Справа № 140/7340/22
Суддя: Жук А.В.
Дата ухвалення: 2024-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

20 березня 2024 року

м. Київ

справа № 140/7340/22

адміністративне провадження № К/990/9836/24

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Жука А.В.,

перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області

на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2023 року

та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2024 року

у справі №140/7340/22

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Волинській області

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді,

В С Т А Н О В И В :

8 листопада 2022 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до Волинського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив:

- визнати протиправним і скасувати наказ Головного управління ДПС у Волинській області (далі також - ГУ ДПС у Волинській області, відповідач) від 05 жовтня 2022 року № 380-о «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу інформаційно-аналітичної роботи та досудового врегулювання спорів управління супроводження судових справ ГУ ДПС у Волинській області.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2023 року позов було задоволено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2023 року рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2023 року було скасоване та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 24 липня 2023 року рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2023 року було скасовано, а адміністративну справу направлено на новий розгляд до Волинського окружного адміністративного суду.

За результатами нового розгляду рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2023 року позов задоволено.

Визнано протиправним і скасовано наказ ГУ ДПС у Волинській області від 05 жовтня 2022 року № 380-о «Про звільнення ОСОБА_1 »

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу інформаційно-аналітичної роботи та досудового врегулювання спорів управління супроводження судових справ ГУ ДПС у Волинській області з 11 жовтня 2022 року.

Стягнуто з ГУ ДПС у Волинській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 274 246,50 грн.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 21 939,72 грн допущено до негайного виконання.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржило ГУ ДПС у Волинській області, яке вважає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Тому просило скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2024 року апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області задоволено частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2023 року в адміністративній справі № 140/7340/22 скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління ДПС у Волинській області від 05 жовтня 2022 року № 380-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу інформаційно-аналітичної роботи та досудового врегулювання спорів управління супроводження судових справ Головного управління ДПС у Волинській області з 11 жовтня 2022 року.

Стягнуто з Головного управління ДПС у Волинській області (43010, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, 4, ).на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 274 246 (двісті сімдесят чотири тисячі двісті сорок шість) грн 50 коп., з утриманням із цієї суми встановлених законодавством податків та зборів.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 21 939 (двадцять одна тисяча дев`ятсот тридцять дев`ять) грн 72 коп. допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, скаржник подав касаційну скаргу.

Відповідно до частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Дослідивши зміст касаційної скарги, Суд вважає за потрібне повернути її скаржнику з таких підстав.

Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 351 цього Кодексу.

Згідно з пунктом четвертим частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Перевіркою змісту касаційної скарги встановлено, що скаржник, на виконання вимог статті 330 КАС України, як на підставу касаційного оскарження визначає пункт 1 та 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Так, скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові застосував норму права - абзац третій пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 № 100 (зі змінами) (далі - Порядок №100), без урахування висновку Верховного Суду у постанові від 16 січня 2018 року у справі № 345/1069/15-ц.

В той же час, Верховний Суд наголошує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

При цьому недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Подібність правовідносин означає, зокрема, подібність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.

Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду як на підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин тому, під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, позивач був звільнений із займаної посади з 10 жовтня 2022 року, при цьому позивач у вересні та жовтні 2022 року перебував на лікарняному.

Вирішуючи питання, які саме два місяці необхідно враховувати при обчислення середньої заробітної плати, суд апеляційної інстанції застосовуючи положення пункту 2 Порядку врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 08 лютого 2022 року в справі № 755/12623/19.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 24 липня 2023 року у цій справі, направляючи справу на новий розгляд, звернув увагу, що позивач вказував на те, що у вересні 2022 року він перебував на лікарняному, проте суди попередніх інстанцій зазначені обставини справи, які, в свою чергу, є вагомими під час визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не перевірили.

Крім того, скаржник вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Так, скаржник вважає, що Закон України «Про державну службу» регулює відносини проходження державної служби, то саме він має застосовуватися у даній справі.

Також вказує, що оскільки в матеріалах справи наявна відмова позивача від запропонованої посади то на думку відповідача, це є достатньою підставою для звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-УІІІ.

При цьому Суд зауважує, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише посилання на такий підпункт, необхідно указати конкретну норму права, яку було застосовано судами попередніх інстанцій неправильно, яка регулює спірні правовідносини та щодо застосування якої відсутній висновок Верховного Суду.

Підстави касаційного оскарження викладаються в касаційній скарзі з вказівкою на конкретні висновки судів, рішення яких оскаржуються, із одночасним зазначенням положень (пункту, частини, статті) закону або іншого нормативно-правового акта, який застосований цими судами при прийнятті відповідного висновку. Це дозволяє суду касаційної інстанції на виконання вимог статті 341 КАС України перевірити правильність застосування норм матеріального і процесуального права у конкретній справі.

Однак, всупереч такими вимогам КАС України, скаржником не наведено чіткого переліку норм, щодо застосування яких відсутній висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах та який, на його думку, правовий висновок повинен бути висловлений у цій справі, у взаємозв`язку з посиланням на пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

В той же час, Суд звертає увагу скаржника, що Верховний Суду в постанові від 24 липня 2023 року у цій справі вказав, що однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За правилами частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України власник вважається таким, що належно виконав свій обов`язок щодо сприяння у збереженні роботи працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника або уповноважений ним орган із дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України, роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які були на день звільнення.

При цьому Суд наголосив, що у постановах від 05 квітня 2023 року у справі № 640/12871/21 та від 12 квітня 2023 року у справі № 340/1791/22 Верховний Суд резюмував, що у випадку звільнення державного службовця в разі реорганізації державного органу, що є підставою для звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», суб`єкт призначення/керівник державної служби повинен запропонувати державному службовцеві, попередженого про звільнення посади, усі вакантні посади (за умови, що такі є), на які можна було б його перевести.

Отже, з огляду на викладене, за такого правового обґрунтування касаційної скарги, Суд відхиляє посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

В решті аргументи заявника зводяться до тлумачення норм матеріального права та переоцінки доказів, що виключає можливість його перегляду з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

З огляду на те, що скаржник не виклав передбачених КАС України обґрунтованих підстав для оскарження у касаційному порядку судових рішень, зазначених у частині 1 статті 328 КАС України, касаційну скаргу слід повернути особі, яка її подала, з огляду на вимоги пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України,

у х в а л и в:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2024 року у справі №140/7340/22 повернути скаржнику.

Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

СуддяА.В. Жук