Справа № 420/2341/24
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2024-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2341/24
У Х В А Л А

19 березня 2024 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Завальнюка І.В.,

за участю секретаря Гоменюк Р.О.,

розглянувши у підготовчому засіданні в м. Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі державних органів - Офісу Генерального прокурора, Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону про стягнення матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати (грошового забезпечення) під час проходження публічної служби, завданої прийняттям неконституційного акту,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд стягнути з Держави Україна в особі державного органу - Офісу Генерального прокурора за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 552 077,85 грн. (п`ятсот п`ятдесят дві тисячі сімдесят сім гривень вісімдесят п`ять копійок) відшкодування матеріальної шкоди, у вигляді неотриманої частини заробітної плати (грошового забезпечення) та одноразових виплат під час проходження публічної служби в період з 01.10.2015 по 09.03.2017 року, завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, та другим реченням абзацу третього пункту 3 розділу ІІ „Прикінцеві і перехідні положення Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури від 19.09.2019 № 113ІХ, що визнані неконституційними Рішеннями Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26.03.2020 року та № 8-р(ІІ)/2023 від 13.09.2023 року; стягнути з Держави Україна в особі державного органу - Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , 2 242 432,15 грн. (два мільйони двісті сорок дві тисячі чотириста тридцять дві гривні п`ятнадцять копійок) відшкодування матеріальної шкоди, у вигляді неотриманої частини заробітної плати (грошового забезпечення) та одноразових виплат під час проходження публічної служби з 16.07.2015 по 25.09.2015 та з 10.03.2017 по 14.03.2021, завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, та другим реченням абзацу третього пункту 3 розділу ІІ „Прикінцеві і перехідні положення Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури від 19.09.2019 № 113ІХ, що визнані неконституційними Рішеннями Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26.03.2020 року та № 8-р(ІІ)/2023 від 13.09.2023 року.

Ухвалою судді від 02.02.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання.

У підготовчому засідання, призначеному на 13.03.2024, представник Офісу Генерального прокурора надав до суду письмове клопотання про залишення адміністративного позову без розгляду відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 123, п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України.

В обґрунтування клопотання зазначено, що оскільки Рішення КСУ № 6-р/2020 прийнято 26.03.2020, то позивач міг і повинен був знати про нього ще у 2020 р. При цьому про обізнаність позивача щодо цього Рішення КМУ свідчить факт його звернення до ООАС в 2021 р. (справа № 420/7448/21).

Враховуючи викладене та те, що з моменту прийняття КСУ Рішення № 6-р/2020 від 26.03.2020 до моменту подання ОСОБА_1 позовної заяви до суду в даній справі пройшло понад три роки, то позивачем пропущено строк на звернення до суду, встановлений ч. 1 ст. 122 КАС України.

Крім того, з часу прийняття КСУ Рішення № 8-р(ІІ)/2023 від 13.09.2023 до моменту звернення позивача до суду із даним позовом пройшло понад чотири місяці, а тому позивачем також пропущено спеціальний місячний строк, встановлений ч. 5 ст. 123 КАС України, на звернення до суду із даними вимогами.

У підготовчому засіданні представник Офісу Генерального прокурора вищезазначену заяву про залишення адміністративного позову без розгляду підтримав та просив задовольнити.

Представник позивача та позивач проти задоволення заяви про залишення адміністративного позову без розгляду заперечували, зважаючи на те, що про порушення своїх прав саме з боку Держави Україна позивач дізнався 20.12.2023, коли Верховним Судом по справі 420/7448/21 прийнято остаточне рішення щодо відсутності порушень прав Позивача в діяльності саме суб`єктів владних повноважень Офісу Генерального прокурора та Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону.

Також стороною позивача 19.03.2024 надано до суду заяву про поновлення строку на звернення ОСОБА_1 до адміністративного суду, в порядку ч. 3 ст. 152 Конституції України, по справі № 420/2341/24 про стягнення з Держави Україна (в особі державних органів - Офісу Генерального прокурора та Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону) матеріальної шкоди, у вигляді неотриманої частини заробітної плати (грошового забезпечення) під час проходження публічної служби, завданої прийняттям неконституційного акту, за період з 01.10.2015 року до 09.03.2017 року в сумі 552 077,85 грн, а також з 16.07.2015 до 25.09.2015 року та з 10.03.2017 до 14.03.2021 року в сумі: 2 242 432,15 грн. В обґрунтування заяви зазначено, що в жовтні 2023 року ОСОБА_1 в межах місячного строку звернення до суду, в порядку п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України подано до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду заяву про перегляд за виключними обставинами Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19.06.2023 року по справі № 420/7448/21. При розгляді вказаної заяви Верховний Суд мав остаточно вирішити справу № 420/7448/21 за позовом ОСОБА_1 , в тому числі й позовні вимоги щодо стягнення з Офісу Генерального прокурора різниці між фактично виплаченим грошовим забезпеченням за період проходження служби з 01.10.2015 року до 09.03.2017 року, із розрахунку розміру посадового окладу, визначеного статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону №1697- VІІ від 14 жовтня 2014 року в сумі: 552077,85 грн. та стягнення з Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону різниці між фактично виплаченим грошовим забезпеченням за період проходження служби з 16.07.2015 до 25.09.2015 року та з 10.03.2017 до 14.03.2021 року, із розрахунку розміру посадового окладу, визначеного статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону №1697-VII від 14 жовтня 2014 року в сумі: 2242432,15 грн. Враховуючи вимоги п. 11 ч. 5 ст. 160 КАС України, перебування справи № 420/7448/21 в порядку адміністративного судочинства в провадженні Верховного Суду (при перегляді рішення Одеського окружного адміністративного суду) за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора та Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону з наявними позовними вимогами щодо стягнення з вказаних суб`єктів недоотриманої частини грошового забезпечення за період з 01.10.2015 року до 09.03.2017 року в сумі 552 077,85 грн. а також з 16.07.2015 до 25.09.2015 року та з 10.03.2017 до 14.03.2021 року в сумі: 2 242 432,15 грн., перешкоджало зверненню ОСОБА_1 в порядку адміністративного судочинства до Одеського окружного адміністративного суду про стягнення з Держави Україна (в особі державних органів - Офісу Генерального прокурора та Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону) матеріальної шкоди, у вигляді неотриманої частини заробітної плати (грошового забезпечення) під час проходження публічної служби, завданої прийняттям неконституційного акту, за період з 01.10.2015 року до 09.03.2017 року в сумі 552 077,85 грн, а також з 16.07.2015 до 25.09.2015 року та з 10.03.2017 до 14.03.2021 року в сумі: 2 242 432,15 грн. (справа № 420/2341/24).

Представник Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на задоволенні клопотання наполягала та просила задовольнити.

Вислухавши думки учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд вважає клопотання про залишення адміністративного позову без розгляду необґрунтованим та не підлягаючим задоволенню, з огляду на наступне.

З огляду на матеріали справи ОСОБА_1 з 2 вересня 2014 року до 14 березня 2021 року проходив військову службу й був відряджений до Генеральної прокуратури України, де з 3 вересня 2014 року займав слідчо-прокурорські посади в системі військової прокуратури.

Водночас ОСОБА_1 розмежовував періоди служби та указував, що з 16 липня 2015 року до 25 вересня 2015 року він проходив службу на посаді прокурора військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України. Надалі з 1 жовтня 2015 року до 9 березня 2017 року проходив службу на посаді старшого слідчого слідчого відділу військової прокуратури Сил антитерористичної операції. Після цього, з 10 березня 2017 року до 14 березня 2021 року займав посаду заступника військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України. Водночас зазначав, що у період з 21 жовтня 2020 року до звільнення він також виконував обов`язки військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України.

На тлі цього на переконання ОСОБА_1 відповідачі з 16 липня 2015 року (з моменту набрання чинності Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII) повинні були визначати розмір усіх складових його грошового забезпечення на основі посадового окладу, встановленого статтею 81 цього Закону.

У зв`язку із цим в травні 2021 р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом (справа № 420/7448/21), в якому просив суд до Офісу Генерального прокурора, Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, у якому (з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 3 серпня 2021 року) просив суд:

- визнати протиправними дії суб`єкта владних повноважень Офісу Генерального прокурора, а саме: відмову, викладену в листі №21-728 вих-21 від 22 березня 2021 року щодо перерахунку та виплати йому грошового забезпечення та всіх його складових (у тому числі одноразових виплат), за період проходження служби на посаді старшого слідчого слідчого відділу військової прокуратури Сил антитерористичної операції з 1 жовтня 2015 року до 9 березня 2017 року, із розрахунку розміру посадового окладу, визначеного статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону №1697-VІІ від 14 жовтня 2014 року;

- зобов`язати суб`єкта владних повноважень Офіс Генерального прокурора вчинити певні дії, а саме: здійснити перерахунок та виплатити йому грошове забезпечення та всі його складові (у тому числі одноразові виплати), за період проходження служби за посаді старшого слідчого слідчого відділу військової прокуратури Сил антитерористичної операції з 1 жовтня 2015 року до 9 березня 2017 року, із розрахунку розміру посадового окладу, визначеного статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону №1697-VІІ від 14 жовтня 2014 року;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на його користь різницю між фактично виплаченим грошовим забезпеченням та грошовим забезпеченням та всіх його складових (у тому числі одноразових виплат), за період проходження служби за посаді старшого слідчого слідчого відділу військової прокуратури Сил антитерористичної операції з 1 жовтня 2015 року до 9 березня 2017 року, із розрахунку розміру посадового окладу, визначеного статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону №1697-VІІ від 14 жовтня 2014 року в сумі: 552077,85 грн;

- визнати протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону щодо ненарахування та невиплати йому визначеної пунктом 2 частини другої статті 81 Закону України «Про прокуратуру» надбавки за виконання обов`язків на адміністративній посаді керівника окружної (місцевої) прокуратури, а саме військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України у період з 21 жовтня 2020 року до 14 березня 2021 року, розрахованої в порядку та спосіб визначений статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону №1697-VІІ від 14 жовтня 2014 року;

- зобов`язати суб`єкта владних повноважень Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону вчинити дії, а саме: нарахувати та виплатити йому визначену пунктом 2 частини другої статті 81 Закону України «Про прокуратуру» надбавку за виконання обов`язків на адміністративній посаді керівника окружної (місцевої) прокуратури, а саме військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України у період з 21 жовтня 2020 року до 14 березня 2021 року, розраховану в порядку та спосіб, визначений статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону № 1697-VII від 14 жовтня 2014 року;

- визнати протиправними дії суб`єкта владних повноважень Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, а саме: відмову, викладену в листі № 21-1148 вих-21 від 2 квітня 2021 року, щодо перерахунку та виплати йому грошового забезпечення та всіх його складових (у тому числі одноразових виплат), за період проходження служби з 16 липня 2015 року до 25 вересня 2015 року та з 10 березня 2017 року до 14 березня 2021 року, із розрахунку розміру посадового окладу, визначеного статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону № 1697-VII від 14 жовтня 2014 року;

- зобов`язати суб`єкта владних повноважень Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону вчинити дії, а саме: здійснити перерахунок та виплатити йому грошове забезпечення та всі його складові (у тому числі одноразові виплати), за період проходження служби з 16 липня 2015 року до 25 вересня 2015 року та з 10 березня 2017 року до 14 березня 2021 року, із розрахунку розміру посадового окладу, визначеного статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону №1697-VII від 14 жовтня 2014 року;

- стягнути з Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону на його користь різницю між фактично виплаченим останньому грошовим забезпеченням та грошовим забезпеченням та всіх його складових (в тому числі одноразових виплат), за період проходження служби з 16 липня 2015 року до 25 вересня 2015 року та з 10 березня 2017 року до 14 березня 2021 року, із розрахунку розміру посадового окладу, визначеного статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону № 1697-VII від 14 жовтня 2014 року в сумі: 2242432,15 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 року позов задоволено частково:

- визнано протиправними дії Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення та всіх його складових (у тому числі одноразових виплат), за період проходження служби з 26 березня 2020 року до 14 березня 2021 року, із розрахунку розміру посадового окладу визначеного статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону №1697-VII від 14 жовтня 2014 року;

- зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення та всіх його складових (у тому числі одноразові виплати), за період проходження служби з 26 березня 2020 року до 14 березня 2021 року із розрахунку розміру посадового окладу визначеного статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону № 1697-VII від 14 жовтня 2014 року з урахуванням висновків рішення Конституційного суду України від 26 березня 2020 року №1-223/2018 (2840/18);

- визнано протиправними дії Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіон щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 визначеної пунктом 2 частини другої статті 81 Закону України «Про прокуратуру» надбавки за виконання обов`язків на адміністративній посаді керівника окружної (місцевої) прокуратури, а саме військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України у період з 21 жовтня 2020 року до 14 березня 2021 року, розрахованої в порядку та спосіб визначений статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону № 1697-VІІ від 14 жовтня 2014 року;

- зобов`язано здійснити нарахування й виплату ОСОБА_1 визначеної пунктом 2 частини другої статті 81 Закону України «Про прокуратуру» надбавки за виконання обов`язків на адміністративній посаді керівника окружної (місцевої) прокуратури, а саме військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України у період з 21 жовтня 2020 року до 14 березня 2021 року, розрахованої в порядку та спосіб визначений статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону №1697-VІІ від 14 жовтня 2014 року;

- у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стосовно правовідносин між сторонами, які виникли після прийняття рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 №6-р/2020 щодо нарахування й виплати заробітної плати у виді посадового окладу за період з 26 березня 2020 року до 14 березня 2021 року, суд дійшов висновку, що право на отримання заробітної плати у виді належного посадового окладу у працівника прокуратури виникає з 26 березня 2020 року.

З огляду на це суд указав, що грошові кошти, які були недоотримані позивачем, підлягають перерахунку й виплаті з урахуванням приписів рішення Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26 березня 2020 року. Тому з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку суб`єкта владних повноважень суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіон щодо відмови у здійсненні перерахунку й виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення та всіх його складових (у тому числі одноразових виплат) за період проходження служби з 26 березня 2020 року до 14 березня 2021 року, із розрахунку розміру посадового окладу, визначеного статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону №1697-VII від 14 жовтня 2014 року, та зобов`язання Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення та всіх його складових (у тому числі одноразові виплати) за цей період проходження служби із розрахунку розміру посадового окладу, визначеного статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону №1697-VII від 14 жовтня 2014 року, з урахуванням висновків рішення Конституційного суду України від 26 березня 2020 року №1-223/2018 (2840/18).

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 5 квітня 2022 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, Офісу Генерального прокурора залишені без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 року - без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19.06.2023 по справі № 420/7448/21:

- касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення;

- касаційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону задоволено;

- касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено;

- рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 року і постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 5 квітня 2022 року скасовано в частині задоволених позовних вимог;

- у цій частині ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову;

- у іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 5 квітня 2022 року залишено без змін.

16 жовтня 2023 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 червня 2023 року, у якій він просив скасувати вказану постанову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_1 , скасувавши рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині відмови в позові з ухваленням у цій частині нового рішення про задоволення позову.

Як на підставу перегляду постанови Верховного Суду від 19 червня 2022 року за виключними обставинами, ОСОБА_1 послався на Рішення Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року №8-р(ІІ)/2023 (справа №3-80/2022), яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), друге речення абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX, у якому було зазначено, що: «На зазначений період [до дня звільнення або переведення прокурора до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури] оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури».

Як зауважив позивач, спір у цій справі стосувався правомірності нарахування й виплати йому органами прокуратури грошового забезпечення у період з 16 липня 2015 року по 14 березня 2021 року на основі посадового окладу, визначеного постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», а не статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині задоволених позовних вимог, Верховний Суд у постанові від 19.06.2022 виходив, у тому числі, з того, що до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Такі висновки Верховного Суду ґрунтувалися, зокрема, на аналізі змісту пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, речення друге абзацу третього якого визнано неконституційним у Рішенні Конституційного Суду України від 13.09.2023 №8-р(ІІ)/2023 (справа №3-80/2022).

Ухвалою ВС/КАС від 20.12.2023 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 19 червня 2023 року у справі № 420/7448/21 відмовлено.

У даному адміністративному позові ОСОБА_1 зазначає, що про порушення своїх прав саме з боку Держави Україна він дізнався 20.12.2023 року, коли Верховним Судом по справі 420/7448/21 прийнято остаточне рішення щодо відсутності порушень прав Позивача в діяльності саме суб`єктів владних повноважень Офісу Генерального прокурора та Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону.

Остаточне рішення по справі № 420/7448/21 прийнято Верховним Судом при винесенні ухвали 20.12.2023. Позивач мав надію, що Верховним судом будуть відновлені його порушені права. Тому позивач змушений звернутись до суду з даним позовом. При цьому позивач звертає увагу, що він звернувся 19.01.2024, тобто в межах місячного строку після винесення Верховним Судом ухвали від 20.12.2023 по справі № 420/7448/21. Такий пропуск строку свідчить про те, що позивач не допустив надмірного зволікання з поданням позову у даній справі, а діяв добросовісно та його попередня поведінка свідчила про очевидні наміри звернутись до суду за захистом своїх прав. Зважаючи на це, позивач просить поновити йому строк на звернення до суду із даними вимогами.

Вирішуючи порушене Офісом Генерального прокурора процесуальне питання щодо залишення адміністративного позову без розгляду з підстав пропуску позивачем строку на звернення до суду із даними вимогами, суд виходить з наступного.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, ЄСПЛ визнає легітимними обмеженнями встановлені державами-членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення ЄСПЛ у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» від 21 грудня 2010 року).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» (№ 22277/93 від 27.06.2000 року § 59) зазначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватись з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Обставиною, з якою позивач пов`язує звернення до суду з даним позовом є прийняття КСУ рішення від 13.09.2023 №8-р(ІІ)/2023 (справа №3-80/2022), яким визнано неконституційним речення друге абзацу третього пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX.

При цьому, вважаючи зазначене Рішення КСУ виключною обставиною, відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України, позивач спочатку реалізував своє право на звернення до Верховного Суду із заявою про перегляд за виключними обставинами постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 червня 2023 року по справі № 420/7448/21, і після відмови ухвалою від 20.12.2023 в задоволенні заяви про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 19 червня 2023 року у справі № 420/7448/21, звернувся до суду із даним позовом 19.01.2024.

Суд вбачає чіткий намір позивача скористатися правом на судовий захист, задля чого ним сумлінно та з належною старанністю вчинялися системні дії в межах справи № 420/7448/21.

При цьому, ОСОБА_1 , отримавши відмову в перегляді за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 19 червня 2023 року у справі № 420/7448/21, з підстав ухвалення КСУ Рішення від 13.09.2023 № 8-р(ІІ)/2023 (справа №3-80/2022), 19.01.2024 в межах місячного строку, тобто без зволікань, звернувся до суду із даним позовом.

Отже, зазначені вище обставини у своїй сукупності дають підстави для висновку про поважність причин пропуску строку звернення позивача до суду із даними вимогами, що, на погляд суду, також узгоджується з підходами ЄСПЛ, за якими суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатись до суду.

Якщо доступ до суду обмежений законом чи практикою суду, Суд досліджує чи впливає таке обмеження на сутність права, а саме, чи переслідує обмеження законну мету і чи забезпечується при цьому належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою: Ashingdane v. the United Kingdom (Ашинґдейн проти Сполученого Королівства), § 57. Стаття 6 § 1 не порушується, якщо обмеження відповідає принципам, заснованим Судом.

Розглядаючи справу "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" (рішення від 12.07.2001 року, заява № 42527/98), Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускають з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави.

Аналогічні висновки містяться також у пункті 53 рішення від 08.04.2010 року у справі "Меньшакова проти України" та пункті 57 рішення від 28 травня 1985 року у справі "Ашинґдейн проти Сплученого Королівства" .

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 03.04.2008 року наголосив, що саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

При цьому суд вважає, що за конструктивним підходом слід уникати випадків правового пуризму шляхом блокування доступу до правосуддя з підстав застосування позовної давності, особливо у таких неоднозначних випадках, коли регулювання спірних правовідносин зазнало змін внаслідок ухвалення Конституційним Судом України рішення, результати яких можуть позбавити заявників гарантованого права звертатись до суду.

Таким чином, клопотання представника Офісу Генерального прокурора про залишення адміністративного позову без розгляду є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. В свою чергу, строк на звернення позивача до суду підлягає поновленню як такий, що пропущений з поважних причин, у зв`язку із чим заява сторони позивача підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 121, 122, 123 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву представника ОСОБА_1 задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на звернення до суду із даними позовними вимогами.

В задоволенні клопотання представника Офісу Генерального прокурора про залишення без розгляду адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 20.03.2024.

Суддя І.В. Завальнюк