Справа № 260/5786/23
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2024-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 рокуЛьвівСправа № 260/5786/23 пров. № А/857/444/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Довгої О.І., Кузьмича С.М.,

при секретарі судового засідання: Зінчук Ю.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відеоконференції апеляційні скарги ОСОБА_1 та Західного міжрегіональне управління Міністерства юстиції на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2023 року у справі №260/5786/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про стягнення компенсації (головуючий суддя першої інстанції Плеханова З.Б., час ухвалення 10:03 год., місце ухвалення м. Ужгород, дата складання повного тексту 11.12.2023),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Західного міжрегіональне управління Міністерства юстиції про стягнення компенсації при звільненні за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за період з 11 січня 2020 року по 09 серпня 2021 року, а також про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з 11 січня 2020 року по день прийняття рішення судом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Постановою Кабінету Міністрів України від 16.08.2022 № 912 реорганізовано міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції. Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) реорганізовано шляхом його приєднання до Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано- Франківськ) з перейменуванням у Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції. Згідно наказу від 20.12.2019 № 3974/к ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Управління - начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області з 26.12.2019 року, відповідно до з п.11 ч.1 ст. 87 Закон України «Про державну службу». У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_1 , наказом Міністерства юстиції України від 20.12.2019 № 3974/к змінено в тексті цифри та слова «з 26 грудня 2019 року» цифрами та словами « 03 січня 2020 року», а також наказом від 27.01.2020 № 395/к внесено зміни до наказу від 20.12.2019 № 3974/к змінивши в тексті цифри та слова «з 26 грудня 2019 року» цифрами та словами « 11 січня 2020 року». На підставі рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.07.2020 по справі № 260/261/20 позивача поновлено на роботі.

Постановою Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 26.05.2021 по справі № 260/261/20 залишено в силі рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.06.2020 по справі № 260/261/20.

На підставі наказу Міністерства юстиції України від 04.08.2021 № 1842/к позивача поновлено на роботі з 11 січня 2020 року.

09.08.2021 позивачем подано заяву про звільнення із займаної посади заступника начальника Управління - начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області за згодою сторін з 09.08.2021.

На підставі наказу Міністерства юстиції України від 16.08.2021 № 1951/к позивача звільнено з роботи за взаємною домовленістю. Однак, при звільненні ОСОБА_1 із займаної посади Головним територіальним управлінням юстиції у Закарпатській області не було надано повідомлення про нараховані суми, належні при звільненні, що передбачено ч. 2 ст. 47 КЗпП. У зв`язку з цим, позивачем 20.06.2023 надіслано на адресу відповідача заяву з вимогою надати повідомлення про нараховані суми, належні при звільненні та повідомити причини ненарахування та невиплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки. Станом на 12.07.2023 відповідь ОСОБА_1 із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції не надходила .

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2023 року позов задоволено частково. Стягнути з Західного міжрегіонального управління юстиції на користь ОСОБА_1 компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки при звільненні за період з 11 січня 2020 року по 09 серпня 2021 року. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач та відповідач оскаржили його в апеляційному порядку.

Позивач оскаржив рішення суду просить скасувати рішення суду та прийняти нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі щодо стягнення із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 компенсації при звільненні за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за період з 11 січня 2020 року по 09 серпня 2021 року в розмірі 39 156,10 грн. (тридцять дев`ять тисяч сто п`ятдесят шість грн. 10 коп.). Стягнення із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з 11 січня 2020 року по день прийняття рішення судом. Стягнення із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за рахунок бюджетних асигнувань судових витрат на користь ОСОБА_1 .

На обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що судом першої інстанції не враховано висновку у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 21.03.2023 у справі № 640/11699/21 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц. Обираючи спосіб захисту порушеного права позивач звертав увагу суду першої інстанції, що розрахунок суми такої компенсації належить до повноважень відповідача, а тому вважав за належне стягнути грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної та додаткової відпустки за період роботи з 11.01.2020 по 09.08.2021 із визначенням конкретної суми цієї компенсації.

Апелент також зазначає, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Таким чином, не проведення з вини відповідача виплати позивачу вихідної допомоги у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідач в обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що суд першої інстанції безпідставно задовільнив вимогу стягнути із Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки при звільненні. Апелянт звертаю увагу суду на те, що позивач в день звільнення не працював у Відповідача, що підтверджується вищенаведеними обставинами справи, а також, починаючи з дня звільнення і станом на день відкриття Судом першої інстанції провадження у справі 260/5786/23, не звертався з вимогою про розрахунок до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції..

Отже, відсутні законні підстави для задоволення вимоги стягнути із Відповідача компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки при звільненні за період з 11 січня 2020 року по 09 серпня 2021 року.

З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивачем поданий відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник Західного міжрегіональне управління Міністерства юстиції апеляційну скаргу підтримала з підстав наведених у скарзі, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, а апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Позивач в судовому засіданні апеляційного розгляду справи апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених у скарзі, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що 21.04.2017 наказом Міністерства юстиції України від № 1522/к «Про призначення» ОСОБА_1 з 21.04.2017 призначено на посаду заступника начальника Управління - начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, як переможця конкурсу.

24.10.2019 в.о. Державного секретаря Міністерства юстиції Секерню В.М. було попереджено про припинення державної служби на підставі пункту 1-1 ч.І ст. 87 ЗУ «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області та звільнення з займаної посади не раніше 2 місяців з попередження.

20.12.2019 згідно Наказу від №3974/к ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Управління - начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області з 26.12.2019 року, відповідно до з п.11 ч. 1 ст. 87 Закон України «Про державну службу».

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_1 , Наказом Міністерства юстиції України від 20.12.2019 № 3974/к змінено в тексті цифри та слова «з 26 грудня 2019 року» цифрами та словами « 03 січня 2020 року», а також наказом від 27.01.2020 № 395/к внесено зміни до наказу від 20.12.2019 № 3974/к змінивши в тексті цифри та слова «з 26 грудня 2019 року» цифрами та словами « 11 січня 2020 року».

17.07.2020 на підставі рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від по справі № 260/261/20 ОСОБА_1 поновлено на роботі. Постановою Верховного Суду від 26.05.2021 по справі № 260/261/20 залишено в силі рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.06.2020 по справі № 260/261/20.

04.08.2021 Наказом Міністерства юстиції України від № 1842/к «Про поновлення» на виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.06.2020 у справі № 260/261/20, постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.09.2020 у справі № 260/261/20, постанови Верховного Суду від 26.05.2021 у справі №260/261/20 скасовано накази Міністерства юстиції України від 20.12.2019 № 3974/к «Про звільнення», від 03.01.2020 № 20/к «Про внесення змін до наказу Міністерства юстиції України від 20.12.2019 № 3974/к» та від 27.01.2020 № 395/к «Про внесення змін до наказу Міністерства юстиції України від 20.12.2019 року № 3974/к», поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління - начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області з 11 січня 2020 року.

З наказом Міністерства юстиції України від 04.08.2021 №1842/к Про поновлення Позивач ознайомився 09.08.2021, про що свідчить його підпис на вказаному наказі.

09 серпня 2021 позивачем на ім`я державного секретаря Міністерства юстиції України подано заяву про звільнення із займаної посади заступника начальника Управління - начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області за згодою сторін з 09.08.2021. Цією ж заявою Позивачем повідомлено про невжиття заходів щодо звільнення його за прогул, оскільки він на момент поновлення на роботі є працевлаштований.

16.08.2021 Наказом Міністерства юстиції України від №1951/к Про звільнення, ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Управління - начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області з 09.08.2021 року звільнено за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення з припиненням державної служби відповідно до частини другої статті 86 Закону України Про державну службу. Підстава : заява ОСОБА_1 , лист заступника голови ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Горзова О. від 09.08.2021р. №09-17/23.

На виконання доручення Державного секретаря Міністерства юстиції України щодо виконання наказу Міністерства юстиції України від 16.08.2021 № 1951/к "Про звільнення" на адресу місця проживання ОСОБА_1 , за наявним в його особовій справі контактними даними зазначений наказ Про звільнення надісланий супровідним листом 19.08.2021 № 09-19/26.

В протоколі №1 «Про фіксацію доведення до відома ОСОБА_1 наказу Міністерства юстиції України від 16.08.2021 № 1951/к Про звільнення», зазначено, що 19.08.2021 року о 10 год. 50 хв. на мобільний телефонний номер НОМЕР_1 за допомогою додатку Viber ОСОБА_1 був надісланий наказ Міністерства юстиції України від 16.08.2021 № 1951/к Про звільнення.

Також листом Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області від 19.08.2021 № 09-16/25 , на виконання доручення Державного секретаря Міністерства юстиції України від 18.08.2021 №407/1.3/48-21 повідомлено управління персоналу Міністерства юстиції України про те, що в телефонній розмові ОСОБА_1 повідомив, що він перебуває у відпустці і тому фізично з`явитись і ознайомитись з наказом від не може, що після виходу з відпустки у вересні прийде і ознайомиться. Останнє також є підтвердженням його відсутності на роботі в день звільнення.

16.08.2022 Постановою Кабінету Міністрів України №912 реорганізовано міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції. Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) реорганізовано шляхом його приєднання до Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано- Франківськ) з перейменуванням у Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції.

22.09.2022 на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 16.08.2022 №912 «Про реорганізацію міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції» наказом Міністерства юстиції України від № 4011/5 «Про реорганізацію міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції» реорганізовано Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) шляхом його приєднання до Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) з перейменуванням у Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції.

20 червня 2023 позивачем надіслано на адресу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції заяву з вимогою надати повідомлення про нараховані суми, належні при звільненні та повідомити причини ненарахування та невиплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки.

Згідно довідки Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 26.07.2023 року Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції повідомляє, що нарахування та виплата грошових сум ОСОБА_1 при звільненні 09 серпня 2021 року (наказ Міністерства юстиції України від 08.2021 № 1951/к) не здійснювалась. Відповідно до рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 червня 2020 року №260/261/20 ОСОБА_1 виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 98937,72 грн. з вирахуванням податків та обов`язкових платежів.

Суд першої інстанції позов задовольнив частково з тих підстав, що при звільненні відповідачем не здійснено нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за період з 11 січня 2020 року по 09 серпня 2021 року.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А 1 групи.

Аналогічні положення містяться у частині першій статті 83 КЗпП України.

Частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом із цим, частиною другою цієї статті встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другій статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду, з якими не обмежується будь яким-строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 Кодексу, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, аналіз наведених норм чинного законодавства з урахуванням положень Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 дає підстави для висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

До «усіх виплат» (заробітна плата, виплата вихідної допомоги, інші виплати) також належить і компенсація за невикористані дні відпустки.

У постанові Верховного Суду від 04.04.2023 по справі №640/8348/21 суд дійшов висновку, що поняття «оплата праці» і «заробітна плата», які використовуються у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір у цій справі в частині вимог стосується ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, па яку працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством (є належною працівнику заробітною платою), охоплюється застосованим у частині другій статті 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці», у зв`язку з чим, не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про її нарахування та стягнення.

Тому спір в частині вимог ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, на яку працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством (є належною працівнику заробітною платою), охоплюється застосованим у частині другій статті 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці», у зв`язку з чим не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про її нарахування та стягнення.

Відповідну позицію Верховний Суд висловив у постанові від 4 квітня 2023 року у справі № 640/8348/21.

За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Дана стаття діє в даній редакції відповідно до змін, внесеними згідно із Законами №3248-IV від 20.12.2005, № 2352-IX від 01.07.2022, які набрали чинності 19 липня 2022 року. Отже, на день звільнення позивача, а саме станом 16.08.2021 року дана стаття була у старій редакції, а саме: власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Дана стаття діє в даній редакції відповідно до змін, внесеними згідно із Законами №3248-IV від 20.12.2005, № 2352-IX від 01.07.2022, які набрали чинності 19 липня 2022 року. Отже, на день звільнення позивача, а саме станом 16.08.2021 року дана стаття була у старій редакції, а саме: при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Оскільки в день звільнення 16.08.2021 року позивач не працював, про що він сам зазначив у заяві від 09.08.2021 року, тому у відповідності до вимог статті 47 та 116 КЗпП України в редакції чинній на день звільнення позивача, він повинен був пред`явити вимогу про розрахунок, що ним не було зроблено, у зв`язку з чим відсутня протиправна бездіяльність щодо невиплати компенсації за невикористану відпустку за період з 11січня 2020 року по 09 серпня 2021 року.

Водночас, з приводу невиплати компенсації, оскільки працівник не працював, слід зазначити наступне, що статтею 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що в разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 82 КЗпП і ст. 9 Закону час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу), включається до стажу, що дає право на щорічну відпустку.

Таким чином, у разі поновлення працівника судом на роботі він має право використати щорічну основну відпустку за весь чад вимушеного прогулу. При цьому її тривалість визначається з дати поновлення на роботі і до кінця його робочого року.

У разі поновлення працівника на роботі видається наказ про скасування наказу про звільнення. Отже, вважається, що впродовж всього цього періоду працівник працював. Якщо працівник впродовж розрахункового періоду перебував у вимушеному прогулі, то середня заробітна плата для оплати часу відпустки обчислюється з урахуванням суми, яка йому виплачувалась за рішенням суду за час вимушеного прогулу.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2021 року у справі №200/3/20-а.

Суд першої інстанції, на думку апеляційного суду, застосував належний спосіб захисту порушеного права позивача, стягнувши з відповідача на користь позивача, компенсації при звільнені за всі дні невикористаної щорічної основної та додаткової відпустки, за період з 11 січня 2020 року по 09 серпня 2021 року, оскільки розрахунок розміру такої компенсації належить до дискреційних повноважень відповідача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати є безпідставною та задоволенню не підлягає, оскільки у діях відповідача відсутня протиправна бездіяльність і вина роботодавця, і на час розгляду справи позивачу не виплачено компенсацію за всі невикористані дні щорічної та додаткової відпустки.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які ґрунтуються на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційні скарги задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Західного міжрегіональне управління Міністерства юстиції залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2023 року у справі №260/5786/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді О. І. Довга
С. М. Кузьмич
Повний текст постанови складено 18.03.2024, у зв`язку із перебуванням головуючого судді Матковської З.М. у відпустці з 11.03.2024 по 15.03.2024 включно.