Справа № 380/25279/23
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2024-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/25279/23 пров. № А/857/3074/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Коваля Р.Й., Шевчук С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Дрогобицького відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2023 року (постановлену головуючою-суддею Качур Р.П. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дрогобицького відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Дрогобицького відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - Дрогобицький ВДВС, відповідач), в якому просив визнати протиправною бездіяльність посадових осіб Дрогобицького ВДВС щодо не зняття арешту, накладеного в ході виконавчого провадження №64360830 (щодо примусового виконання постанови №50168579, виданої 10.02.2017 року Дрогобицьким МРВ ДВС ЗМУ МЮ м. Львів, про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 100822,74 грн) на підставі постанови про арешт майна боржника №64360830 від 17.02.2021, зобов`язати посадових осіб Дрогобицького ВДВС зняти арешт, накладений в ході виконавчого провадження №64360830 на підставі постанови про арешт майна боржника №64360830 від 17.02.2021, визнати протиправною бездіяльність посадових осіб Дрогобицького ВДВС щодо не виключення відомостей про боржника ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників, що внесені в ході виконавчого провадження №64360830 щодо примусового виконання постанови № 50168579 від 10.02.2017 та зобов`язати посадових осіб відповідача виключити відомості про боржника ОСОБА_1 з Реєстру.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.11.2023 позовні вимоги були задоволені повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Дрогобицький ВДВС подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що постанова про стягнення з боржника виконавчого збору №50168579 від 10.02.2017, постанова про арешт майна боржника №64360830 від 17.02.2021 та постанова про повернення виконавчого документа стягувачу №64360830 від 31.12.2021 є чинними (у порядку, визначеному законодавством, протиправними не визнані та не скасовані), а отже відсутні правові підстави зняття арешту з майна ОСОБА_2 та виключення відомостей про ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Згідно п.1 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Як видно з матеріалів справи, у Дрогобицькому МВВС перебувало на виконанні виконавче провадження з виконання виконавчого листа №442/4990/14-ц, виданого 15.01.2016 Дрогобицьким міськрайонним судом про стягнення солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №0 на загальну суму 1051198,29 грн.

Стягувачем ПАТ УкрСиббанк 11.02.2016 вперше пред`явлено виконавчий документ до примусового виконання, а 12.02.2016 державним виконавцем ВДВС Дрогобицького винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №50168579, якою надано боржникам строк для добровільного виконання до 19.02.2016 та попереджено про примусове виконання зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій при невиконанні рішення в наданий строк.

У межах виконавчого провадження 10.02.2017 АСВП №50168579 головним державним виконавцем Дрогобицького МВВС Кушнір С.Т. винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у сумі 105199,83 грн.

Заступником начальника Дрогобицького МВВС ОСОБА_4 03.02.2021 було прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у ВП №50168579 за заявою стягувача АТ УкрСиббанк.

Заступником начальника відділу Дрогобицького МВВС ОСОБА_4 04.02.2021 було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №64360830 з виконання постанови ВП №50168579, виданої 10.02.2017 про стягнення з ОСОБА_1 залишку виконавчого збору у сумі 100822,74 грн.

В межах виконавчого провадження №64360830 (щодо примусового виконання постанови №50168579, виданої 10.02.2017 Дрогобицьким МРВ ДВС ЗМУ МЮ м. Львів, про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 100822,74 грн) державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника №64360830 від 17.02.2021, якою накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 , що також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав, копія якої міститься у справі, та внесено відомості про ОСОБА_1 в Єдиний реєстр боржників, що підтверджується витягом з реєстру, копія якого міститься у справі.

Заступником начальника відділу Дрогобицького МРВ ДВС ЗМУ МЮ (м.Львів) Кушнір С.Т. 31.12.2021 було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу № 64360830, однак арешт, накладений в ході даного виконавчого провадження на все майно ОСОБА_1 не був знятий, а відомості про нього не виключено з Єдиного реєстру боржників.

У зв`язку з повторним пред`явленням стягувачем до виконання виконавчого листа №442/4990/14-ц, виданого 15.01.2016 Дрогобицьким міськрайонним судом, приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Пиць А.А. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №64469595 від 10.02.2021.

10.02.2021 в рамках вказаного виконавчого провадження приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Пиць А.А. було винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 245678,44 грн.

Для забезпечення реального виконання постанови №50168579, виданої 10.02.2017 Дрогобицьким МРВ ДВС ЗМУ МЮ м. Львів, про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 100822,74 грн, державним виконавцем Дрогобицького ВДВС було винесено постанову про арешт майна боржника №64360830 від 17.02.2021, якою було накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 .

Представник позивача звернувся в Дрогобицький ВДВС із заявою про зняття арешту та виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників, у якій просив зняти арешт, накладений в ході виконавчого провадження №64360830 щодо примусового виконання постанови №50168579, виданої 10.02.2017 Дрогобицьким ВДВС, про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 100822,74 грн, на підставі постанови про арешт майна боржника №64360830 від 17.02.2021, видавник : Дрогобицький ВДВС; виключити відомості про боржника ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників, що внесені в ході виконавчого провадження №64360830 щодо примусового виконання постанови №50168579, виданої 10.02.2017 Дрогобицьким ВДВС.

Листом №44999 від 24.10.2023 відповідач відмовив позивачу у задоволенні заяви про зняття арешту та виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників та вказав, що відповідно до п.23 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, за виконавчим провадженням, виконавчий документ за яким повернуто стягувачу, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників без винесення постанови про відновлення виконавчого провадження на підставі постанови про виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників.

Постанова про виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників виноситься державним виконавцем органу державної виконавчої служби або приватним виконавцем, яким виконавчий документ повернуто стягувану, за заявою боржника у разі, якщо: при повторному пред`явленні такого виконавчого документа до примусового виконання виконавче провадження за таким виконавчим документом закінчено на підставі частини першої статті 39 Закону, а також за умови сплати боржником витрат виконавчого провадження, здійснених під час виконавчого провадження, у якому виконавчий документ повернуто стягувану (крім випадків, коли виконавчий документ повернуто приватним виконавцем, діяльність якого припинена); після повернення виконавчого документа стягувану на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця надійшла сума коштів для задоволення вимог стягувана, виконання постанов про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та за умови, що такий виконавчий документ повторно на виконання не пред`явлено; після повернення виконавчого документа стягувану наявні обставини, визначені частиною першою статті 39 Закону (крім випадків, коли виконавчий документ перебуває на примусовому виконанні), а також за умови сплати боржником витрат виконавчого провадження, здійснених під час виконавчого провадження, у якому виконавчий документ повернуто стягувану (крім випадків, коли виконавчий документ повернуто приватним виконавцем, діяльність якого припинена), та виконавчого збору, який підлягав стягненню у цьому виконавчому провадженні (крім випадків, коли відповідно до статті 27 Закону виконавчий збір стягненню не підлягає); відомості про боржника підлягають виключенню з Єдиного реєстру боржників на підставі судового рішення.

Відтак, станом на 24.10.2023 відсутня будь-яка з вищезазначених умов, яка є підставою зняття арешту та виключення відомостей про боржника ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників по ВП № 64360830.

Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що виключається подальше примусове виконання постанови державного виконавця від 10.02.2017 ВП №50168579 про стягнення виконавчого збору, оскільки це призведе до подвійного стягнення та покладення на боржника надмірного тягаря при виконанні одного виконавчого документу. Зазначає, що в Єдиному реєстрі боржників наявна інформація про боржника ОСОБА_1 та стягнення з нього виконавчого збору у ВП № 64360830.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку є Закон України Про виконавче провадження №1404-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон №1404).

Згідно дефініції, наведеної у статті 1 Закону №1404, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною другою статті 2 Закону №1404 визначено, що примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України Про державну виконавчу службу.

Згідно ч.1 ст.5 Закону №1404, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.

Частиною першою статті 6 Закону №1404 на державного виконавця покладено обов`язок використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно статті 10 Закону №1404, заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до ст.11 Закону №1404, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною першої статті 27 Закону №1404 визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Відповідно до ч.2 ст.27 Закону №1404 (в редакції, чинній з 28.08.2018), виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (ч.4 ст.27 Закону №1404).

Згідно п.5 ч.5, ч.6, 8 ст.27 Закону №1404, виконавчий збір не стягується у разі виконання рішення приватним виконавцем. У разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання. Під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.37 Закону №1404, виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Згідно ч.5 ст.37 Закону №1404, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, крім випадків, коли виконавчий документ не підлягає виконанню.

Частини першою статті 40 Закону №1404 передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом (ч.3 ст.40 Закону №1404).

Судом встановлено, що заявлений спір виник у зв`язку з подвійним, на думку позивача, стягненням суми виконавчого збору у ВП №64360830 та основної винагороди приватного виконавця у ВП №64469595 при виконанні одного виконавчого документа - виконавчого листа №442/4990/14-ц, виданого 15.01.2016 Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області, повернутого стягувачу у ВП № 50168579 на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404.

Стосовно подвійного стягнення сум виконавчого збору та основної винагороди, колегія суддів зазначає наступне.

У ВП № 50168579 державним виконавцем не виконано рішення суду, а виконавчий документ був повернутий стягувачу на підставі заяви останнього. В подальшому виконавчий лист №442/4990/14-ц, виданий Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області 15.01.2016, переданий стягувачем приватному виконавцю, який здійснює його виконання зі стягненням основної винагороди.

Фактично, примусове виконання постанови про стягнення виконавчого збору із виділенням її виконання в окреме виконавче провадження, створило умови для подвійного стягнення із боржника виконавчого збору і винагороди приватному виконавцю за виконання одного виконавчого документу.

Закон №1404 містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржника або солідарних боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа.

Закон №1404 не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям. Також закон не обмежує стягувача у кількості пред`явлень заяв про повернення виконавчого документу, що має наслідком застосування виконавцем приписів частини третьої статті 40 Закону №1404.

Норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий лист попередньо перебував на виконанні у державного виконавця.

Згідно п.5 ч.1 ст.2 Закону №1404, оскільки виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду і завершальною стадією судового провадження, то виконавче провадження, серед іншого, здійснюється з дотриманням такої засади як справедливість.

Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягаря на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.

Питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа є несправедливим з огляду на те, що стягнення виконавчого збору чи основної винагороди одночасно як таких, є неприпустимим. З точки зору дотримання засад виконавчого провадження, передбачених зокрема пунктом 5 частини першої статті 2 Закону №1404, справедливим може бути лише стягнення однієї з указаних сум.

Виконавче законодавство містить норму, у якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватися у зв`язку із участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа.

Частиною восьмою статті 27 Закону №1404 визначено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

На відміну від решти положень виконавчого законодавства, виключно ця норма Закону №1404 регулює подібні суспільні правовідносини.

Вказана норма містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець.

Логічний і цільовий способи тлумачення частини восьмої статті 27 Закону №1404 свідчать, що у вказаному випадку її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (перший абзац) або продовжувати стягнення виконавчого збору (другий абзац).

Указана норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагород.

Ця норма унеможливлює подвійну плату боржником зазначених коштів, а тому її застосування дозволяє розв`язати спір про подвійне стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа в умовах неповноти законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Застосування частини восьмої статті 27 Закону №1404 дає підстави дійти такого висновку : у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується.

Верховний Суд у постановах від 13.04.2023 по справі №160/695/22, від 21.07.2019 по справі №320/6215/19 зазначив, що у такому випадку належний та ефективний спосіб захисту, здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.

Разом з тим, у межах спірних правовідносин, ВП №64360830 з примусового виконання постанови Дрогобицького ВДВС від 10.02.2017 ВП №50168579, припинено на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону №1404 шляхом повернення виконавчого документа стягувачу.

Таким чином, наведене тлумачення правових норм та їх правозастосування до обставини цієї справи свідчить про те, що виключається подальше примусове виконання постанови державного виконавця від 10.02.2017 ВП №50168579 про стягнення виконавчого збору, оскільки це призведе до подвійного стягнення та покладення на боржника надмірного тягаря при виконанні одного виконавчого документу.

Закон №1404 не містить правових норм, які регулюють спірні правовідносини, що є прогалиною у правовому регулюванні процедури стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа, а саме відсутнє нормативне регулювання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.

Згідно ст.18 Закону №1404, виконавець повинен вчиняти виконавчі дії з дотриманням вимог цього Закону, а також відповідно до інших законів, які є обов`язковими при вчиненні ним тих чи інших виконавчих дій, що є гарантією належного виконання виконавцем своїх обов`язків і недопущення порушення прав сторін виконавчого провадження.

Відтак, виконавець повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України. В цьому реалізується правомірна поведінка державного виконавця.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в Єдиному реєстрі боржників наявна інформація про боржника ОСОБА_1 та стягнення з нього виконавчого збору у ВП № 64360830.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно обрано відновлення порушеного права позивача шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не зняття арешту, що накладений в ході виконавчого провадження №64360830 на підставі постанови про арешт майна боржника №64360830 від 17.02.2021 та зобов`язання відповідача зняти арешт, що накладений в ході виконавчого провадження №64360830 на підставі вказаної постанови про арешт майна боржника, а також визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не виключення відомостей про боржника ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників, що внесені в ході виконавчого провадження № 64360830 щодо примусового виконання постанови №50168579 від 10.02.2017 та зобов`язання відповідача виключити з Єдиного реєстру боржників відомості про позивача, внесені у зв`язку з відкриттям виконавчого провадження ВП №64360830.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Керуючись ст.ст.268, 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Дрогобицького відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2023 року по справі №380/25279/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді Р. Й. Коваль
С. М. Шевчук