Справа № 580/551/24
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2024-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/551/24 Суддя (судді) першої інстанції: Трофімова Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В. В.,

суддів Василенка Я. М., Ганечко О. М.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Першого відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - приватний виконавець Недоступ Д.М. про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулась до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Першого відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просила:

- визнати незаконною бездіяльність Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у не зарахуванні коштів, стягнутих приватним виконавцем Недоступом Д.М у сумі 17107, 18 грн, в якості оплати боргу за виконавчим провадженням НОМЕР_1 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору;

- зобов`язати Перший відділ державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зарахувати кошти, що стягнуті приватним виконавцем Недоступом Д.М. у сумі 17107,18 грн, в якості оплати боргу за виконавчим провадженням № НОМЕР_1 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводи апелянта аналогічні, викладеним у позовній заяві, та мотивовані зокрема тим, що заявлені позовні вимоги є обґрунтовані, позаяк державним виконавцем стягнуто 15871 грн та основної винагороди у сумі 1587,78 грн, а тому з огляду на? частину 8 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року (Закон № 1404), відсутні підстави для стягнення з боржника виконавчого збору.

Розгляд справи проведено у порядку письмового провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 31.08.2023 у справі № 712/6401/15-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь КБ Приватбанк заборгованість за кредитним договором від 24.04.2008 у сумі 22472,07 доларів США, що еквівалентно 462475,15 грн.

На виконання рішення 15.11.2018 видано виконавчий лист №712/6401/15-ц.

Виконавче провадження з виконання виконавчого листа здійснювалося Соснівським відділом ДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

28.01.2022 старшим державним виконавцем Соснівським відділом ДВС у м. Черкаси Шемчуком А.В. прийнято постанову у виконавчому провадженні НОМЕР_2 про повернення виконавчого документа стягувачу, виконавчий лист повернуто стягувачу за його заявою, що зареєстрована у відділі 21.01.2022.

02.02.2023 представник позивача звернувся до Соснівського відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою, що отримана та зареєстрована 15.02.2023 вх. 2188/26.24-42, де просила «завершити» виконавче провадження НОМЕР_1 про стягнення з позивача виконавчого збору у сумі 46247,52 грн.

28.02.2023 відповідач листом від 28.02.2023 вих. № НОМЕР_1 повідомив, що за виконавчим документом № 712/6401/15-ц виконавчий збір сплачений лише частково, тому згідно з ч. 3 ст. 40 Закону № 1404 відкрите виконавче провадження № НОМЕР_1 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору згідно із законодавством. Позаяк виконавчий збір не сплачений повністю, тому відсутні підстави для завершення виконавчого провадження № НОМЕР_1.

У справі № 580/2120/23 Шостий апеляційний адміністративний суд визнав протиправним та скасувати рішення (лист) Соснівського відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 28.02.2023 та зобов`язав Перший відділ державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про завершення виконавчого провадження № НОМЕР_1 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у сумі 46247,52 грн з урахуванням висновків суду. В іншій частині задоволення позовних вимог відмовив.

22.02.2022 старшим державним виконавцем Соснівського відділу ДВС у м. Черкаси Шемчуком А.В. прийнято постанову ВП № НОМЕР_2 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у сумі 46247,52 грн та 23.02.2022 прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у сумі у сумі 41571.97 грн (46247,52 - 4675.55) із винесенням постанови про арешт коштів боржника у межах суми стягнення.

Листом від 05.12.2023 відповідач повідомив позивача, що станом на 05.12.2023 на виконанні перебуває ВП НОМЕР_1 про стягнення виконавчого збору, яке відкрите 23.02.2022.

Представник позивача просила надати інформацію чи надавав ОСОБА_3 відповідь на звернення та чи повідомив про суми основної винагороди під час виконання виконавчого листа № 712/6401/15-ц від 15.11.2018 та чому відповідь ОСОБА_3 не додана до автоматизованої системи виконавчого провадження; чому стягнута сума не врахована і зазначена заборгованість 17568,50 грн; врахувати інформацію щодо стягнення основної винагороди (виконавчого збору) надану приватним виконавцем Недоступом Д.М. та перерахувати заборгованість з оплати виконавчого збору у ВП НОМЕР_1 щодо стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 ; надати інформацію про залишок заборгованості щодо стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у ВП № НОМЕР_1 і повідомити адвоката.

Листом від 08.01.2024 відповідач повідомив адвоката, що лист за вх. 21860 приватного виконавця про стягнуту основну винагороду у сумі 17107,18 грн приєднаний до автоматизованої системи ВП № НОМЕР_1, залишок заборгованості складає 17568,50 грн, проте підстави для повернення виконавчого документа стягувачеві та для закінчення виконавчого провадження згідно з ст. 37, 39 Закону № 1404 відсутні.

Вважаючи бездіяльність щодо не зарахування коштів, стягнутих приватним виконавцем Недоступом Д.М у сумі 17107,18 грн як основної винагороди, в якості оплати боргу за виконавчим провадженням № НОМЕР_1 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив не встановив подвійної сплати коштів ОСОБА_1 для забезпечення виконання боржником виконавчого листа № 712/6401/15-ц, позаяк йдеться про різний характер та підстави обчислення суми виконавчого збору під час реалізацій функцій державним виконавцем та оплатою послуг особі, яка здійснює незалежну професійну діяльність у пропорційному вимірі - приватним виконавцем.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 1404 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 1404 примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених Законом № 1404 випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до пунктів 1, 5 частини першої статті 3 Закону № 1404 рішення підлягають примусовому виконанню на підставі виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Закону № 1404 виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 37 Закону № 1404, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 Закону № 1404 (частина п`ята статті 37 Закону № 1404).

Відповідно до частини третьої статті 40 Закону№ 1404 у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону № 1404, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону № 1404), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону № 1404, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, що виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Верховний Суд у справі № 620/202/19 вказав, що вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» на рахунки органів примусового виконання рішень, визначених у статті 6 цього Закону, відкриті для зарахування коштів виконавчого провадження, обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам, не може бути накладено арешт або звернено стягнення на підставі виконавчих документів.

Систему органів примусового виконання рішень становлять: 1) Міністерство юстиції України; 2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку (ст. 6).

Відповідно до ст. 16 приватним виконавцем може бути громадянин України, уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, встановленому законом. Приватний виконавець є суб`єктом незалежної професійної діяльності. Про початок діяльності приватний виконавець повідомляє Міністерство юстиції України (ч. 1 ст. 22).

Приватний виконавець зобов`язаний до початку здійснення діяльності застрахувати свою відповідальність перед третіми особами (ч. 1 ст. 24).

Приватний виконавець не має права здійснювати виконавчі дії, якщо сума стягнення за виконавчим документом з урахуванням сум за виконавчими документами, що вже перебувають у нього на виконанні, перевищує мінімальний розмір страхової суми за договором страхування відповідальності приватного виконавця. У такому разі приватний виконавець зобов`язаний укласти договір страхування на належну страхову суму (ч. 4 ст. 24).

Фізичні або юридичні особи мають право вільного вибору приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом України "Про виконавче провадження" (ч. 1 ст. 27).

Приватний виконавець зобов`язаний подавати Міністерству юстиції України інформацію про свою діяльність у порядку, встановленому Міністерством юстиції України (ч. 9 ст. 27).

Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (ч. 7 ст. 31).

Приватний виконавець для здійснення діяльності зобов`язаний відкрити в державному банку окремі рахунки для: 1) обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів у національній та іноземній валютах та їх виплати стягувачам; 2) зарахування коштів виконавчого провадження; 3) зарахування винагороди (ч. 2 ст. 32).

Основна винагорода приватного виконавця за своїм призначенням є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в пропорційному до фактично стягнутої суми розмірі.

Верховний Суд наголошував, що Закон № 1404-VIII містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа. З одного боку, Закон № 1404-VIII не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям. З іншого боку, норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий лист попередньо перебував на виконанні у державного виконавця.

Відповідно до п. 19 постанови Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 № 643 «Про затвердження Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця» приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду в розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Отже, виконавчий збір обраховується від суми, що підлягає примусовому стягненню, а основна винагорода приватного виконавця обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум. Відповідач вважає, що неправильним є підхід щодо ототожнення виконавчого збору та основної винагороди, адже за існуючого правового поля неможливо врівноважити становище державних і приватних виконавців.

Чинна редакція ч. 2 ст. 27 Закону визначає, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом, а ч. 3 ст. 40 Закону допускає стягнення виконавчого збору без фактичного виконання рішення в окремому виконавчому провадженні.

Однак нормами статей Закону не врегульовано процесу зарахування (такого собі «змішування») коштів основної винагороди приватного виконавця до заборгованості по сплаті виконавчого збору.

Тому у відповідача на законодавчому рівні відсутні підстави для здійснення подібного зарахування.

Суд першої інстанції правомірно не встановив характеру подвійної сплати коштів ОСОБА_1 для забезпечення виконання боржником виконавчого листа № 712/6401/15-ц, адже йдеться про різний характер та підстави обчислення суми виконавчого збору під час реалізацій функцій державним виконавцем та оплатою послуг особі, яка здійснює незалежну професійну діяльність у пропорційному вимірі - приватним виконавцем.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів звертає увагу на те, що скаржником не було доведено наявності порушень суб`єктом владних повноважень вимог чинних нормативно-правових актів в межах спірних правовідносин.

Дослідивши зміст апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вирішив даний спір у відповідності до вимог чинного законодавства та практики Європейського суду з прав людини.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що позивачем в апеляційній скарзі не доведено протиправності бездіяльності відповідача в межах спірних правовідносин, а відтак підстави для задоволення позовних вимог та апеляційної скарги - відсутні.

Крім того, апеляційна скарга не містить суттєво інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені у позовній заяві, з урахуванням яких, суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи. Належних обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга позивача не містить.

Надаючи оцінку кожному окремому доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року за позовом ОСОБА_1 до Першого відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - приватний виконавець Недоступ Д.М. про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. М. Ганечко