Справа № 303/1835/24
Суддя: Кость В. В.
Дата ухвалення: 2024-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2024 року м. Мукачево Справа №303/1835/24 2-а/303/17/24

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі головуючого судді Кость В.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Мукачево адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Головного управління Національної поліції в Закарпатській області

про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про скасування постанови ЕГА №1305897 по справі про адміністративне правопорушення від 24.01.2024, на підставі якої його було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про незаконність оскаржуваної за предметом позову постанови.

У поданому на розгляд суду позові позивач зазначив, що він здійснював виклик поліції через побутовий конфлікт з дружиною, яка вчиняла йому перешкоди в доступі до житла, тому його виклик поліції не можна вважати безпідставним.

На підставі ухвали суду від 6 березня 2024 року позивачу поновлено процесуальний строк, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

15 березня 2024 року відповідачем подано через систему «Електронний суд» відзив на позовну заяву (зареєстровано судом 18.03.2024 Вх. №7077) з чотирма відеозаписами з нагрудної камери поліцейського та заяву про залишення позову без розгляду (зареєстровано судом 18.03.2024 Вх. №7078).

У поданому відзиві представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки подія, про яку позивач повідомив під час виклику поліції не підтвердилася, у зв`язку з чим, поліцейським було прийнято рішення про складання оскаржуваної за предметом позову постанови.

Крім того, ОСОБА_1 того дня вже викликав поліцію о (24.01.2024 року о 17:53) та повідомляв про те, що дружина зачинила його в кімнаті. Даний факт також не підтвердився і працівниками поліції відносно ОСОБА_1 була складена постанова серії ЕГА №1305686 від 24.01.2024 за ст. 183 Кодексу України про адмністративні правопорушення.

Оскільки, позивач здійснив вже другий неправдивий виклик до поліції, тому сума штрафу поліцейським була встановлена у розмірі 3400 грн.

У поданій заяві про залишення позову без розгляду представник відповідача звертає увагу на те, що позивач був обізнаним про складання відносно нього оскаржуваної постанови, відмовився від її отримання та закрився в кімнаті, що підтверджується відеозаписом з нагрудної камери поліцейського. Таким чином, позивач повинен був усвідомлювати ще 24.01.2024, що він є особою, яка притягається до адміністративної відповідальності та вчиняти дії для захисту своїх прав, у тому числі знайомитися з адміністративними матеріалами, отримувати постанову про притягнення до відповідальності, оскаржувати її у визначений законом строк.

За таких обставин, позивачем було пропущено строк для звернення до суду, а тому позовну заяву слід залишити без розгляду.

На підставі ухвали суду від 21.03.2024 у задоволенні заяви відповідач про залишення позову без розгляду - відмовлено.

З урахуванням положень частини восьмої ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд справи проведено на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне.

24.01.2024 року поліцейським відділу поліції №1 (м.Мукачево) Мукачівського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області старшим сержантом поліції Олесінь І.І. було винесено постанову ЕГА №1305897 по справі про адміністративне правопорушення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 183 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с. 7).

В оскаржуваній постанові зазначено, що розглянувши матеріали адміністративної справи стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Україна, Закарпатська область, адреса проживання: АДРЕСА_1 , не працює, жебрак, поліцейський установив, що останній здійснив завідомо неправдивий виклик поліції, тобто адміністративне правопорушення, передбачене ст. 183 Кодексу України про адміністративні правопорушення та постановив притягнути його до адміністративної відповідальності і накласти адміністративне стягнення у вигляді штрафу 3400 грн. (а.с. 7)

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини по справі суд, передусім, виходить з наступного.

Згідно з частиною другою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною другою ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Кодексом України про адміністративні правопорушення (ст. 268) закріплено низку гарантій забезпечення прав суб`єктів, які притягаються до адміністративної відповідальності. В сукупності з наведеними конституційними нормами ці гарантії створюють систему процесуальних механізмів захисту вказаних осіб.

Висловлюючи свою правову позицію по відношенню до вищевказаних приписів чинного законодавства Конституційний Суд України в своєму рішенні (п. 4) від 22.12.2010 року 23-рп/2010 (справа за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 14-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху)) вказав, що конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (ст. 1, 3, ч. 2 ст. 19 Основного Закону України). Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (ч. 2 ст. 61); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ч. 3 ст. 62); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ч. 1 ст. 64). Адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Згідно з частиною другою статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Орган (посадова особа) при розгляді справи, зокрема, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи; (статті 245, 280 Кодексу); справа про адміністративне правопорушення розглядається відкрито, крім справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), та випадків, коли це суперечить інтересам охорони державної таємниці (частина перша статті 249); оцінка доказів ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності (стаття 252) тощо.

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи на предмет їх відповідності зазначеним судом положенням Основного Закону України, Кодексу України про адміністративні правопорушення та Кодексу адміністративного судочинства України суд приходить до наступного висновку.

Норми статті 183 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачають відповідальність за завідомо неправдивий виклик пожежно-рятувального підрозділу (частини), поліції, бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги або інших аварійно-рятувальних формувань.

Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері громадського порядку.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 183 Кодексу України про адміністративні правопорушення, полягає у завідомо неправдивому виклику пожежно-рятувального підрозділу (частини), поліції, бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги або інших аварійно-рятувальних формувань. Дії правопорушника спрямовані на зрив роботи таких служб, як пожежно-рятувального підрозділу (частини), поліції, бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги або інших аварійно-рятувальних формувань, що обслуговують газову, водопровідну, опалювальну, електричну та інші системи житлово-комунального господарства. Правопорушник викликає представника хоча б однієї з перерахованих у статті спеціальних служб нібито для надання допомоги, знаючи наперед про те, що в цьому немає ніякої необхідності.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю прямого умислу. Правопорушник, повідомляючи певну інформацію спеціальній службі, усвідомлює, що вона є неправдивою, і бажає даремного виїзду на місце виклику працівників цієї служби.

В контексті наведеного, слід зазначити, що обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення. Наявність події і складу правопорушення доводиться шляхом надання доказів (пункт 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

Позивач заперечує вчинення ним адміністративного правопорушення, вказаного в постанові, та зазначає, що він завідомо неправдивого виклику поліції не здійснював.

Відповідно до частини другої ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правовірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з яким закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

Слід зазначити, що в оскаржуваній постанові не зазначено доказів на підтвердження обставин вчинення позивачем адміністративного правопорушення за ст. 183 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а також факту наявності у позивача прямого умислу на здійснення завідомо неправдивого виклику працівників поліції. Крім того, оскаржувана постанова всупереч вимогам ст. 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не містить опису обставин, установлених під час розгляду справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та не заперечується відповідачем у відзиві, ОСОБА_1 , при здійсненні виклику працівників поліції, повідомляв про конфлікт між ним та дружиною, внаслідок чого у нього відсутній доступ до будинку/кімнати.

Таким чином, виклик поліції було здійснено з метою припинення побутового скандалу між позивачем та його дружиною та доступу до приміщення, а тому суб`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 183 Кодексу України про адміністративні правопорушення є відсутньою.

Поряд з цим, подані разом з відзивом на позов через систему «Електронний суд» чотири відеозаписи з нагрудної камери поліцейського не відображають відомостей про факт вчинення правопорушення, оскільки містять лише інформацію щодо певної процесуальної послідовності дій працівників поліції, які намагались встановити особу позивача для притягнення його до адміністративної відповідальності.

Крім того, відеофіксування правопорушення повинно відбуватися з моменту його виявлення і до його завершення. При цьому, подані відео перервані в часі між собою, а тому суд об`єктивно не може встановити чи було дотримано процедуру притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Кодексом України про адміністративні правопорушення встановлюється чітка стадійність притягнення особи до відповідальності: виявлення правопорушення, фіксація правопорушення, формування доказової бази (матеріалів справи), розгляд справи про адміністративне правопорушення. Тобто, поліцейський, як суб`єкт владних повноважень, використовуючи свої повноваження, повинен був зібрати докази, які б підтверджували наявність складу правопорушення, перед складанням постанови та відібранням пояснень від правопорушника роз`яснити його права, надати можливість заявити та розглянути клопотання.

В пункті 30 постанови Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 463/1352/16-а зазначено, що в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Як вбачається із поданих відповідачем відеозаписів, позивач у спілкуванні з поліцейськими допускав нецензурні висловлювання на їх адресу та адресу дружини, що могло свідчити про те, що в його діях міститься склад інших адміністративних правопорушень ніж склад того, за яке його було притягнуто до адміністративної відповідальності.

По відношенню до наведеного, слід зазначити, що розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється тільки в межах обставин, викладених у постанові. Орган, який розглядає справу про адміністративне правопорушення та суд, який переглядає оскаржувану постанову не наділений повноваженнями самостійно змінювати фактичні обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення та постанові, не має право пред`являти нових звинувачень, оскільки це буде вважатися порушенням права на захист (подібні висновки викладені у рішеннях ЄСПЛ у справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v. Russia», рішення від 30.05.2013, заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelinv.Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016).

Водночас, за результатами судового розгляду, слід констатувати, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду належних та допустимих доказів, для підтвердження наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбачено ст. 183 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме щодо наявності ознак суб`єктивної сторони правопорушення: прямого умислу особи на здійснення завідомо неправдивого виклику працівників поліції. Не містять матеріали справи також і пояснення дружини позивача, яка безпосередньо була свідком події та могла спростувати або підтвердити факти щодо конфлікту з чоловіком та виклику поліції.

Крім того, відповідачем не додано доказів, які б підтверджували дотримання процедури винесення спірної постанови працівником поліції.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст. 32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів:(п.45 Рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011 р., заява №21037/05;п,53 Рішення ЄСПЛ у справі « ОСОБА_3 проти України» від 15.10.2010 р., заява №38683/06; п.75 Рішення ЄСПЛ у справі «Огороднік проти України» від 05.05.2015 р., заява № 29644/10; п.52 Рішення ЄСПЛ у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013 р., заява №12167/04).

За таких обставин, постанова про адміністративне правопорушення не може оцінюватися судом в розумінні ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України у якості належного і допустимого доказу, що підтверджує факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 183 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оскільки заперечується позивачем, а інші докази, які б обґрунтовували вину позивача в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до приписів ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З урахуванням наведених фактичних обставин справи та приписів чинного законодавства, оскаржувана постанова підлягає скасуванню, у зв`язку з недоведеністю вини позивача належними та допустимими доказами, що виключає наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 183 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

За таких обставин справи, позовні вимоги підлягають задоволенню із скасуванням судом оскаржуваної за предметом позову постанови.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судові витрати по справі у сумі 605,60 гривень (судовий збір, а.с. 14) підлягають віднесенню на відповідача за рахунок бюджетних асигнувань відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 19, 61, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 5, 9, 19, 72 77, 246, 250, 255, 262, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.ст. 251, 252, 268, 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області,

УХВАЛИВ:

1. Позов ОСОБА_1 - задоволити.

2. Скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення ЕГА №1305897 від 24.01.2024 року.

3. Справу про адміністративне правопорушення закрити.

4. Стягнути з Головного управління Національної поліції в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суму 605,60 гривні (шістсот п`ять гривень 60 копійок) у відшкодування витрат по сплаті судового збору

5. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

6. Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Закарпатській області, м. Ужгород, вул. Ференца Ракоці, 13, .

Суддя В.В. Кость