Справа № 420/134/24
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2024-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/134/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Одеській області про стягнення заробітної плати за час затримки виконання рішення суду,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 01 січня 2024 року надійшов позов ОСОБА_1 до Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Одеській області, в якому позивач просить:

- стягнути з Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2023 року у справі № 420/80/22 про поновлення на роботі за період з 23 серпня 2023 року по 03 жовтня 2023 року у розмірі 9348 (дев`ять тисяч триста сорок вісім) гривень 90 копійок;

- стягнути з Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Одеській області на користь ОСОБА_1 на відшкодування заподіяної моральної шкоди 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок.

Позиція позивача обґрунтовується наступним

Позивач зазначає, що 22 серпня 2023 року Одеським окружним адміністративним судом ухвалено рішення у справі № 420/80/22, яким позовну заяву ОСОБА_1 до Державного агентства меліорації та рибного господарства України (далі - Держрибагентство), Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Одеській області (далі - Управління Держрибагентства у Одеській області), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Національне агентство з питань запобігання корупції, та стороні відповідачів - Державна казначейська служба України задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Держрибагентства № 125-ТО від 03 грудня 2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». Зобов`язано Управління Держрибагентства у Одеській області поновити позивача на посаді державної служби підкатегорії «В1» категорії «В» з 04 грудня 2021 року. Стягнено з Управління Держрибагентства у Одеській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 грудня 2021 року по 22 серпня 2023 року включно у розмірі 126569,53 грн. (сто двадцять шість тисяч п`ятсот шістдесят дев`ять гривень 53 копійки), з відрахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів. Стягнено з Управління Держрибагентства у Одеській області на користь позивача заборгованість по заробітній платі за період з 17 червня 2021 року по 03 грудня 2021 року включно у розмірі 33286,35 грн. (тридцять три тисячі двісті вісімдесят шість гривень 35 копійок), з відрахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів. Зобов`язано Управління Держрибагентства у Одеській області нарахувати та виплатити позивачу індексацію заробітної плати за період з 17 червня 2021 року по 03 грудня 2021 року включно. Стягнено з Держрибагентства на його користь на відшкодування заподіяної моральної шкоди 6000 (шість тисяч) гривень. У задоволенні решти позову відмовлено. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення мене на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць 6000 грн. (шість тисяч гривень), з відрахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Між тим, незважаючи на ухвалення 22 серпня 2023 року Одеським окружним адміністративним судом рішення у справі № 420/80/22, останнє виконано Управлінням Держрибагентства у Одеській області в частині поновлення позивача на посаді лише 04 жовтня 2023 року шляхом видання наказу від 04 жовтня 2023 року № 148-О «Про поновлення ОСОБА_1 ».

Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі відповідно до статті 236 КЗпП України виникає за період з 23 серпня 2023 року по 03 жовтня 2023 року, який містить 30 (тридцять) робочих днів.

Таким чином, на переконання позивача, у період з 23 серпня 2023 року по 03 жовтня 2023 року рішення суду в частині поновлення позивача на посаді не виконувалось, що є затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі, тому є підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Позиція відповідача обґрунтовується наступним

Відповідач не погоджується з позовними вимогами ОСОБА_1 , вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та зазначає, що рішенням першої інстанції по справі 420/80/22 було зобов`язано Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Одеській області поновити ОСОБА_1 на посаді державної служби підкатегорії В1 категорії В з 04 грудня 2021 року.

Встановити кваліфікаційні критерії ОСОБА_1 професійної підготовки та професійної компетентності не мало змоги оскільки, ОСОБА_1 ніколи не працював в Управлінні, особова справи не заводилась, документів про освіту в Управлінні відсутні. Додатково зазначено, що позивач ніколи не працював та не мав жодного правового зв`язку. Оскільки рішення суду є обов`язковим до виконання Управлінням було направлено лист, в якому було зазначено перелік вакансій та запропоновано обрати бажану вакансію та повідомити Управління для прийняття наказу про поновлення на посаді, який наручно було доставлено до адреси позивача, позивач в свою чергу відмовився від отримання листа і зазначив, щоб даний лист йому було направлено поштою. З метою прискорення виконання рішення суду, лист було направлено на електронному пошту позивачу. Відповідь позивачем надана не була. Працівниками Управління неодноразово телефонували позивачу, на дзвінки позивач не відповідав, про що було складено протокол доведення інформації та документів до відома державного службовця від 05.10.2023 року. Управління дійшло до висновку про самостійне поновлення на посаді з урахуванням вимог суду, про те позивачем було проігнороване та відповідь на даний лист не була отримана. 04.10.2023 року Управління було прийнято наказ № 148 О «Про поновлення ОСОБА_1 », поновити ОСОБА_1 на посаді державної служби підкатегорії В1 категорії В головного державного інспектора відділу охорони водних біоресурсів «Рибоохоронний патруль». Після прийняття наказу Управлінням було направлено лист про повідомлення про призначення на посаду, повідомлено про графік робочого дня, та при прибутті до Управління надати перелік документів, даний лист було направлено на електронну пошту позивачу. 09.10.2023 року від позивача ОСОБА_1 на електронну адресу Управління надійшла заява про звільнення. Дослідивши законність підстав для звільнення, які вказані в заяві ОСОБА_1 , Управління дійшло висновку, що умови для звільнення є безпідставними та незаконними, в зв`язку з цим Управлінням відмовило в звільнені позивача ОСОБА_1 . Листом Управління повідомило результат розгляду даної заяви про звільнення.

На думку відповідача, вищевикладені в сукупності фактичні обставини справи, свідчать на наявність обґрунтованих поважних причин затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/80/22, що виключає задоволення позовних вимог.

Процесуальні дії та клопотання учасників справи

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 04 січня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ст.262 КАС України.

16 січня 2024 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву з доданими документами (вхід. № ЕС/2354/24).

Станом на 21 березня 2024 року, будь-яких інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позиції позивача та відповідача, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

Наказом Державного агентства меліорації та рибного господарства України №125-ТО від 03.12.2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до п.1 ст.87 Закону України "Про державну службу", постанови КМУ від 30.09.2015 року №894 «Питання функціонування територіальних органів Державного агентства рибного господарства», наказу Державного агентства рибного господарства України від 30.11.2015 року №369 «Про ліквідацію територіальних органів Держрибагенства» (зі змінами), ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста із запобігання та протидії корупції Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства з 03.12.2021 року.

Вказаний наказ оскаржений позивачем у судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2023 року по справі № 420/80/22 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ Державного агентства меліорації та рибного господарства України № 125-ТО від 03 грудня 2021 року Про звільнення ОСОБА_1 ;

- зобов`язано Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Одеській області поновити ОСОБА_1 на посаді державної служби підкатегорії В1 категорії В з 04 грудня 2021 року;

- стягнуто з Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 грудня 2021 року по 22 серпня 2023 року включно у розмірі 126569,53 грн. (сто двадцять шість тисяч п`ятсот шістдесят дев`ять гривень 53 копійки), з відрахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів;

- стягнуто з Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Одеській області на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 17 червня 2021 року по 03 грудня 2021 року включно у розмірі 33286,35 грн. (тридцять три тисячі двісті вісімдесят шість гривень 35 копійок), з відрахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів;

- зобов`язано Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію заробітної плати за період з 17 червня 2021 року по 03 грудня 2021 року включно;

- стягнуто з Державного агентства меліорації та рибного господарства України на користь ОСОБА_1 на відшкодування заподіяної моральної шкоди 6000 (шість тисяч) гривень;

- у задоволенні решти позову відмовлень;

- допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць 6000 грн. (шість тисяч гривень), з відрахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Судом встановлено, що станом на 23.08.2023 року Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Одеській області не виконала рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2023 року по справі № 420/80/22 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць 6000 грн. (шість тисяч гривень), з відрахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2023 року по справі № 420/80/22 виконано Управлінням Держрибагентства у Одеській області в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді 04 жовтня 2023 року шляхом видання наказу від 04 жовтня 2023 року № 148-О «Про поновлення ОСОБА_1 ».

Позивач, вважаючи, що з боку Управлінням Держрибагентства у Одеській області порушені його право на працю та на оплату праці, які гарантовані Конституцією України та Законом України «Про оплату праці», в результаті чого відбулась затримка виконання судового рішення з вини відповідача у справі №420/80/22 за період часу з 23 серпня 2023 року по 03 жовтня 2023 року, який містить 30 (тридцять) робочих днів, позивач звернувся із даним адміністративним позовом до суду.

Джерела права та висновки суду

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Статтею 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013 у Рішенні від 26.06.2013 року зазначив, що вже неодноразово вказував на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року N 11-рп/2012).

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» вказав, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції», пункт 68).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07.05.2002 року у справі «Бурдов проти Росії» визначив, що у контексті статті 6 Конвенції виконання судового рішення, прийнятого будь-яким судом, має розглядатися як складова «судового розгляду».

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978 року у справі «Класс та інші проти Німеччини» «із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури».

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченогостаттею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43).

У Рішенні від 30.06.2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.

Частина 6 ст. 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

У силу ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Положеннями ст. 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Аналіз зазначених вище норм вказує на те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення і цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення такого працівника на роботі.

Верховний Суд у постанові від 27.11.2019 у справі № 802/1183/16-а зазначив, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст. 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Так, середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема, абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За приписами пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як було встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2023 року у справі № 420/80/22, яке набрало законної сили, встановлено, що «…Оскільки позивача було звільнено наказом від 03 грудня 2021 року №125-ТО, і день звільнення (03.12.2021 року) є останнім робочим днем позивача, то вимушений прогул ОСОБА_1 розпочався з 04.12.2021 року та фактично триває до 22.08.2023 року дня ухвалення рішення у даній справі.

Тому виплаті позивачу підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.12.2021 року по 22.08.2023 року включно, що складає 443 робочих дні.

Згідно ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Положеннями п.2 розділу II Порядку №100 визначено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку.

За приписами абзаців 3-5 п.4 розділу III Порядку №100 якщо розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку.

Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Таким чином, якщо особа протягом чотирьох місяців перед звільненням не мала заробітку з підстав, які від неї не залежали, її середньоденна заробітна плата визначається установленим їй посадовим (місячним) окладом або розміром мінімальної заробітної плати, що відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постановах від 11 серпня 2021 року у справі № 520/8684/18, від 09 квітня 2020 року у справі № 540/426/19, від 29 травня 2020 року у справі №П/811/636/17, від 24 лютого 2021 року у справі №818/1551/17.

За чотири місяці перед звільненням, що відбулось 03 грудня 2021 року, позивач не отримував заробітної плати.

Згідно довідки Західно-Чорноморської рибоохорони №155 від 20 грудня 2019 року посадовий оклад головного спеціаліста із запобігання та протидії корупції Західно-Чорноморської рибоохорони становить 1723 грн.

Про підвищення розміру посадового окладу до дня звільнення позивачу не повідомлялося.

Положеннями ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 6000 гривень, з 1 грудня - 6500 гривень.

З наведеного вбачається, що розмір посадового окладу позивача є меншим передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати.

За таких обставин, розрахунок середньої заробітної плати обчислюється, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої у місячному розмірі з 01 січня 2021 року - 6000 гривень, шляхом множення на кількість місяців розрахункового періоду (2 місяці), а саме жовтень 2021 року 6000 грн., листопад 2021 року 6000 грн.

З урахуванням кількості робочих днів у жовтні та листопаді 2021 року 42 робочих дні, середньоденний заробіток позивача становить 794,15 грн. (12000 грн. / 42 дн. = 285,71 грн. на день)».

Згідно ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже з урахуванням ч.4 ст.78 КАС України, суд вважає за необхідне взяти за основу розмір середньоденної заробітної плати позивача, встановлений у зазначеному рішенні суду.

Визначаючи кількість днів, за які належить стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, судом враховано період з 23.08.2023 року по 03.10.2023 року (дата, яка передує даті з якої позивача поновлено на посаді 04.10.2023 року) включно, що становить 30 робочих днів.

З урахуванням вищевикладеного, судом здійснено розрахунок середнього заробітку позивача за час затримки виконання рішення суду за період часу з 23.08.2023 року по 03.10.2023 року, а саме: оскільки нарахована середньоденна заробітна плата становить 285,71 грн., а кількість днів затримки виконання рішення суду складає 30 днів, то середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, який підлягає стягненню з Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Одеській області складає 8571,30 грн. (30*285,71=8571,30).

Відповідачем не надано жодного належного доказу на підтвердження правомірності своєї бездіяльності в частині невиконання судового рішення про поновлення позивача на посаді, звернутого до негайного виконання.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою для задоволення заявлених вимог, в даній справі наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно, без відкриття виконавчого провадження.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі №260/1424/18 від 30.04.2020 року.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

При цьому, суд звертає увагу, що норми законодавства України, зокрема КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Добровільне виконання рішення суду боржником це його законодавчо встановлений обов`язок. Зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.

У постанові від 12.06.2019 року у справі № 826/18436/16 Верховний Суд зазначив, що наведений обов`язок виплатити поновленій на посаді особі середнього заробітку за час вимушеного прогулу не залежить від обставин та причин невиконання судового рішення про поновлення такої особи на посаді, а отже судом апеляційної інстанції відхиляються доводи апеляційної скарги про затримку виконання судового рішення з незалежних від відповідача причин.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися, чи позивач буде пред`являти виконавчий документ до виконання в частині поновлення його на посаді.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19.12.2019 року у справі №591/772/17.

Стосовно вимоги про стягнення з Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства України у Одеській області на користь ОСОБА_1 2000 гривень на відшкодування заподіяної моральної шкоди, суд зазначає таке.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Отже, враховуючи систематичність порушень прав позивача у сфері трудових відносин (незаконних звільнень, що доведено судовими рішеннями в адміністративних справах №815/4849/17, №420/1484/19 та №420/367/20) та з урахуванням обставин даної справи, оскільки позивач вчетверте незаконно був звільнений (незаконність звільнення доведено судоми рішенням у справі № 420/80/22) та рішення суду про поновлення позивача на посаді, звернутого до негайного виконання, не було виконано відповідачем своєчасно, суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України, та вважає справедливою суму грошової компенсації у розмірі 1000 грн.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Стосовно тлумачення в даній справі норм законів суд звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в п.67 в справі «Вєренцов проти України» (Заява N 20372/11) зазначив, що як би чітко не було положення сформульоване, у будь-якій галузі права … існуватиме неминучий елемент судового тлумачення. Завжди існуватиме потреба у роз`ясненні нечітких норм або тих, що потребують пристосування до обставин, що змінюються.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної заяви ОСОБА_1 .

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем судові витрати не понесені, суд вирішує розподіл судових витрат у справі №420/134/24 не здійснювати.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 12, 14, 44, 139, 242-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Одеській області про стягнення заробітної плати за час затримки виконання рішення суду задовольнити частково.

Стягнути з Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2023 року у справі № 420/80/22 про поновлення на посаді ОСОБА_1 за період з 23.08.2023 року по 03.10.2023 року в розмірі 8571 грн. 30 коп. (вісім тисяч п`ятсот сімдесят одна гривня тридцять копійок).

Стягнути з Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Одеській області на користь ОСОБА_1 на відшкодування заподіяної моральної шкоди 1000 (одну тисячу) гривень.

У задоволенні решти позову відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Одеській області (вул. Балківська, буд. 12 в, м. Одеса, 65110, ).

Суддя С.О. Cтефанов