Справа № 140/32408/23
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2024-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 року ЛуцькСправа № 140/32408/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Денисюка Р.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у Волинській області про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Територіального управління Служби судової охорони у Волинській області (далі - ТУ ССО у Волинській області, відповідач) про зобов`язання призначити та виплатити одноразову грошову допомогу по втраті працездатності у зв`язку із встановленням 3 групи інвалідності через травму, пов`язану з виконанням службових обов`язків на підставі підпункту 2.4.3 пункту 2.4 та абзацу в підпункту 2.5.3 Порядку виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності співробітника Служби судової охорони, затвердженої наказом № 478 від 08.09.2020 в розмірі 250 прожиткових мінімумів, що станом на 01.01.2023 складає 671000,00 грн.

Позов обґрунтований тим, що позивач з 17.10.2019 проходив службу в ТУ ССО у Волинській області. Відповідно до наказу №504 о/с його було звільнено з посади заступника начальника управління з 29.11.2022 за п.п.4.2 Розділу XII Положення про проходження Служби співробітниками служби судової охорони.

23.05.2023 позивачу була встановлена 3 група інвалідності, що підтверджується відповідною довідкою МСЕК серії 12 ААГ №201083 від 23.05.2023. У даній довідці вказано, що травма, яка стала причиною інвалідності пов`язана з виконанням службових обов`язків.

Відповідно до протоколу № 3 засідання комісії ТУ ССО у Волинській області з виплати одноразової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності співробітника служби судової охорони у Волинській від 05.06.2023 прийнято рішення на підставі п.п. «в» ч.3 ст.99 Закону України «Про національну поліцію» відповідно до п.п.2.4.3. п.2.4 розділу 2 Порядку виплати одноразової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності співробітника Служби судової охорони, затвердженого наказом Служби судової охорони від 08.09.2020 №478 (далі Порядок №478) призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу. Вказаний висновок було затверджено начальником ТУ ССО у Волинській області 08.06.2023, про що його було повідомлено.

Однак, на даний час будь-яких виплат відповідачем не проведено. З посиланням на норми чинного законодавства позивач вказує на те, що всупереч прийнятому комісією рішенню, яке затверджене начальником управління про виплату допомоги та норм чинного законодавства, відповідачем протиправно не призначено та не виплачено вказану одноразову допомогу. З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 06.11.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

У відзиві на позовну заяву ТУ ССО у Волинській області позов не визнає та просить суд відмовити у його задоволенні. Вказує на те, що комісією було прийнято рішення про виплату одноразової допомоги позивачу та проведено розрахунок потреб в коштах для її виплати. 06.09.2023 до управління надійшов лист Служби судової охорони, яким зазначено, що з метою незаконних витрат Державного бюджету в надані кошторисних призначень ОСОБА_1 відмовлено. Також у даному листі з посиланням на рішення Конституційного суду від 22.10.2020 №12-рп/2020 та ст.97 Закону України «Про національну поліцію» вказано на відсутність підстав для призначення вказаної допомоги. У зв`язку із недопущенням незаконних витрат Державного бюджету із вказаних вище підстав позивачу було відмовлено у виплаті даної допомоги.

Представник позивача у відповіді на відзив не погодився з аргументами відповідача та просив позов задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Крім того, вказав на те, що відсутність кошторисних призначень не може бути причиною невиконання державою взятих на себе зобов`язань.

Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

Відповідно до витягу з наказу Служби судової охорони від 17.10.2019 № 198 о/с ОСОБА_1 прийнято на службу до Служби судової охорони та призначено на посаду заступника начальника ТУ ССО у Волинській області (а.с.11).

28.11.2022 наказом №504 позивача звільнено із займаної посади з 29.11.2022 за пп. 4.2 п.2 Розділу XII Положення про проходження Служби співробітниками служби судової охорони, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 04.04.2019 № 1052/0/15-19 ( далі Положення про проходження служби) у зв`язку із скороченням штату (а.с.12).

Висновком МСЕК 23.05.2023 ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності, травма, так пов`язана з виконанням службових обов`язків, що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_1 від 23.05.2023 (а.с.14).

26.05.2023 позивачем подано рапорт про призначення йому одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням третьої групи інвалідності (а.с.17).

Відповідно до протоколу № 3 засідання комісії ТУ ССО у Волинській області з виплати одноразової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності співробітника служби судової охорони у Волинській (далі - комісії) від 05.06.2023 прийнято рішення на підставі п.п. «в» ч.3 ст.99 Закону України «Про Національну поліцію», відповідно до п.п.2.4.3. п.2.4 розділу 2 Порядку №478 призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу ( а.с.18-20).

Начальником ТУ ССО у Волинській області 08.06.2023 висновок комісії про призначення допомоги позивачу у сумі 671000 грн затверджено (а.с.21-22).

Листом за вих. №34.05-375 від 12.06.2023 відповідач повідомив ОСОБА_1 , що комісією прийнято рішення про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги (а.с.23).

На адресу відповідача 06.09.2023 за №01.30-02.2-1586/вн надійшов інформаційний лист Служби судової охорони щодо виділення кошторисних призначень на виплату допомоги ОСОБА_1 в якому з посиланням на Порядок №478 та ст.97 Закону України «Про Національну поліцію» вказано про відсутність підстав для призначення даної допомоги позивачу, у зв`язку з чим та з метою недопущення незаконних витрат коштів Державного бюджету в наданні додаткових кошторисних призначень відповідно до Порядку №478 відмовлено (а.с.59).

Листом вих.34.06-416 від 14.09.2023 ТУ ССО у Волинській області повідомило позивача, що видання наказу про виплату допомоги суперечить вимогам Бюджетного кодексу України та доведено до відання про те, що листом Служби судової охорони від 06.09.2023 за №01.30-02.2-1586/вн у виплаті даної допомоги відмовлено (а.с.24-26).

При вирішенні спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 161 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VІІІ Про судоустрій і статус суддів (далі - Закон №1402-VІІІ) Служба судової охорони є державним органом у системі правосуддя для забезпечення охорони та підтримання громадського порядку в судах (частина перша); Служба судової охорони підзвітна Вищій раді правосуддя та підконтрольна Державній судовій адміністрації України (частина друга); Служба судової охорони складається з центрального органу управління та територіальних підрозділів Служби (частина четверта); територіальні підрозділи Служби судової охорони утворюються як юридичні особи (частина шоста); фінансування Служби судової охорони здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (частина сьома).

Частинами 1, 2 статті 162-1 Закону №1402-VІІІ визначено, що до працівників Служби судової охорони належать особи, яким присвоєно спеціальні звання співробітників Служби судової охорони, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір із Службою судової охорони.

Порядок проходження служби співробітниками Служби судової охорони регулюється цим Законом та положенням, яке затверджується Вищою радою правосуддя за поданням Голови Служби судової охорони, погодженим з Державною судовою адміністрацією України.

Згідно з ч.ч. 1, 3, 4, 5 ст. 163 даного Закону до кандидатів на посади співробітників Служби судової охорони застосовуються вимоги, передбачені Законом України "Про Національну поліцію" для кандидатів на службу в поліції. Спеціальні кваліфікаційні вимоги до кандидатів на посади співробітників Служби судової охорони визначаються Головою Служби.

На співробітників Служби судової охорони поширюються обмеження та вимоги, встановлені Законом України "Про запобігання корупції", а також передбачені для поліцейських Законом України "Про Національну поліцію" обмеження, пов`язані зі службою в поліції.

На співробітників Служби судової охорони поширюється дія Дисциплінарного статуту Національної поліції України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Час проходження служби у Службі судової охорони зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби, стажу служби в поліції, інших правоохоронних органах.

Як вбачається із частини 3 статті 165 Закону №1402-VIII співробітникам Служби судової охорони гарантується інший соціальний захист в обсягах та порядку, передбачених Законом України "Про Національну поліцію" для поліцейських, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на фінансування Служби судової охорони.

Тобто з наведених норм вбачається, що працівникам судової охорони гарантується право на інший соціальний захист в обсягах та порядку, передбачених Законом України "Про Національну поліцію".

Предметом спірних правовідносин в даній справі є зобов`язання відповідача призначити та виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням йому третьої групи інвалідності.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тобто, в межах даних спірних правовідносин підлягають з`ясуванню обставини щодо наявності у позивача законодавчо визначених підстав для призначення та виплати вказаної допомоги.

З даного приводу суд зазначає наступне.

Як встановлено під час розгляду справи, підставою для виплати одноразової грошової допомоги позивачу є п.п. 2.4.3 п. 2.4 розділу I Порядку №478.

Частиною 1 статті 97 Законом України "Про Національну поліцію" від 2 липня 2015 року № 580-VIII (далі Закон № 580-VIII) визначено, що одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання.

Пунктом 3 частини 1 статті 97 даного Закону визначено що одноразова допомога є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі: визначення поліцейському інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.

Підпунктом 2.4.3 пункту 2.4 розділу I Порядку №478 визначено, що визначення співробітнику Служби судової охорони інвалідності, що настала внаслідок поранення(контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків в Службі судової охорони, чи участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.

Вказана норма Порядку №478 дублює пункту 3 частини 1 статті 97 Закону № 580-VIII з прив`язкою до Служби судової охорони.

Частиною 2 статті 97 Закону № 580-VIII визначено, що Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.

У Службі судової охорони порядок виплати такої допомоги визначено Порядком №478.

Підпунктом «в» частини 3 статті 99 Закону № 580-VIII передбачена одноразова грошова допомога у разі встановлення 3 групи інвалідності у розмірі 250 прожиткових мінімумів встановлених для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату.

Підпунктом 2.5.3 п.2.5 розділу 2 Порядку №478 передбачено такий самий розмір виплати у разі визначення 3 групи інвалідності працівнику Служби судової охорони.

Таким чином, зазначене положення п. «в» ч. 3 ст.97 Закону №580-VIII та п.п.2.4.3 п.2.4 розділу I Порядку №478 застосовується виключно за обов`язкової одночасної наявності, щонайменше, трьох умов (причина інвалідності, час настання інвалідності та причина звільнення):

1. причиною інвалідності є захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням служби в органах поліції чи Службі судової охорони.

2. інвалідність повинна бути встановлена до моменту звільнення або не пізніше, ніж протягом шести місяців після звільнення особи з поліції, Служби судової охорони.

3. причина звільнення такої особи з поліції або Служби судової охорони повинна бути зумовлена захворюванням або пораненням, пов`язаним з проходженням служби в органах поліції або Служби судової охорони.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах, зокрема, у справі №810/836/18, від 30 березня 2020 року у справі №826/2761/18, від 23 квітня 2020 року у справі №822/999/18, від 13 травня 2020 року у справі №810/593/18, від 13 травня 2020 року у справі №810/593/18 та від 2 листопада 2022 року у справі № 140/6115/21, № 640/27462/20 від 10.08.2023 та інших.

Із долучених до справи доказів вбачається, що причиною звільнення позивача із служби є скорочення штату, а не причини зумовлені захворюванням або пораненням, пов`язаним з проходженням служби.

Тобто для призначення даної допомоги відсутня одна із визначених підстав, що виключає можливість призначення даної допомоги.

Суд звертає увагу, що військоволікарська комісія позивачу була призначена після звільнення його із служби, в квітні 2023 року (звільнення відбулося в листопаді 2022року) (а.с.13).

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

У даному випадку при оцінці наявних в справі доказів судом було враховано відповідні листи Служби судової охорони від 06.09.2023 за №01.30-02.2-1586/вн, ТУ ССО у Волинській області вих.34.06-416 від 14.09.2023 та доводи відповідача, викладені у відзиві на позов про відсутність підстав для призначення та виплати даної допомоги позивачу.

Враховуючи зазначене суд вважає, що у позивача відсутні підстави визначені законом для призначення одноразової допомоги по втраті працездатності у зв`язку із встановленням 3 групи інвалідності, а тому підстави для задоволення позову щодо зобов`язання ТУ ССО у Волинській області її призначити відсутні.

Оскільки, суд при вирішені даного позову прийшов до висновку про відсутність підстав для призначення ОСОБА_1 одноразової допомоги, то позовні вимоги про зобов`язання її виплатити також до задоволення не підлягають, позаяк її виплата проводиться лише після її призначення та наявності для цього умов, чого в даному випадку не має.

Також при вирішенні даного спору суд констатує, що позивач не оспорює в даному випадку дій чи бездіяльності відповідача пов`язаних із процедурою призначення та виплатою такої допомоги, а тому в межах спірних правовідносин суд їм оцінку не надає.

Що стосується доводів позивача та його представника про те, що відсутність бюджетних коштів не є підставою для невиплати такої допомоги, то суд їх до уваги не приймає, виходячи з наступного.

Суд зазначає, що виходячи з прецедентної практики Європейського суду з прав людини, за умови відмови у виплаті позивачу такої допомоги з підстави відсутності відповідних бюджетних асигнувань на це, це порушує гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року право особи мирно володіти своїм майном, оскільки доки відповідні правові норми, що передбачають певні виплати, є чинними, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах (справа Кечко проти України, заява №63134/00, рішення від 08 листопада 2005 року).

Конституційний Суд України у рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року №20-рп/2004, від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 неодноразово вказував, на необхідність виконання державою зобов`язань щодо виплати встановлених законодавством заробітної плати та пенсій та інших виплат, що фінансуються з державного бюджету.

Верховний Суд України у своїх рішеннях також неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2010 року у справі №21-399во10, від 07 грудня 2012 року у справі №21-977во10, від 03 грудня 2010 року у справі №21-44а10).

Тому відсутність у затвердженому кошторисі видатків на виплату такої допомоги визначеної Порядком №478, яка є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, не може бути підставою для її невиплати позивачу та порушує його права.

Однак, суд зауважує, що в даному випадку позивачу відмолено не за відсутності коштів, а у зв`язку з тим, що позивач не має права на виплату одноразової грошової допомоги і, що за таких умов видача наказу про її виплату буде суперечити вимогам Бюджетного кодексу України та нормам чинного законодавства.

Отже, відмова відповідача у виплаті допомоги не пов`язана із відсутністю коштів на це, та ґрунтується на вимогах частини другої статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проаналізувавши вищенаведене, суд дійшов висновку про дотримання відповідачем вимог законодавства щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні та виплаті одноразової допомоги по втраті працездатності у зв`язку із встановленням 3 групи інвалідності, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Керуючись статтями 243-246, 255, 262, 291, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у Волинській області про зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя Р.С. Денисюк