Справа № 160/1019/24
Суддя: Букіна Лілія Євгенівна
Дата ухвалення: 2024-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 березня 2024 рокуСправа №160/1019/24
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді: Букіної Л.Є., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності відповідачів протиправною та зобов`язання відповідачів оголосити наказ про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» ч.2 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
В обґрунтування позовних вимог у заявах по суті позивач зазначає про наявність підстав для звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» ч.2 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», з огляду на перебуванні на його утриманні дитини віком до 18 років, яку він самостійно виховує, що підтверджується ухвалою Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.09.2023р. у справі №213/3435/23. Однак, незважаючи на це, відповідачі ухиляються від прийняття наказу про звільнення з військової служби, чим на думку позивача допускають протиправну бездіяльність.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.01.2024 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.
Відповідач-1 проти задоволення позову заперечив та зазначив, що необхідною передумовою для звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» ч.2 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» є саме підтверджений судовим рішення факт відсутності участі батька або матері у вихованні дитини та позбавлення батківських прав, тоді як ухвалою Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.09.2023р. у справі №213/3435/23 таких фактів не підтверджено.
Дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, проаналізувавши відповідні норми чинного законодавства, суд виходить із такого.
Судом встановлено та не є спірним, що позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації та наказом командира військової частини НОМЕР_1 зарахований до списків особового складу цієї частини.
При цьому позивач є батьком неповнолітньої дитини ОСОБА_2 та ухвалою Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.09.2023р. у справі №213/3435/23 затверджено мирову угоду, укладену 22 вересня 2023 року між позивачем та матір`ю дочки ОСОБА_3 визначивши, що позивач буде самостійно займатися вихованням своєї дитини - ОСОБА_2 , та матеріально утримувати її, на свій розсуд на користь дитини до її повноліття одноособово вирішувати всі фінансові, матеріальні та моральні питання, що пов`язані з вихованням дитини, місце проживання якої визначене як місце проживання її батька.
Позивач звернувся із рапортом «по команді» до командира військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до 18 років.
Однак, листом Військової частини НОМЕР_2 від 29.11.2023 року командиру військової частини НОМЕР_1 доведено до відома про непогодження звільнення позивача, у зв`язку з відсутністю на це відповідних підстав.
Указані обставини й слугували підставою для звернення до суду із цим позовом.
При вірішені спору суд виходить із того, що згідно зі статтею 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався указами Президента України та діє станом на день прийняття цієї постанови.
Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
Частиною першою статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі по тексту - Закон №2232) закріплено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями (частина друга статті 1 Закону №2232).
Відповідно до частини сьомої статті 1 Закону №2232 виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
За приписами частини третьої статті 1 Закону №2232 військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Положеннями частини другої статті 2 Закону №2232 визначено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.
Згідно з частиною шостою статті 2 Закону №2232 видами військової служби є, зокрема,
- військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Абзацом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до частини першої статті 39 Закону №2232 призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації.
Як зазначалося вище, позивач призваний на військову службу під час мобілізації.
Вважаючи, що має підстави для звільнення з військової служби, позивач подав рапорт про звільнення з військової служби у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до 18 років.
Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232.
Відповідно до абзацу 12 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232 (в редакції на час спірних правовідносин) передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.
Підтвердженням цієї підстави для звільнення є доведення, що батько/мати не здійснює виховання дитини (дітей) за певними обставинами.
Такими обставинами на думку суду є:
- позбавлення батьківських прав мати/батька за рішенням суду,
- відібрання дитини у матері/батька без позбавлення батьківських прав за рішенням суду,
- смерть матері/батька,
- визнання безвісно зниклим/ою або визнання загиблим/загиблою батька/матері за рішенням суду,
- для одинокої матері - внесення інформацію про батька відповідно до ст 135 Сімейного кодексу,
- рішення суду про встановлення факту самостійного виховання (самоусунення матері від виховання).
Добровільна відмова від батьківських прав від дитини чинним законодавством не передбачена.
Позивач вважає, що ухвала Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.09.2023р. у справі №213/3435/23 підтверджує право останнього на звільнення з військової служби під час воєнного стану.
З цього приводу суд зазначає наступне.
Законом України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року №2402-ІІІ визначено, батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Частинами 1,2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.
Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Разом з тим, згідно п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти є підставою для позбавлення батьківських прав.
Тобто, факт відсутності участі батька або матері у вихованні дітей може бути підтверджений рішенням суду під час вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.
В постанові від 13.06.2018 року за результатами розгляду справи №822/2446/17 Верховним Судом викладено позицію про те, що розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з позивачем, що передбачає обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини. Проаналізувавши норми Сімейного кодексу України, Верховний Суд дійшов висновку, що лише рішення суду щодо позбавлення особи батьківських прав є підтвердженням факту самостійного виховання дитини одним з батьків. Правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, однак Верховний Суд вбачає можливим застосовування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого є у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів». Таким чином для набуття статусу «одинокий батько», необхідні дві умови: не перебування у шлюбі; виховання та утримання дитини самим батьком, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
На думку суду, законодавець, визначаючи підставою звільнення з військової служби під час воєнного стану - самостійне виховання дитини віком до 18 років, мав на увазі ситуацію, коли батько є єдиним опікуном у дитини.
Суд вважає, що проживання батьків окремо, розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей з одним із батьків не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дітей, а також не звільняє того з батьків, хто проживає окремо від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дітей.
Таким чином, розірвання шлюбу між батьками, проживання батьків окремо, визначення місця проживання дітей із батьком, не є належними обставинами, які підтверджують самостійне виховання батьком дітей та не може бути підставою для звільнення особи відповідно до абз.12 пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232, як правильно зазначив суд першої інстанції.
Позивачем не надано доказів позбавлення мати дочки - ОСОБА_3 батьківських прав, проживання останньої за кордоном, та в матеріалах справи такі докази відсутні.
За наведених обставин, на час розгляду цієї справи в суді та за наявних у матеріалах справи доказів у суду відсутні підстави для визнання за позивачем права на звільнення з військової служби на підставі положень пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (самостійне виховання дитини віком до 18 років).
Таким чином, оскільки матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів, що з достатньою переконливістю свідчили б про статус позивача як батька, що самостійно виховує дитину віком до 18 років, без участі матері у житті такої, суд доходить висновку, що Військовою частиною НОМЕР_2 відповідно до чинного законодавства та в межах наявних підстав і повноважень правомірно відмовлено позивачеві у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Керуючись ст. 241-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, у разі якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного перегляду справи.

Рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л.Є. Букіна