацу 2 п.12 Положення №1153/2008 передбачено, що право видавати накази по особовому складу надається, зокрема, командирам військових частин.

Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999р. №548-ХІУ (далі Статут) передбачено, що цим Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України.

У відповідності до вимог статті 14 згаданого Статуту передбачено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.

Пунктом 31 наведеного Статуту, встановлено, що начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

А п.п.3.11.6 Інструкції з діловодства в Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального Штабу Збройних Сил України від 07.04.2017р. №124 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин 10.05.2023р.)встановлює загальний 30 денний строк для виконання документів, в яких не зазначено строк виконання. Перебіг 30 денного строку розпочинається з моменту реєстрації документа у військовій частині, до якої він надійшов.

Наведене свідчить про те, що, за загальним правилом, рапорт військовослужбовця про звільнення з військової служби має бути розглянутий командиром військової частини протягом 30 днів з моменту його реєстрації в стройовій частині. Розглянутим вважається рапорт той, по якому прийнято рішення (наказ, відповідь на рапорт та інше) та таке рішення (відповідь на рапорт) доведена до військовослужбовця належним чином.

Отже, із аналізу наведених норм слідує, що подання рапорту «по команді» означає направлення (подання особисто) його в порядку підпорядкування безпосередньому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі, до прямого керівника, командира військової частини або іншої особи, що наділена правом вирішувати питання по суті, зокрема, питання звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби. Рапорт має дійти до останньої ланки з клопотаннями безпосередніх (прямих) командирів (начальників), а останні, в свою чергу, мають обов`язок прийняти відповідне рішення (наприклад: наказ, відповідь на рапорт та інше (про задоволення чи відмову у вирішенні такого питання), а у разі відмови у вирішенні питання, із зазначенням у ній обгрунтування причин та підстав для відмови та з посиланнями на акти законодавства.

При цьому, військовослужбовець, подаючи рапорт про звільнення з військової служби, має обов`язок подати/направити такий рапорт у спосіб у порядку та з дотриманням вищенаведеного чинного законодавства.

Так, як встановлено судом із матеріалів справи, до даного позову представником позивача адвокатом Сергієнко Д.М. була долучена фотокопія рапорту позивача від 10.05.2023р., складеного на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 про звільнення позивача з військової служби під час воєнного стану згідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ ( а.с.24-25).

Також і зі змісту копії заяви представника позивача адвоката Сергієнко Д.М. від 10.05.2023р., яка останнім направлялася до Міністерства оборони України видно, що до даної заяви адвокатом також було долучено копію відповідного рапорту від 10.05.2023р. (а.с.18).

Водночас, відповідач у відзиві стверджує, що вказаний рапорт, ні від позивача, ні від його представника адвоката Сергієнка Д.М., ні від Міністерства оборони України до військової частини НОМЕР_1 не надходив (а.с.47).

З метою з`ясування питання подання/направлення позивачем вказаного рапорту від 10.05.2023р. своєму безпосередньому керівнику у вищенаведеному порядку, ухвалою суду від 29.01.2024р. від позивача були витребувані відповідні докази щодо подання/направлення рапорту від 10.05.2023р. на адресу саме відповідача військової частини НОМЕР_1 (а.с.55).

Проте, на виконання вимог згаданої ухвали суду ні позивачем, ні представником позивача адвокатом Сергієнко Д.М. таких доказів подання/направлення рапорту позивача від 10.05.2023р. про його звільнення з військової служби саме до військової частини НОМЕР_1 не надано, у письмових поясненнях від 19.02.2024р. повідомлено, що через те, що точної адреси ні позивачеві, ні адвокатові відомо не було, копія такого рапорту позивача була долучена до заяви адвоката від 10.05.2023р., які були (заява адвоката та копія рапорту позивача від 10.05.2023р.)скеровані до Міністерства оборони України для передачі до військової частини НОМЕР_1 за належною адресою (а.с.17-20,60-62).

Разом з тим, подання у такий спосіб рапорту про звільнення з військової служби військовослужбовця від 10.05.2023р., а саме: долучення копії такого рапорту до заяви адвоката та скерування (направлення) копії рапорту позивача від 10.05.2023р. до Міністерства оборони України не відповідає вищенаведеним способу і порядку його подання, встановлених вищенаведеним чинним законодавством(а.с.17-18).

А отже, із наведеного слідує, що за умови того, що позивачем рапорт про звільнення з військової служби від 10.05.2023р. безпосередньо відповідачеві не подавався/не направлявся (зворотніх доказів матеріали справи не містять), на вимогу суду не надано, право позивача у даних правовідносинах ще не є порушеним, а відповідно не підлягає судовому захисту у відповідності до приписів ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України, якою передбачено, що захисту у судовому порядку підлягають лише порушені права, свободи та інтереси особи.

Таким чином, аналіз встановлених вище судом обставин та приписів наведеного чинного законодавства у їх сукупності, дає підстави суду дійти висновку, що позивач рапорт про звільнення з військової служби від 10.05.2023р. у порядку та спосіб, що визначений чинним законодавством, не подавав, що свідчить про те, що відповідач такий рапорт ще не отримував та не розглядав, а відповідно, і не допускав протиправної бездіяльності щодо його не розгляду.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, і ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладено обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Проте, позивачем не було доведено жодними належними і допустимими доказами протиправність бездіяльності відповідача щодо не розгляду його рапорту про звільнення з військової служби за сімейними обставинами від 10.05.2023р., з урахуванням аналізу вищенаведених приписів чинного законодавства та обставин, встановлених судом щодо не подання/не направлення позивачем до відповідача такого рапорту у спосіб і порядку, визначеному чинним законодавством, які ні позивачем, ні його представником не спростовані.

При цьому, судом не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, посилання позивача та його представника адвоката Сергієнка Д.М. на те, що такий рапорт від 10.05.2023р. було направлено на адресу Міністерства оборони України разом із заявою адвоката про передачу рапорту до військової частини НОМЕР_1 та отримано ним згідно поштового повідомлення №394, про що зазначено у позові, з огляду на те, що, як уже зазначалося вище, до вказаної заяви адвоката було долучено лише копія рапорту позивача від 10.05.2023р., що не є доказом подання рапорту самим позивачем у розумінні приписів вищенаведеного чинного законодавства; по-друге, докази такого отримання згаданого рапорту позивача ухвалою суду від 29.01.2024р. були витребувані у Міністерства оборони України (а.с.55) та на виконання вимог суду від Міністерства оборони України через систему «Електронний суд» 21.02.2024р. надано копію листа за №4694/с від 14.02.2024р., у якому зазначено, що до Міністерства звернення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 не надходили (а.с.67).

Зазначене додатково підтверджує той факт, що ні позивачем, ні його представником адвокатом Сергієнко Д.М. рапорт про звільнення позивача з військової служби від 10.05.2023р. до відповідача не був поданий/направлений у порядку та у спосіб, визначений чинним законодавством.

Відтак, на момент розгляду даної справи, суд не встановив, а матеріалами справи не доведено протиправної бездіяльності відповідача щодо не розгляду рапорту позивача від 10.05.2023р. про його звільнення з військової служби.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача щодо не розгляду рапорту позивача про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами від 10.05.2023р., суд приходить до висновку, що, в даному випадку, бездіяльність відповідача судом не встановлена, позивачем та його представником жодними доказами не підтверджена, а, відповідно, у суду не має підстав вважати, що відповідач діяв не у межах повноважень, не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом не встановлено протиправної бездіяльності відповідача щодо не розгляду рапорту позивача про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами від 10.05.2023р. через те, що такий рапорт від 10.05.2023р. позивачем до відповідача не подавався у спосіб та у порядку, визначеному чинним законодавством, а, відповідно, і не встановлено порушень такою бездіяльністю відповідача прав та інтересів позивача, тому у задоволенні даних позовних вимог позивачеві слід відмовити.

Виходячи з того, що у адміністративного суду відсутні обґрунтовані правові підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не розгляду рапорту позивача про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами від 10.05.2023р. через його не подання позивачем на розгляд відповідача, а, отже, за таких обставин і будь-яких правових підстав для задоволення похідних вимог позивача про зобов`язання відповідача розглянути по суті рапорт позивача від 10.05.2023р. та прийняти рішення про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами, також у суду не має.

При цьому, судом враховується і те, що, оскільки у даних правовідносинах жодного рішення відповідачем за рапортом позивача від 10.05.2023р. не приймалося, суд не наділений повноваженнями спонукати відповідача до прийняття певного рішення, з урахуванням того, що у питаннях розгляду заяв/рапортів, суд лише перевіряє правомірність прийняття рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень і не може втручатися у його свободу розсуду при прийнятті такого рішення та підміняти собою рішення суб`єкта владних повноважень виходячи з вимог ч.2 ст.2, ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, у зв`язку з чим у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити повністю.

При прийнятті даного рішення, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.

За викладеного, суд не вбачає підстав для розподілу судових витрат у порядку, встановленому ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки суд дійшов висновку про відмову позивачеві у позові.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва