Справа № 300/8129/23
Суддя: Запотічний Ігор Ігорович
Дата ухвалення: 2024-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 рокуЛьвівСправа № 300/8129/23 пров. № А/857/666/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Запотічного І.І.,

суддів: Глушка І.В., Довгої О.І.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2023 року про повернення позовної заяви (суддя Главач І.А., м. Івано-Франківськ) у справі № 300/8129/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано- Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління МЮ ( м.Івано-Франківськ) про скасування постанови та зобов`язання до вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через підсистему "Електронний суд" 24.11.2023 звернувся в суд з позовною заявою до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень, в якій просить скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Леськів Л.З. від 23.11.2022 про закінчення виконавчого провадження ВП 68904783; зобов`язати відповідача відновити виконавче провадження № 68904783 та вчинити виконавчі дії щодо його повного та фактичного виконання.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2023 року визнано неповажними зазначені у заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду причини пропуску, позовну заяву повернено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, її оскаржив позивач, подавши апеляційну скаргу до Восьмого апеляційного адміністративного суду, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що суд першої інстанції при дослідженні доказів по справі так і не спростував його доводів щодо дати отримання ним постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Леськів Л.З. від 23.11.2022 року про закінчення виконавчого провадження (ВП 68904783).

Зазначає, що суд при винесенні ухвали про повернення позовної заяви фактично позбавив його можливості отримати належні грошові кошти згідно постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2022 року по справі №300/2902/21.

Відповідачем відзиву на апеляційну скаргу не подано, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач у заяві про поновлення пропущеного процесуального строку від 04.12.2023 не обґрунтував дотримання строків звернення до суду та не подав належні і допустимі докази на підтвердження існування об`єктивних причин, які унеможливили подання позовної заяви у строк, встановлений процесуальним законом.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим кодексом або іншими законами.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені й Законом № 1404-VIII, згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 через підсистему "Електронний суд" 24.11.2023 звернувся в суд з позовною заявою до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень, в якій просить скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Леськів Л.З. від 23.11.2022 про закінчення виконавчого провадження ВП 68904783; зобов`язати відповідача відновити виконавче провадження № 68904783 та вчинити виконавчі дії щодо його повного та фактичного виконання.

Одночасно з позовною заявою позивачем подано заяву про поновлення пропущеного процесуального строку, яка обгрунтована тим, що Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 "Про введення воєнного стану в Україні" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилини 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 14 березня 2022 року за №133/2022, затвердженим Законом від 15 березня 2022 року №7168, продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хв. 26 березня строком на 30 діб.

Разом з цим, відповідно до пункту 10-2 розділу ХІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження", доповненого Законом України від 15 березня 2022 року №2129-ІХ, який набрав чинності з 26 березня 2022 року, тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану. Також, покликається на правові висновки Верховного Суду викладені у постанові від 15 березня 2023 року справа №260/2595/22.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2023 року визнано не поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до адміністративного суду із позовом до відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень про скасування постанови та зобов`язання до вчинення дій, за змістом мотивів та аргументів визначених в заяві про поновлення пропущеного процесуального строку. Позовну заяву залишено без руху, та надано позивачеві п`ятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви з моменту вручення даної ухвали шляхом подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з посиланням на обставини, які перешкоджали позивачу звернутись до суду із відповідним позовом з дотриманням строку, встановленого приписами КАС України і частини 5 статті 74 Закону України "Про виконавче провадження", та навести нові і належні доводи на обґрунтування поважності причин пропуску такого строку, надати докази на підтвердження даних доводів.

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що під час військової служби позивач, неодноразово звертався з письмовими заявами до відповідача 23.06.2022, 04.08.2022, а також 25.07.2022 ініціював здійснення розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні аудиторською фірмою. 03.11.2023 звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із заявою щодо повернення оригіналу виконавчого листа по справі №300/2902/21. Також, позивач 04.07.2022, 02.12.2022 звертався до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із заявами в порядку статті 383 КАС України у справі №300/2902/21, за наслідками розгляду яких, реалізовував в подальшому своє право на апеляційне оскарження.

15 грудня 2023 року позивачем, на виконання вимог ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2023 року подано заяву про поновлення пропущеного процесуального строку, яка обгрунтована тим аналогічним обставинам, зазначеним в заяві про поновлення пропущеного процесуального строку від 24.11.2023. (а.с. 4 заорот 6)

Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Питання поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верхового Суду від 18 березня 2021 року у справі № 200/11827/19-а.

Предметом зазначеного позову є правомірність винесеної в межах виконавчого провадження № 68904783 постанови відповідача від 23.11.2022 про закінчення виконавчого провадження.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не обґрунтував дотримання строків звернення до суду та не подав належні і допустимі докази на підтвердження існування об`єктивних причин, які унеможливили подання позовної заяви у строк, встановлений процесуальним законом.

Позивач в апеляційній скарзі визнає, що дійсно звертався до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із заявою в порядку ст. 383 КАС України у справі №300/2902/21, однак предметом скарги була бездіяльність іншого відповідача по справі, тобто Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Відділ примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано- Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) стороною по справі не був, а у спорі щодо бездіяльності Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки будь-які пояснення не надавав.

Разом з тим, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2023 року у справі № 300/2902/21 за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, встановлено, що 02.12.2022р. ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із заявою в порядку ст.383 КАС України, в якій просив суд визнати протиправними дії Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо часткового виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2022 року у справі за № 300/2902/21; зобов`язати Івано-Франківський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню Закону. 24.11.2022р. він дізнався про порушення свого права з моменту ознайомлення із постановою про закінчення виконавчого провадження від 23.11.2022р., яка була розміщена в Автоматизованій системі виконавчого провадження.

Крім того, в матеріалах справи наявне клопотання позивача від 04 серпня 2022 року на предмет звернення до старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Леськів Л.З. щодо проведення перевірки правильності здійснення нарахування суми заборгованості у спірному виконавчому провадженні (а.с. 12) та відповідь Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області на звернення позивача від 23.06.2022 (а.с. 15), що також спростовує твердження позивача про те, що будучи з 26 лютого 2022 року мобілізованим міським ТЦК та СП та продовжує військову службу у військовій частині НОМЕР_1 не мав доступу до мережі "Інтернет", виконував службові обов`язки без будь-яких вихідних та відпусток, а отже не міг захистити свої порушені права в умовах воєнного стану.

Таким чином, можливість своєчасного звернення до адміністративного суду з даним позовом залежала виключно від волевиявлення позивача, тобто мала суб`єктивний характер, а отже клопотання про поновлення строку звернення до суду є необґрунтованим, а тому не підлягає задоволенню.

Суд відзначає, що поважними причинами пропуску або продовження строку можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Апеляційний суд не приймає до уваги покликання ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2023 року у справі № 260/2595/22, оскільки в даній справі спірним були строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання, а саме постанови про накладення адміністративного стягнення.

Згідно з ч.1 ст.123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (ч.2 ст.123 КАС України).

Відповідно до п.9 ч.4 ст.169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає що позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про існування обставин, що об`єктивно перешкоджали звернутись з позовом до суду у межах строків, встановлених законом та не наведено поважних причин пропуску процесуального строку. З цього приводу судом першої інстанції наведено мотиви, які виходячи з апеляційного провадження не можна поставити під сумнів.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), у пункті 6 рішення виснував, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення. Це зобов`язання не можна розуміти як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, і питання дотримання цього зобов`язання має вирішуватись виключно з огляду на обставини справи (див. рішення від 09 грудня 1994 року у справах «Руіз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), пункт 29, та «Гарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, пункт 26). Ці принципи застосовувалися в низці справ проти України (див., наприклад, рішення від 15 листопада 2007 року у справі «Бендерський проти України» (Benderskiy v. Ukraine), заява № 22750/02, пункти 42-47; від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява №63566/00, пункт 25; від 07 жовтня 2010 року у справі «Богатова проти України» (Bogatova v. Ukraine), заява № 5231/04, пункти 18, 19).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Згідно ст. 316 КАС України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану ухвалу слід залишити без змін.

За правилами статті 139 КАС України, судом не вирішується питання про розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2023 року про повернення позовної заяви у справі № 300/8129/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І. І. Запотічний
судді І. В. Глушко
О. І. Довга