Справа № 640/17496/22
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2024-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Ганечко О.М.,

Кузьменка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправним та скасування постанови, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просив: визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Красноштан Інни Леонідівни від 29.09.2022 про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 з примусового виконання постанови НОМЕР_2 від 25.09.2020 щодо стягнення з нього виконавчого збору в сумі 159927,65 грн.

Позов обґрунтовано тим, що у державного виконавця були відсутні підстави для нарахування виконавчого збору, оскільки за виконавчим документом не було стягнуто всю суму боргу, а стягувач відізвав виконавчий документ до моменту його повного виконання. Оскільки виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми, а тому оскаржувана постанова є протиправною та підлягає скасуванню.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 січня 2024 року позовні вимоги - задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Красноштан Інни Леонідівни від 29.09.2022 про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 з примусового виконання постанови НОМЕР_2 від 25.09.2020 щодо стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 159927,65 грн.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовлено.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що оскільки виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

На думку апелянта, стягнення виконавчого збору після завершення виконавчого провадження є правомірним, оскільки після 28 серпня 2018 року (нова редакція Закону України «Про виконавче провадження») розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми яка підлягає стягненню.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено про те, що обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору є вчинення державним виконавцем дій, направлених на примусове виконання рішення суду, та фактичне стягнення суми боргу.

Враховуючи, що у судовому порядку було прийнято відмову стягувача Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» від примусового виконання судового рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12.12.2011 по цивільній справі №2- 11385 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» заборгованості за кредитним договором, тому підстави для винесення спірної постанови були відсутні.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) перебувало виконавче провадження НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва №2-11385/11 від 22.12.2011 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Райфайзен Банк Аваль» боргу в розмірі 1671354,53 грн.

У подальшому, між стягувачем та боржником врегульовано відносини зі сплати заборгованості за виконавчим листом №2-11385 від 19.01.2012 на добровільних засадах, без примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12.12.2011 та поза межами виконавчого провадження НОМЕР_2 на адресу Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у грудні 2021 року направлено заяву представника стягувача АТ «Райффайзен Банк» про відмову від примусового виконання судового рішення.

Після отримання заяви від представника стягувача начальник Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Нещадим Іван звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з поданням про прийняття відмови стягувача Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» від примусового виконання судового рішення.

27 липня 2022 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва подання начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Нещадима Івана про прийняття відмови стягувача - Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» від примусового виконання судового рішення задоволено в повному обсязі та прийнято відмову стягувача Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» від примусового виконання судового рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12.12.2011 по цивільній справі №2-11385 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» заборгованості за кредитним договором.

Надалі, 14.09.2022 позивачем направлено заяву про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_2 з проханням закінчити виконавче провадження без стягнення виконавчого збору, у зв`язку з добровільним виконанням рішення суду, до якої додано ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 27.07.2022, яка набрала законну силу.

Однак, 28.09.2022 старшим державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Красноштан Інною Леонідівною винесено постанову про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_2, при цьому позивача від сплати виконавчого збору не звільнено, а залишок не сплаченого виконавчого збору складає 159927,65 грн.

З огляду на вказане, у зв`язку із винесенням постанови про стягнення виконавчого збору НОМЕР_2 від 25.09.2020, державним виконавцем 29.09.2022 на підставі статей 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 про стягнення виконавчого збору.

Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач звернувся з цим позовом до суду за захистом своїх порушених прав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки у разі стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої ст. 40 Закону №1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника, будуть створюватись умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду, тому наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

У відповідності до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону №1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини першої статті 13 Закону №1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За правилами частини першої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Як наслідок, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону (частина п`ята статті 26 Закону №1404-VIII).

Згідно частини першої статті 27 Закону №1404-VIII, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

З огляду на вимоги наведених норм, початком примусового виконання відповідного виконавчого документу є подання стягувачем відповідної заяви про примусове виконання рішення, що є наслідком відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення шляхом винесення постанови, в тому числі про стягнення основної винагороди.

Колегія суддів враховує, що виконавче провадження НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва №2-11385/11 від 22.12.2011 було відкрито 25.01.2012 у той час, коли діяла ще стара редакція Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999.

Згідно статті 46 Закону № 606-XIV (в редакції чинній на момент відкриття виконавчого провадження) державний виконавець, який забезпечив своєчасне виконання виконавчого документа в повному обсязі, за рахунок стягнутого з боржника виконавчого збору одержує винагороду в розмірі п`яти відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, але не більше п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а за виконавчим документом немайнового характеру - не більше п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Порядок виплати винагороди державному виконавцю встановлюється Міністерством юстиції України.

Отже, з системного аналізу вищенаведених норм Закону «Про виконавче провадження» № 606-XIV, які діяли на час відкриття виконавчого провадження слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів було здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується від фактично стягнутої ним суми або вартості майна.

Відповідно до пункту 7 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VІІІ виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Так, на час винесення оскаржуваної постанови діяв Закон №1404-VIII, норми якого передбачали наступне.

Згідно частини другої ст. 27 Закону № 1404-VIII у редакції до 28.08.2018 виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Відтак, виконавчий збір обраховується у розмірі, встановленому частиною другою статті 27 Закону № 1404-VIII.

У подальшому, з 28.08.2018 частину другу статті 27 Закону № 1404-VIII у відповідності до Закону України від 03.07.2018 № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» викладено у новій редакції а саме: «Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».

Інших змін після 28.08.2018 до частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII внесено не було.

Таким чином, база обрахунку виконавчого збору змінювалась, оскільки у період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив - 10 відсотків фактично стягнутої суми, тоді як, у період після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору складав - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Відповідно, у період після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору складав - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, тому сума виконавчого збору (основної винагороди) у розмірі 10 відсотків визначається з можливістю подальшого стягнення виходячи з сум коштів, що підлягають примусовому стягненню за виконавчим документом, і це не залежить від вчинених виконавчих дій після відкриття виконавчого провадження.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04 серпня 2020 року у справі № 200/13920/19-а.

Як свідчать матеріали справи, державним виконавцем 25.01.2012 на підставі статей 17, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 (в редакції, яка діяла на той час) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, копію якої направлено боржнику для виконання та стягувачу до відома. Постановою про відкриття виконавчого провадження надано боржнику 7-денний строк для добровільного виконання рішення суду.

У подальшому, у порядку примусового виконання державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження в розмірі 231,62 грн. та постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 167135,45 грн. у виконавчому провадженні НОМЕР_2.

При цьому, у порядку примусового виконання з боржника - ОСОБА_1 стягнуто частину заборгованості в розмірі 64870,31 грн., виконавчого збору в розмірі 7207,80 грн. та витрати виконавчого провадження в розмірі 231,62 грн.

Таким чином, як вірно відзначено судом першої інстанції, залишок не сплаченого виконавчого збору складає - 159927,65 грн.

У той же час, слід враховувати, що на момент відкриття виконавчого провадження не завжди можливо визначити розмір фактично стягнутих сум чи остаточну вартість переданого майна за наслідками фактичного виконання приватним виконавцем, тому суди мають перевіряти механізм розрахунку, застосованого виконавцем при визначенні суми основної винагороди та наведеного ним у постанові про стягнення основної винагороди, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.

Так, сума основної винагороди, визначена приватним виконавцем у постанові про її стягнення, яка винесена одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є винагородою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання виконавчого провадження у випадках неповного виконання або ж невиконання відповідного виконавчого документа.

Верховний Суд у своїх постановах вже висловлював позицію з приводу даного питання. Так у постановах від 03 березня 2020 у справі №260/801/19, від 28 жовтня 2020 у справі № 640/13697/19, від 21 січня 2021 року у справі № 160/5321/20, від 27 квітня 2021 року у справі № 580/3444/20, від 11 серпня 2021 року у справі №500/2190/18 Верховний Суд зазначив, що право на стягнення суми основної винагороди, визначеної у постанові про стягнення основної винагороди, залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку із винесенням Шевченківським районним судом м. Києва ухвали від 27.07.2022 про прийняття відмови стягувача від примусового виконання судового рішення, державним виконавцем, на підставі пунктом 1 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII 28.09.2022 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

У подальшому, державним виконавцем 29.09.2022 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 щодо стягнення з позивача виконавчого збору у сумі 159927,65 грн. на підставі постанови НОМЕР_2 від 25.09.2020, виданої Шевченківським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Таким чином, постанова про стягнення виконавчого збору у сумі 159927,65 грн. винесена відповідачем без фактичного стягнення заборгованості з позивача на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в сумі 1671354,53 грн., з огляду на винесення 28.09.2022 державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_2.

У даному випадку колегія суддів враховує, що відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в рішенні від 9 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Отже, положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність позивача як боржника у порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018 року (Закон № 2475-VIII), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.

З урахуванням того, що внесені Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ погіршили становище боржника - позивача, та виконавче провадження було відкрито ще під час дії Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999, а також того, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника у повному обсязі коштів за виконавчим листом, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 1340/5053/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 400/878/20 та від 28 січня 2021 року у справі № 420/769/19.

У даному випадку, виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.

Відповідно, позиція апелянта про те, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів, є помилковою.

З огляду на вказане, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 287, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 січня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді О.М. Ганечко

В.В. Кузьменко