Справа № 200/4012/22
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2024-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 року справа №200/4012/22

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Блохіна А.А. , Геращенка І.В. , розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 26 січня 2024 р. у справі № 200/4012/22 (головуючий І інстанції Ушенко С.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 березня 2023 року частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Визнано протиправною бездіяльність Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області щодо нарахування і виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків страхових виплат за період з 10 червня 2015 року по дату фактичної виплати заборгованості зі страхових виплат.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків страхових виплат за період з 10 червня 2015 року по дату фактичної виплати заборгованості зі страхових виплат відповідно до Закону України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159.

Рішення суду набрало законної сили 01.05.2023, виконавчі листи видано 07.07.2023.

17 січня 2024 року представник позивача - Гуревич Родіон Геннадійович через систему «Електронний суд» подав до суду заяву про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у справі № 200/4012/22.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 26 січня 2024 року повернуто заявнику без розгляду заяву представника позивача Гуревича Родіона Геннадійовича про встановлення судового контролю за виконанням рішення у справі № 200/4012/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач, не погодившись з ухвалою суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що згідно частини 2 ст. 167 КАС України якщо заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої цієї статті і ці недоліки не дають можливості її розглянути, або якщо вона є очевидно безпідставною та необґрунтованою, суд повертає таку заяву (клопотання, заперечення) заявнику без розгляду.

З аналізу зазначеної правової норми вбачається, що клопотання/заява повинно бути обґрунтованим та містити підстави, якими заявник мотивує необхідність його задоволення.

Позивач зауважує, що Конституція України, Закон України «Про судоустрій і статус суддів» та КАС України установлюють обов`язковість виконання судових рішень, у тому числі всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами.

Одночасно, норми наведених актів законодавства не встановлюють обов`язку позивача щодо вчинення будь-яких додаткових дій щодо спонукання відповідача виконати рішення суду, у тому числі звернення до відповідних органів, уповноважених на примусове виконання рішень судів, це є правом позивача, яке реалізується ним на власний розсуд.

Враховуючи викладене, визначення нормотворцями механізму виконання рішень судів про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, зокрема, у спосіб визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI та Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, не звільняють відповідача від обов`язку виконати рішення суду без застосування заходів примусового виконання, встановлених державою, тобто самостійно, проте в межах своїх повноважень.

Судовий контроль є спеціальним видом провадження в адміністративному судочинстві, відмінним від позовного. Головна мета судового контролю за виконанням рішень в адміністративних справах полягає, насамперед, у реалізації основних завдань адміністративного судочинства при здійсненні адміністративними судами правосуддя, оскільки воно не обмежується винесенням судового рішення, а також передбачає його виконання.

Вищезазначені норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення.

Поряд з цим, наявність визначеного законодавством порядку примусового виконання рішень суду не позбавляє боржника обов`язку самостійно виконати рішення суду без застосування засобів примусу, чого відповідачем здійснено не було.

Скаржник вважає, що повертаючи заяву про встановлення судового контролю з-підстав, що передбачені ч. 2 ст. 167 КАС України суд не лише порушив норми процесуального закону, але і постановив судове рішення яке є явно несправедливим.

Позиція суду першої інстанції щодо неможливості її оскарження в апеляційному порядку є незаконною, позаяк п. 3 ч. 1 ст. 294 КАС прямо передбачає право на апеляційне оскарження ухвали суду на повернення заяви позивачеві (заявникові).

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Повертаючи без розгляду заяву, суд першої інстанції виходив з того, що заява представника позивача є необґрунтованою і очевидно безпідставною та подана до суду з порушенням приписів ст. 167 КАС України.

Суд зазначив, що наявні підстави для виконання рішення у даній судовій справі у примусовому порядку на підставі виданого судом виконавчого листа. Отже, позивач не позбавлений права на звернення до органів державної виконавчої служби щодо належного примусового виконання виконавчого листа, виданого Донецьким окружним адміністративним судом у справі № 200/4012/22.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно ч. 2, 3 ст. 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

За приписами частин 1 та 2 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Суд зазначає, що судовий контроль - це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такої постанови суду та відновленню порушених прав особи-позивача.

Норма статті 382 КАС України не містить застереження, що суд може встановити судовий контроль за виконанням судового рішення лише одночасно з ухваленням останнього.

У випадку ухилення боржника - суб`єкта владних повноважень від виконання судового рішення суд може постановити ухвалу про зобов`язання останнього подати звіт і після постановлення рішення у справі, якщо цього потребують обставини справи.

Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15 (адміністративне провадження № К/9901/5159/18) звертав увагу, що зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання або неналежне виконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Крім того, Верховний Суд зазначив, що наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС (ст. 382 КАС України), який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові ВС від 03.04.2019 року у справі №820/4261/18.

Суд зазначає, що загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення встановлені статтею 167 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною 1 статті 167 КАС України, будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити: 1) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає заяву чи клопотання або заперечення проти них, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 2) найменування суду, до якого вона подається; 3) номер справи, прізвище та ініціали судді (суддів), якщо заява (клопотання, заперечення) подається після постановлення ухвали про відкриття провадження у справі; 4) зміст питання, яке має бути розглянуто судом, та прохання заявника; 5) підстави заяви (клопотання, заперечення); 6) перелік документів та інших доказів (за наявності), що додаються до заяви (клопотання, заперечення); 7) інші відомості, які вимагаються цим Кодексом.

Вимога вказати в заяві по суті справи, скарзі, заяві, клопотанні або запереченні ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України стосується лише юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України. Іноземна юридична особа подає документ, що є доказом її правосуб`єктності за відповідним законом іноземної держави (сертифікат реєстрації, витяг з торгового реєстру тощо).

До заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).

При цьому, за правилами ч. 2 ст. 167 КАС України, якщо заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої цієї статті і ці недоліки не дають можливості її розглянути, або якщо вона є очевидно безпідставною та необґрунтованою, суд повертає таку заяву (клопотання, заперечення) заявнику без розгляду.

Із змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що висновок суду про те, що заява позивача є безпідставною ґрунтується на тому, що 07.07.2023 Донецьким окружним адміністративним судом видано виконавчий лист у справі № 200/4012/22, отже наявні підстави для виконання рішення у даній судовій справі у примусовому порядку на підставі виданого судом виконавчого листа. Позивач не позбавлений права на звернення до органів державної виконавчої служби щодо належного примусового виконання виконавчого листа, виданого Донецьким окружним адміністративним судом у справі № 200/4012/22.

Разом із тим, судом не зазначено норми матеріального або процесуального права, які встановлюють обмежень щодо можливості звернення особи, на користь якої ухвалене судове рішення, із заявою про встановлення судового контролю за його виконанням, лише після звернення до органів виконавчої служби та за умови відсутності результату примусового виконання рішення суду. Своєю чергою, положення статті 382 КАС України таких обмежень не містять.

Суд зазначає, що статтею 382 Розділ IV КАС України регламентовано інститут судового контролю за виконанням судового рішення, Законом України «Про виконавче провадження» - порядок примусового виконання судового рішення. Суд зазначає, що право суду на встановлення судового контролю не обмежується відкриттям такого провадження та звернення позивача до органів, що здійснюють примусове виконання рішень судів, не звільняє відповідача від обов`язку вживати дії направлені на виконання рішення суду в самостійному порядку. Виконання судового рішення є частиною процедури відновлення порушеного права особи в судовому порядку, при цьому обов`язок суду контролювати виконання свого рішення закріплено безпосередньо Конституцією України.

Хоча встановлення судового контролю за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень є диспозитивним правом суду, таке повноваження повинно використовуватися в залежності від наявності тих чи інших об`єктивних обставин, яким має бути надана оцінка у судовому рішенні за результатами розгляду відповідної заяви по суті.

Зі змісту ухвали суду слідує, що суд не надав оцінки аргументам та доводам цієї заяви по суті, як і не з`ясовував чи надано позивачем докази в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення та не вказав у чому саме полягає безпідставність аргументів, зазначених позивачем у його заяві.

Із наведеного слідує, що висновки суду першої інстанції у цій частині є помилковими, а оскаржуване рішення не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, встановленим статтею 242 КАС України.

Подібна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 09 листопада 2023 року справа № 300/6212/21.

Предметом перегляду у цьому апеляційному провадженні є судове рішення, ухвалене судом за наслідками вирішення процесуальних питань, отже, ухвалу суду необхідно скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 26 січня 2024 р. у справі № 200/4012/22 задовольнити.

Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 26 січня 2024 р. у справі № 200/4012/22 скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 березня 2024 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді: А.А. Блохін

І.В. Геращенко