Справа № 240/27117/23
Суддя: Горовенко Анна Василівна
Дата ухвалення: 2024-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2024 року м. Житомир

справа № 240/27117/23

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Горовенко А.В.,

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні суду за адресою: 10014, місто Житомир, вул. Мала Бердичівська, 23, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, - період з 06.07.2019 по 20.07.2023, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, - період з 06.07.2019 по 20.07.2023, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що при виключенні зі списків особового складу 05.07.2019 відповідач не провів з ним остаточних розрахунків належних складових грошового забезпечення, загалом на суму 155431,02 грн.

Однак зазначає, що остаточний розрахунок з ним, як з особою звільненою з військової служби, відповідачем проведено лише в 21 липня 2023 року, що підтверджується копією виписки з особового рахунку у банку.

Разом з цим, згідно з рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2022 року по справі №240/837/21 вирішено питання щодо непроведення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 березня 2020 року по 04 листопада 2020 року, пов`язаної з виплатою 04.11.2020 в розмірі 73060,17 грн «одноразової грошової допомоги при звільненні» на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року у справі №240/7691/20.

Таким чином, час затримки розрахунку при звільненні за який позивачу належить виплатити середній заробіток є період з 06.07.2019 по 19.03.2020 та з 21.11.2020 по 20.07.2023.

Позивач, вважаючи що має право на нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ухвали суду від 30.10.2023 провадження у справі відкрито, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Ухвала про відкриття провадження була направлена позивачу та відповідачу за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, вказана ухвала отримана відповідачем.

Відповідач надіслав до суду відзив на позовну заяву (за вх.№82917/23).

В обґрунтування зазначає, що вимога позивача про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не відповідає нормам чинного законодавства, оскільки позивач проходив службу у Збройних Силах України, то правовідносини, які складаються при її проходженні є публічно-правовими, тому на них не розповсюджуються положення ст.ст.116-117 КЗпП.

Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Суд, розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні докази за своїм внутрішнім переконанням, зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України у Військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до витягу із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 05.07.2019 №159 капітана ОСОБА_1 , командира роти вогневої підтримки десантно-штурмового батальйону, звільненого наказом Командувача Десантно-штурмових військ (по особовому складу) від 16 травня 2019 року №48 з військової служби у запас відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу за пунктом 2 підпункту а (у зв`язку із закінченням строку контракту), з 05 липня 2019 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Відповідно до рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 29.11.2019 у справі №240/10638/19 позов ОСОБА_1 задоволено:

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію ОСОБА_1 за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 5 липня 2019 року (а.с. 63-65).

Сума компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки у розмірі 42405,63 грн, на виконання рішення суду у справі №240/10638/19, позивачу перерахована на банківський рахунок 20.03.2020, вказані фактичні обставини встановлені в рішенні суду від 09.11.2020 у справі №240/9034/20.

В свою чергу, згідно з рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 09.11.2020 у справі №240/9034/20 позов ОСОБА_1 задоволено:

- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 липня 2019 року по 20 березня 2020 року;

- стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 06 липня 2019 року по 20 березня 2020 року у розмірі 42405,63 грн. (а.с. 56-62).

У подальшому, відповідно до рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 08.09.2020 у справі №240/7691/20 позов ОСОБА_1 задоволено:

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні, передбачену ст.15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (а.с. 53-55)

Відповідач 04.11.2020 на виконання рішення суду у справі №240/7691/20, провів виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 73060,17 грн, вказані фактичні обставини встановлені в рішенні суду від 16.11.2022 у справі №240/837/21.

Згідно з рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 16.11.2022 у справі №240/837/21 позов ОСОБА_1 задоволено частково:

- стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 20 березня 2020 року по 04 листопада 2020 року у розмірі 73056,27 грн (а.с.50-52).

Окрім того, відповідно до рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12.10.2020 у справі №240/12475/20 позов ОСОБА_1 задоволено частково:

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 30.11.2018. (а.с. 44-49).

У свою чергу, матеріали даної справи свідчать, що на виконання рішення суду у справі №240/12475/20 відповідач 18.12.2020 перерахував позивачу кошти у розмірі 4435,66 грн.

Також, згідно з рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 08.02.2022 у справі №240/19737/21 позов ОСОБА_1 задоволено частково:

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 до 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 року як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), а у період з 01.03.2018 до 05.07.2019 із врахуванням вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, та раніше сплаченої суми (а.с. 41-43).

На виконання рішення суду у справі №240/19737/21 відповідач 21.07.2023 здійснив нарахування позивачу коштів у розмірі 77935,19 грн.

Позивач, вважаючи що має право на нарахування на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у зв"язку з несвоєчасною виплатою грошового забезпечення, звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

При вирішенні питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 21-352а13 та постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 у справі №21-8а15.

Крім того, така правова позиція була підтримана у подальшому Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.09.2018 у справі №810/1549/17, від 17.10.2018 у справі №805/2948/17-а, від 08.11.2018 у справі №821/1333/16, від 18.04.2019 у справі №806/889/17.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Зважаючи на викладене, суд відхиляє твердження відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, як на підставу відмови позивачу у нарахуванні на виплаті середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку належних сум, про те, що положення Кодексу законів про працю України не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців, які проходять військову службу, стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, зокрема затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за невикористане речове майно, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення), не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Отже, частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Отже, після ухвалення судових рішень про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Враховуючи наведене, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року по справі №813/356/16.

Таким чином суд дійшов висновку про протиправну бездіяльність відповідача щодо непроведення своєчасного повного розрахунку при звільненні позивача.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Щодо періоду за який слід нарахувати та виплати середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, суд вказує наступне.

Період з 06.07.2019 (наступний день після звільнення зі служби) по 20.03.2020 захищений судом в межах розгляду справи №240/9034/20; з 20.03.2020 по 04.11.2020 захищений судом в межах розгляду справи №240/837/21, саме тому при розрахунку середнього заробітку у рамках розгляду цієї справи підлягає виключенню з періоду затримки розрахунку при звільненні.

Як наслідок вищевказаного, позовні вимоги щодо нарахування та виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 06.07.2019 по 19.03.2020, є безпідставними оскільки вже вирішені судом в межах розгляду справи №240/9034/20.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини, суд дійшов висновку, що в межах розгляду даної справи, період затримки розрахунку при звільненні щодо невиплачених позивачу сум індексації грошового забезпечення у розмірі 4435,66 грн та 77935,19 грн, на виконання рішення суду у справі №240/12475/20 та №240/19737/21 відповідно, підлягає захисту лише з 05.11.2020, з врахуванням вищевказаних рішень суду про стягнення середнього заробітку (справа №240/9034/20 та справа №240/837/21).

Щодо частини періоду за який слід нарахувати та виплати середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, а саме з 05.11.2020 до 20.07.2023 (дата останньої виплати грошового забезпечення - 21.07.2023), суд вказує наступне.

Судом встановлено, що відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем шляхом виплати перерахованого грошового забезпечення (індексації грошового забезпечення), а саме виплати коштів:

- 18.12.2020 у розмірі 4435,66 грн на виконання рішення суду справі №240/12475/20 (а.с. 10);

- 21.07.2023 у розмірі 77935,19 грн на виконання рішення суду у справі №240/19737/21 (а.с. 11).

Суд вказує, що у постанові від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 Верховний Суд сформував наступну правову позицію.

Редакція статті 117 КЗпП України (викладена відповідно до Закону України від 1 липня 2022 р. №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин») набрала законної сили з 19 липня 2022 року.

Варто зауважити, що стаття 117 КЗпП України діяла і до цього часу (до змін введених Законом № 2352-ІХ) і Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні указаних норм при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, Верховний Суд неодноразово зауважував, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Як вже зазначалось з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ, тому і підхід до правозастосування указаної норми змінився.

Тому, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі (05.11.2020 до 20.07.2023) умовно слід поділити на 2 частини: до набрання чинності змін до ст.117 КЗпП з 19 липня 2022 року і після цього.

Період до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19 липня 2022 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Аналогічний висновок висловлено у постанові від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22 Верховного Суду і суд вважає його застосовним до спірних правовідносин.

Отже, враховуючи висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, спірний період стягнення середнього заробітку у даній справі варто умовно поділити на 2 частини: з 05.11.2020 до 18.07.2022 та з 19.07.2022 до 20.07.2023 включно.

Згідно з довідкою-розрахунком №133/9967 від 27 листопада 2023 року, виданою військовою частиною НОМЕР_1 , розмір середньоденного грошового забезпечення позивача за останні повні два місяці перед звільненням, становить 604,94 грн (18450,59 грн +18450,59грн / 61 дні) (а.с. 38).

Відтак, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 05.11.2020 (наступний день після встановлено періоду в рішенні суду від 16.11.2022 у справі №240/837/21) до 18.07.2022 (дата змін у законодавстві) складав би 375667,74 грн = (621 день х 604,94 грн).

Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 справа №816/1640/17, зазначивши про обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.

Вказаний підхід застосований Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019, а також у постанові від 12.08.2020 у справі № 400/3151/19.

Так, Верховний Суд в постанові від 30.10.2019 по справі №806/2473/18 (адміністративне провадження №К/9901/2118/19) сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Суд враховує зазначені висновки Верховного Суду при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку позивачу у даній справі.

Отже, враховуючи, що недоплачена сума індексації становить 82370,85 грн = (77935,19 грн + 4435,66 грн), яка є значно меншою, ніж середній заробіток за час затримки виплати (375667,74 грн), суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин принцип співмірності.

При вирішенні справи суд з`ясував, що істотність частки невиплаченого грошового забезпечення позивача (82370,85 грн) у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за 621 (кількість днів затримки розрахунку в період з 05.11.2020 по 18.07.2022) становить 21,93% (82370,85 грн х 100 / 375667,74 грн).

Сума, що підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 21,93% розраховується наступним чином: (604,94 грн (середньоденний заробіток позивача) х 621 (дні затримки розрахунку)) х 21,93% = 82383,94 грн.

Отже, з урахуванням співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 05.11.2020 по 18.07.2022 має бути виплачений позивачу у розмірі 82383,94 грн, з урахуванням істотності частки несвоєчасно виплачених сум в порівнянні із середнім заробітком позивача.

Період стягнення з 19.07.2022 до 20.07.2023 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Враховуючи редакцію статті 117 КЗпП України, викладену відповідно до Закону України від 1 липня 2022 р. № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», на корить позивача (за період з 19.07.2022 до 19.01.2023) необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 111913,90 грн (604,94 грн (середньоденний заробіток позивача) х 185 днів затримки).

Підсумовуючи викладене, з урахуванням правових висновків Верховного Суду у справі №560/9586/22, суд дійшов висновку, що загальна сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період 05.11.2020 до 20.07.2023 становить 194297,84 грн = 82383,94 грн (період з 05.11.2020 по 18.07.2022) + 111913,90 грн (період з 19.07.2022 по 19.01.2023).

Однак, загальний розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні (за період 05.11.2020 до 19.01.2023) у розмірі 194297,84 грн є неспівмірним із недоплаченою сумою індексації грошового забезпечення у розмірі 82370,85 грн = (77935,19 грн + 4435,66 грн).

Так, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає, 82370,85 грн (сума виплат за судовим рішенням) / 194297,84 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку, що підлягав би виплаті) = 0,42.

Отже, розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням істотності части становить 81605,09 грн = (194297,84 загальний розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні (за період 05.11.2020 до 19.01.2023) х 0,42 (істотність частки).

Підсумовуючи наведене, з урахуванням встановлених обставин в даній справі та правової позиції Верховного Суду щодо співмірності, з врахуванням принципу справедливості, а також враховуючи, що належним в даному випадку способом відновлення порушеного права позивача слугуватиме стягнення відповідної суми компенсації, з відповідача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 81605,09 грн.

Частиною першою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 6-9, 32, 77, 90, 139, 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, Житомирський окружний адміністративний суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідн. номер НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.11.2020 по 19.01.2023.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.11.2020 по 19.01.2023 у сумі розміром 81605 (вісімдесят одна тисяча шістсот п"ять) грн 09 (дев"ять) коп.

У задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 429 (чотириста двадцять дев"ять) грн 44 (сорок чотири) коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено в повному обсязі 21 березня 2024 року.

Суддя А.В. Горовенко