Справа № 640/20700/22
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2024-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.

За участю секретаря: Єжелі А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2023 року, суддя Жукова Є.О., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Держаної податкової служби України, в якому просила:

- скасувати наказ Держаної податкової служби України від 22.08.2022 №1348-о про звільнення ОСОБА_1 та поновити на роботі (державній службі) на рівнозначній посаді;

- стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

В обґрунтування поданої позовної заяви позивачка зазначає, що вона з 2009 року працює в органах податкової служби. В період з 04.10.2021 року відповідно до її заяви від 29.09.2021 року, наказом від 04.10.2021 року №2014-о позивача було переведено з посади головного державного ревізора - інспектора відділу управління стягнення боргів та роботи з безхазяйним майном Департаменту по роботі з податковим боргом Державної податкової служби України на посаду головного державного ревізора - інспектора відділу узгодження та аналізу контрольованих операцій управління адміністрування податку на прибуток, неприбуткових установ і організацій та спрощеної системи оподаткування Департаменту управління ризиками Державної податкової служби України на період відпустки без збереження заробітної плати, як матері дитини, яка потребує домашнього догляду ОСОБА_2 або фактичного виходу її на роботу зі збереженням існуючих надбавок, з якої позивач була звільнена наказом ДПС від 22.08.2022 року №1348-о внаслідок подання ОСОБА_2 заяви про вихід з відпустки без збереження заробітної плати, як матері дитини, яка потребує домашнього догляду з 25.08.2022 року.

Позивачка зазначає, що з 12.03.2022 року по теперішній час перебуває в Мюнхені (Федеративна Республіка Німеччина), до якого вона змушена була тікати від війни для збереження власного життя та шукати тимчасового притулку.

Відтак, посилаючись на порушення з боку відповідача ст. ст.41, 47 КЗпП України, ст. ст. 83, 85, 87 Закону України «Про державну службу», позивач вважає оскаржуваний наказ таким, що є прийнятим з порушенням вимог трудового законодавства, а відтак, таким, що підлягає скасуванню як незаконний.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2022 року поновлено ОСОБА_1 строк на звернення до суду та відкрито провадження у справі.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06 листопад 2023 року прийнято справу №640/20700/22 до провадження судді Жукової Є.О. Розгляд справи розпочато спочатку. Суд ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленими ст. ст. 257-262 КАС України без повідомлення (виклику) учасників справи.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2023 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивачка звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 41 Закону № 889, на підставі поданої заяви, ОСОБА_1 переведено на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу узгодження та аналізу контрольованих операцій управління адміністрування податку на прибуток, неприбуткових установ і організацій та спрощеної системи оподаткування Департаменту управління ризиками ДПС, на період відпустки без збереження заробітної плати, як матері дитини, яка потребує домашнього догляду ОСОБА_2 або до фактичного виходу її на роботу (наказ ДПС від 04.10.2021 № 2014-О «Про переведення ОСОБА_1 »).

01 серпня 2022 року головним державним ревізором-інспектором відділу узгодження та аналізу контрольованих операцій управління адміністрування податку на прибуток, неприбуткових установ і організацій та спрощеної системи оподаткування Департаменту управління ризиками ДПС ОСОБА_2 подано заяву про вихід з відпустки без збереження заробітної плати, як матері дитини, яка потребує домашнього догляду, з 25.08.2022.

ОСОБА_1 на адресу, вказану в особовій справі, направлено лист ДПС від 10.08.2022 № 6139/П/99-00-11-01-02-09 про необхідність прибути до ДПС для вирішення питання щодо подальшого працевлаштування у зв`язку з поданням ОСОБА_2 заяви про вихід з відпустки без збереження заробітної плати, як матері дитини, яка потребує домашнього догляду, оскільки на момент написання заяви позивач знаходилась у відпустці за згодою сторін (наказ ДПС від 11.08.2022 №183-в «Про надання відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_1 ).

Наказом Державної податкової служби України від 22 серпня 2022 року №1384-о «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до частині другої статті 85 Закону України «Про державну службу», звільнено з 24 серпня 2022 року ОСОБА_1 з посади головного державного інспектора відділу узгодження та аналізу контрольованих операцій управління адміністрування податку на прибуток, неприбуткових установ і організацій та спрощеної системи оподаткування Департаменту управління ризиками ДПС України, яка була призначена на період відпустки без збереження заробітної плати, як матері дитини, яка потребує домашнього догляду ОСОБА_2 , або до фактичного виходу її на роботу, у зв`язку з закінченням строку договору, п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли у справі, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VII державною службою є публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо:

- аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів;

- забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів;

- забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг;

- здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства;

- управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням;

- управління персоналом державних органів;

реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

2. Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VII визначається, що державна служба здійснюється з дотриманням таких принципів:

- верховенства права - забезпечення пріоритету прав і свобод людини і громадянина відповідно до Конституції України, що визначають зміст та спрямованість діяльності державного службовця під час виконання завдань і функцій держави;

- законності - обов`язок державного службовця діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

- професіоналізму - компетентне, об`єктивне і неупереджене виконання посадових обов`язків, постійне підвищення державним службовцем рівня своєї професійної компетентності, вільне володіння державною мовою і, за потреби, регіональною мовою або мовою національних меншин, визначеною відповідно до закону;

- патріотизму - відданість та вірне служіння Українському народові;

- доброчесності - спрямованість дій державного службовця на захист публічних інтересів та відмова державного службовця від превалювання приватного інтересу під час здійснення наданих йому повноважень;

- ефективності - раціональне і результативне використання ресурсів для досягнення цілей державної політики;

- забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження;

- політичної неупередженості - недопущення впливу політичних поглядів на дії та рішення державного службовця, а також утримання від демонстрації свого ставлення до політичних партій, демонстрації власних політичних поглядів під час виконання посадових обов`язків;

- прозорості - відкритість інформації про діяльність державного службовця, крім випадків, визначених Конституцією та законами України;

- стабільності - призначення державних службовців безстроково, крім випадків, визначених законом, незалежність персонального складу державної служби від змін політичного керівництва держави та державних органів.

Відповідно до ст. 9-1 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VII визначається порядок доведення до відома державного службовця інформації або документів. Зокрема, вказується наступне:

Доведення інформації або документів до відома державного службовця відповідно до вимог цього Закону здійснюється шляхом її вручення або надсилання поштою, в тому числі з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. У разі доведення інформації або документів шляхом використання інших засобів телекомунікаційного зв`язку такий спосіб фіксується протоколом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інформація або документи надсилаються державному службовцеві за адресою місця проживання/перебування або на його адресу електронної пошти чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку за наявними в особовій справі контактними даними.

Державний службовець при вступі чи проходженні державної служби зобов`язаний повідомити службу управління персоналом про його засоби електронної пошти чи інші засоби телекомунікаційного зв`язку з ним з метою їх використання для доведення до відома державного службовця інформації або документів.

Інформація або документи, надіслані поштою, в тому числі електронною, чи шляхом передачі з використанням інших засобів зв`язку вважаються такими, що доведені до відома державного службовця на п`ятий календарний день з моменту їх відправлення.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VII визначаються додаткові обов`язки державного службовця щодо додержання службової дисципліни. Зокрема, зазначається, що державний службовець зобов`язаний виконувати обов`язки, визначені статтею 8 цього Закону, а також:

- не допускати вчинків, несумісних із статусом державного службовця;

- виявляти високий рівень культури, професіоналізм, витримку і тактовність, повагу до громадян, керівництва та інших державних службовців;

- дбайливо ставитися до державного майна та інших публічних ресурсів.

2. Державний службовець особисто виконує покладені на нього посадові обов`язки.

Статтею 85 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VII визначено підстави припинення державної служби у зв`язку із закінченням строку призначення на посаду державної служби, зокрема:

- у разі призначення на посаду державної служби на певний строк державний службовець звільняється з посади в останній день цього строку;

- державний службовець, призначений на посаду державної служби на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігалася посада державної служби, звільняється з посади в останній робочий день перед днем виходу на службу тимчасово відсутнього державного службовця. У такому разі тимчасово відсутній державний службовець зобов`язаний письмово повідомити керівника державної служби не пізніш як за 14 календарних днів про свій вихід на службу.

Відповідно до ст.40 Кодексу законів про працю України регулюється розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, та зазначається наступне: трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках:

- змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;

- виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці;

- систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення;

- прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин;

- нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності;

- поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу;

- появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;

- вчинення за місцем роботи викрадення (в тому числі дрібного) майна роботодавця, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення;

- призову або мобілізації роботодавця - фізичної особи під час особливого періоду;

- встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування;

- вчинення працівником мобінгу (цькування), встановленого судовим рішенням, що набрало законної сили.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Відповідно до ст.41 Кодексу законів про працю України визначені додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з окремими категоріями працівників за певних умов. Зокрема, зазначено, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний також у випадках:

- одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами;

- винних дій керівника підприємства, установи, організації, внаслідок чого заробітна плата виплачувалася несвоєчасно або в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати;

1-2) вчинення керівником підприємства, установи, організації мобінгу (цькування) незалежно від форм прояву та/або невжиття заходів щодо його припинення, встановленого судовим рішенням, що набрало законної сили;

2) винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку роботодавця;

3) вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи;

4) перебування всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції" у прямому підпорядкуванні у близької особи;

4-1) наявності у працівника реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, передбачений Законом України "Про запобігання корупції";

5) припинення повноважень посадових осіб;

6) неможливості забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій.

Роботодавець з власної ініціативи зобов`язаний розірвати трудовий договір з посадовою особою в разі повторного порушення нею вимог законодавства у сфері ліцензування, з питань видачі документів дозвільного характеру або у сфері надання адміністративних послуг, передбачених статтями 166-10, 166-12, 188-44 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Розірвання договору у випадках, передбачених пунктами 1-5 частини першої та частиною другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, - також вимог статті 43 цього Кодексу.

Розірвання договору у випадках, передбачених пунктами 4 і 6 частини першої цієї статті, проводиться, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58 визначається порядок видачі трудової книжки у разі звільнення, зокрема, вказується наступне:

4.1. У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

При затримців видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки.

Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Відповідно до Порядку фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 року №1042 визначається процедуру фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку відповідно до вимог Закону України "Про державну службу". Зокрема, зазначається наступне:

Інформація або документи надсилаються державному службовцю з використанням засобів телекомунікаційного зв`язку виключно на його адресу електронної пошти чи за іншими контактними даними, про які він повідомив службі управління персоналом під час вступу чи проходження державної служби та які зазначені в його особовій справі.

Факт доведення інформації або документів до відома державного службовця фіксується протоколом про доведення інформації або документів до відома державного службовця (далі - протокол).

Протокол складається в довільній формі працівником державного органу, визначеним суб`єктом призначення або керівником державної служби, та повинен містити

1) дату, час та місце складення протоколу;

2) підставу надіслання інформації або документів державному службовцю з посиланням на відповідну норму Закону;

3) дату, час та вид засобу телекомунікаційного зв`язку, за допомогою якого надіслано інформацію або документи державному службовцю;

4) контактні дані державного службовця, за якими надіслано інформацію або документи з використанням засобу телекомунікаційного зв`язку (номер телефону, адресу електронної пошти тощо);

5) короткий зміст інформації або документів, які надіслані державному службовцю;

6) найменування посади, прізвище та власне ім`я державного службовця, якому надіслано інформацію або документи;

7) підпис, дату, найменування посади, прізвище та власне ім`я працівника державного органу, який надіслав інформацію або документи державному службовцю;

8) підпис, дату, найменування посади, прізвище та власне ім`я уповноваженого працівника державного органу, який склав протокол;

9) підпис, дату, найменування посади, прізвище та власне ім`я керівника служби управління персоналом;

10) додатки до протоколу, що підтверджують факт надіслання інформації або документів (копію знімку екрану засобу телекомунікаційного зв`язку тощо).

Протокол складається в одному примірнику та зберігається у службі управління персоналом.

Державний службовець, якому доведено інформацію або документи до відома, має право отримати завірену в установленому порядку копію відповідного протоколу.

Як встановлено судом, позивачку було звільнено з роботи відповідно до наказу №1343 від 22 серпня 2022 у зв`язку з закінченням строку договору, п.2 ст. 36 КЗпПУ.

Передумовою для такого звільнення стала та обставина, що 01.08.2022 головним державним ревізором-інспектором Мазепою О.С. було подано заяву про вихід з відпустки без збереження зарплати, як матері дитини, яка потребує домашнього догляду з 25.08.2022.

На адресу, яка зазначена в особовій справі, ОСОБА_1 , було відповідачем направлено лист від 10.08.2022 за № 6139/П/99-00-11-01-02-09 про необхідність прибути до ДПС для вирішення питання щодо подальшого працевлаштування у зв`язку з подачею ОСОБА_2 заяви про вихід з відпустки.

До матеріалів справи відповідачем додано заяву ОСОБА_2 в якій вона просила вважати її такою, що приступила до виконання службових обов`язків з 25.08.2022 та наказ від 11 серпня 2022 №184-вб згідно якого вважати ОСОБА_2 такою, що приступила до виконання службових обов`язків з 15.08.2022 на посаді головного державного інспектора відділу узгодження та аналізу контрольованих операцій управління адміністрування податку на прибуток, неприбуткових установ і організацій та спрощеної системи оподаткування Департаменту управління ризиками, після виходу з відпустки, як матері дитини, яка потребує домашнього догляду.

Отже, колегія суддів вважає, що у відповідча були законні підстави для звільнення позивачки з посади на підставі ч. 2 ст. 85 Закону №889 у зв`язку з закінченням строку дії договору, про що було ознайомлено останню 22.08.2022 відповідно до ч.1 ст. 9-1 Закону №889.

Щодо питання переведення позивачки на іншу посаду.

З матеріалів справи убачається, що позивачка подала заяву від 10 серпня 2022 року про надання відпустки без збереження заробітної плати у зв`язку з продовженням воєнного стану тривалістю 14 днів з 11 серпня 2022 (т.1 а.с.95).

Наказом №183-вб від 11 серпня 2022 ОСОБА_1 надано відпустку без збереження зарплати за згодою сторін тривалістю 13 календарних днів з 11.08.2022 по 23.06.2022.

Листом від 25.08.2022 позивачку повідомлено про те, що її заява про переведення на посаду Головного державного ревізора-інспектора відділу узгодження та аналізу контрольованих операцій управління адміністрування податку на прибуток, неприбуткових установ і організацій та спрощеної системи оподаткування Департаменту управління ризиками Депаратменту управління ризиками на період відпустки без збереження зарплати, як матері дитини, яка потребує домашнього догляду ОСОБА_2 або до фактичного виходу її на роботу - наказом ДПС України №2014-о від 04.10.2021 позивачку було переведено на посаду.

Наказом ДПС України від 22.08.2022 позивачку було звільнено із займаної посади 24.08.2022 на підставі п.2 ст. 85 Закону України «Про державну службу» та у зв`язку з закінченням строку договору, п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Станом на 18.00 24.08.2022 позивачка не з`явилась до Департаменту персоналу для отримання трудової книжки та копії наказу про звільнення.

Факт направлення зазначеного листа підтверджується рекомендованим листом з повідомленням, з якого вбачається, що останній не вручено, а тому повертається за закінчення терміну зберігання.

Отже, колегія суддів вважає, що відповідач вчинив належні заходи для повідомлення позивачки про її звільнення та про необхідність отримати трудову книжку.

Також відповідач надав до суду лист від 01.09.2022 (а.с.102) з якого убачається, що позивачці було роз`яснення, що останню запрошували листом від 10.08.2022 до Департаменту персоналу ДПС для вирішення питання щодо подальшого працевлаштування у зв`язку з поданням ОСОБА_2 заяви про вихід з відпустки. Також зазначено, що переведення на іншу посаду можливе лише за згодою особи.

Проте, оскільки станом на час розгляду заяви позивачка не перебуває в трудових відносинах з ДПС, не може бути переведена на вакантні посади ДПС.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що про те, що ОСОБА_2 виходить на роботу з 25.08.2022, вона дізналась лише 22.08.2022 з листа ДПС, який отримала на свою електронну адресу об 11 годині 32 хвилини 22.08.2022.

Окрім того, того ж дня на вайбер вона отримала копію наказу про її звільнення.

23.08.2022 засобами власного електронного кабінету вона надіслала до ДПС заяву від 23.08.02022 про надання інформації про вакантні посади для подальшого переведення.

Також позивачка зазначила, що у зв`язку з воєнною агресією російської федерації вона разом з сином 2004 року народження виїхала до Німеччини, м. Мюнхен, де перебуває до теперішнього часу.

Відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

У зв`язку із військовою агресією російської федерації Указами Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», від 14 березня 2022 року № 133/2022, від 18 квітня 2022 року № 259/2022 та від 17 травня 2022 року № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» на території України з 24 лютого 2022 року запроваджено воєнний стан, який неодноразово продовжувався і діє по цей час.

Відповідно до пункту 3 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Та обставина, що позивачка, як вона зазначила, вимушена була втекти від війни, не позбавляє її обов`язку слідкувати за тим, чи збереглося її місце роботи, оскільки вона достовірно знала, що її було переведено за заявою на посаду, яку займала інша особа, що перебувала у відпустці по догляду за дитиною.

Окрім того, позивачка мала подати до Департаменту персоналу ДПС України дані про те, де вона перебуває, вказати адресу місця знаходження для листування.

Як зазначив відповідач, в документах, які знаходяться в Департаменті персоналу, позивачка вказала адресу свого місця проживання: АДРЕСА_1 .

Саме за даною адресою відбувалося листування відповідача з позивачкою.

Отже, відповідач правомірно направляв за даною адресою всі документи позивачці.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що у заяві від 10 серпня 2022 року про надання відпустки позивачка не зазначила адреси свого місця перебування взагалі.

Відповідачем повідомлення про надання відпустки від 12.08.2022 було направлено на електронну адресу.

Також колегія суддів зазначає, що позивачка не вживала заходів щодо врегулювання порядку та організації своєї роботи у встановленому законом порядку, натомість без зазначення об`єктивних причин, будучи державним службовцем, реально знаючи, що закінчився час відпустки, наданої у серпні 2022 року, позивачка не повернулась до України та не приступила до виконання своїх службових обов`язків, заяву про переведення на іншу посаду не подала.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 Закону №889 державний службовець, призначений на посаду державної служби на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігалася посада державної служби, звільняється з посади в останній робочий день перед днем виходу на службу тимчасово відсутнього державного службовця. У такому разі тимчасово відсутній державний службовець зобов`язаний письмово повідомити керівника державної служби не пізніш як за 14 календарних днів про свій вихід на службу.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 01.08 2022 подала заяву в якій просила вважати її такою, що приступила до виконання службових обов`язків з 25.08.2022.

Отже, процедура, визначена ст. 85 вищезазначеного Закону, відповідачем була дотримана, як і дотримана процедура повідомлення позивачки про наступне звільнення.

Щодо посилання позивачки на Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 №2136-ІХ, зокрема на ст. 7 цього Закону, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

Відповідно до ст. 1 ч. 1. цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Згідно ст. 7 Закону у період дії воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником.

Отже, зазначена норма Закону визначає, що сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником.

Позивачка не надала до суду доказів, які б свідчили, що вона зверталась до відповідача із повідомленням про її нове місце проживачння чи знаходення, яке роботодавець має застосовувати під час повідомлення її про зміни в роботі, надсиланні поштової кореспонденції, тощо.

Окрім того, за приписами зазначеної норми закону, дана домовленість має бути узгоджена як позивачем так і його роботодавцем та не є обов`язковою для кожного із учасників договору.

Посилання позивачки на усну згоду з 12.03.2022 щодо листування з ДПС, не підтверджуються відповідними доказами, а тому не може бути прийнято судом до уваги.

Доводи позивачки щодо порушення відповідачем вимог трудового законодавства, зокрема невидача трудової книжки, колегія суддів також вважає безпідставними.

Відповідно до 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаий в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку з внесеним до неї записом про звільнення і провести з ним розрахунок у встановлені законодавством строки.

Пунктом 4.2 розділу 4 Інсрукції "Про порядок ведення трудових книжок працівників", затвердженої наказом Міністерства праці України визначено, що якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Як встановлено колегією суддів, позивачка в день звільненння була відсутня на роботі, свою згоду на надсилання трудової книжки поштовим відправленням не надавала, тоді як відповідач листом від 25.08.2022 №6400/П/99-00-11-01-09 повідомив ОСОБА_1 про необхідність отримати трудову книжку.

Колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції, що оскільки у задоволенні позовних вимог позивачці було відмовлено, відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції поновлено позивачці строк звернення до суду з даним позовом, підстав для залишення позову без розгляду колегією суддів в ході апеляційного розгляду справи не встановлено.

Відповідно до ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи вчинені (прийняті) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2023 року.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2023 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Кобаль М.І.