Справа № 260/1076/24
Суддя: Калинич Я.М.
Дата ухвалення: 2024-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

19 березня 2024 рокум. Ужгород№ 260/1076/24

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Калинич Я.М., розглянувши в письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (88008, м. Ужгород, пл. Народна, буд. 4, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69005, м. Запоріжжя, проспект Соборний, буд. 158-Б, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 через представника адвоката Бору Юрія Володимировича, звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якій просить:

1. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 04.09.2023 року №13 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії по інвалідності.

2. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 період навчання з 01.09.1979 року по 19.07.1980 року в Хустському СМПТУ №10, періоди роботи протягом 1979 року, з 1983 року по 1987 рік в колгоспі «Іскра», період роботи з 05.05.1986 року по 26.11.2001 року в Вилоцькому деревообробному комбінаті та призначити пенсію по інвалідності з дати звернення з заявою про призначення пенсії (29.08.2023 року).

Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що у зв`язку з встановленням інвалідності він звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії по інвалідності, до якої було долучено всі необхідні документи. Однак, рішенням ГУ ПФУ в Запорізькій області №13 від 04.09.2023 року, за результатами розгляду таких йому було відмовлено за відсутності мінімально необхідного трудового стажу. При цьому до такого не було зараховано періоди навчання та роботи згідно трудової книжки. Вважає таке рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області протиправним у зв`язку з чим звернувся до суду.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) та встановлено відповідачам 15-денний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

29 лютого 2024 року до суду від відповідача 1 надійшли матеріали відмовної пенсійної справи ОСОБА_2 .

06 березня 2024 року до суду від Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві на позовну заяву представник відповідача 1 не погоджується з позовними вимогами та доводами, викладеними в адміністративному позові та в обґрунтування своїх заперечень зазначає наступне. Згідно відомостей, що вказані у рішенні ГУ ПФУ в Запорізькій області від 04.09.2023 року № 13 позивачу було відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, визначеного ч.1 ст.32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а саме - 15 років для осіб з інвалідністю III групи. При цьому до страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано такі період роботи: навчання з 01.09.1979 року по 19.07.1980 року, через невідповідність дати зарахування до СМПТУ, вказаній в довідці навчального закладу; періоди роботи протягом 1979 року, з 1983 року по 1987 рік, через неповне відображення в архівній довідці по-батькові працівника, так зазначено Ів., а згідно паспорту ОСОБА_3 ; період роботи з 05.05.1986 року по 26.11.2001 року - через відсутність сплати страхових внесків в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування.

Як слідує з матеріалів електронної пенсійної справи ОСОБА_1 станом на момент подання заяви про призначення пенсії досяг 60 років 10 м. 09 днів. Стаж після проведеного попереднього розрахунку склав 04 років 2 місяці 28 днів, що відповідно до вимог ст.32 Закону №1058 є недостатнім для призначення пенсії по інвалідності. Згідно попереднього прорахунку страхового стажу позивача зарахованими є період з 26.07.1980 р.-14.11.1980 р., строкова військова служба за період з 14.05.1981 - 24.05.1983 р. та періоди згідно персоніфікованого обліку 01.04.1999 по 31.10.2001 р. пропорційно сплаті страхових внесків та відпрацьованого часу.

18 березня 2024 року ГУ ПФУ в Запорізькій оласті через підсистему "Електронний суд" подало до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача 2 не погоджується з позовними вимогами та доводами, викладеними в адміністративному позові із аналогічних до відзиву відповідача 1 підстав .

Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з врахуванням положень ст.263 КАС України.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, матеріали відмовної пенсійної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 29.08.2023 року, у зв`язку зі встановленням ІІІ групи інвалідності, ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області із заявою про призначення пенсії по інвалідності, до якої долучив ряд правовстановлюючих документів, серед яких: трудова книжка серії НОМЕР_2 , виписка з акту огляду МСЕК №302003 від 08.06.2023, довідка КЗ «Хустський професійний ліцей» від 12.07.2023 року №221, атестат №3393, архівні довідки, видані Виноградівською міською радою 14.06.2023 року №Е-195/02.3.-04 та 21.06.2023 року за №10-20/442.

Вказана заява позивача, відповідно до принципу екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань, була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - ГУ ПФУ в Запорізькій області), яке рішенням №13 від 04.09.2023 року відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії по інвалідності у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого ст. 32 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Так, як вбачається з рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області №13 від 04.09.2023 до страхового стажу позивача не зараховано:

- період роботи згідно трудової книжки НОМЕР_2 від 01.08.1980, оскільки на титульній сторінці зазначено некоректно дату народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка має суттєві відмінності з датою в паспорті 20.10.1962. Частково періоди роботи враховано за даними персоніфікованого обліку. Для зарахування вищезазначених періодів необхідно до електронної справи долучити уточнюючи довідки. Період навчання з 01.09.1978 по 19.07.1980, оскільки в довідці від 12.07.2023 №221 дата наказу про зарахування 31.08.1922 більша дати вступу до учбового закладу 01.09.1973. Період навчання з 01 09.1986 по 06.07.1987, оскільки період навчання перетинається з періодом роботи;

- період роботи з 1979, з 1983 по 1987 в колгоспі «Іскра» не можливо зарахувати згідно архівної довідки, від 21.06.2023 №10-20/442, виданої архівним відділом Виноградівською міською радою Закарпатської області, оскільки в тексті зазначено по батькові скорочено Ів. особи, яке не відповідає даним паспорта ОСОБА_3 , В цій довідці не зазначено, що інших працівників з таким по батькові не значиться. Цей період можливо буде зарахувати за результатами проведеної перевірки;

- період роботи згідно трудової книжки з 05.05.1986 по 26.11.2001, оскільки за ці періоди відсутня сплата страхових внесків в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування індивідуальних відомостей про застраховану особу. Зарахування до страхового стажу вищезазначених періодів можливо за результатами перевірки про підтвердження стажу та документ про зміну прізвища заявника. Прийнято рішення відмовити ОСОБА_1 в призначенні пенсії по інвалідності відповідно до статті 32 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням органу Пенсійного фонду України, вважаючи його таким, що порушує передбачене законодавством право на пенсію, ОСОБА_1 звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Зі змісту ч. 3 ст. 23 Загальної Декларації прав людини, п. 4 частини першої Європейської соціальної хартії випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Питання виникнення та реалізації права громадян на пенсійне забезпечення врегульоване положеннями Законів України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 р. (далі - Закон №1788) та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058).

Статтею 1 Закону №1058-IV передбачено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону №1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

За змістом ч.1 ст.9 Закону №1058-IV, відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Спірні правовідносини в даній адміністративній справі виникли з приводу відмови органу Пенсійного фонду призначити позивачу пенсію по інвалідності.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону №1058, пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.

Згідно ч. 1 ст. 32 Закону №1058 передбачено, що особи, яким установлено інвалідність після досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, мають право на пенсію по інвалідності за наявності страхового стажу, зазначеного в абзаці першому частини першої статті 26 цього Закону, тобто не менше 15 років.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є особою з інвалідністю 3 групи, що підтверджується копією виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією №302003 від 08.06.2023, наявною в матеріалах справи.

Вирішуючи питання наявності у позивача права на призначення пенсії по інвалідності орган Пенсійного фонду України дійшов висновку про наявність у такого 04 років 02 місяців і 28 днів страхового стажу, що є недостатнім для призначення такої пенсії, відповідно до норм ч. 1 ст. 32 Закону №1058. При цьому, ГУ ПФУ в Запорізькій області не було зараховано до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання та окремі періоди його роботи згідно з наданою трудовою книжкою НОМЕР_2 від 01.08.1980 та архівною довідкою Виноградівської міської ради Закарпатської області від 21.06.2023 року №10-20/442.

Оцінюючи правомірність такого рішення органу Пенсійного фонду України, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону №1058 страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону №1058, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону №1058).

Згідно ст. 56 Закону №1788 до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Положеннями ст. 62 Закону №1788 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Вказане узгоджується також з положеннями п. 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 (далі Інструкція) та п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 (далі Порядок).

Відповідно до п. 2.2 Інструкції, до трудової книжки вносяться наступні відомості: про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіхи в роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Згідно п. 2.3 Інструкції записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення (2.4 Інструкції).

Вказане кореспондується також з положеннями Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.74 №162 (далі Інструкція №162) (що була чинна на момент видачі трудової книжки НОМЕР_2 ).

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що позивач при зверненні за призначенням пенсії подав до органів Пенсійного фонду України, в тому числі трудову книжку НОМЕР_2 , в якій вказано дату народження позивача 20 листопада 1962 року, в той час як відповідно до паспорту позивача № НОМЕР_3 датою народження ОСОБА_2 є 20 жовтня 1962 рік.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області №299/6213/23 від 10.01.2024 року встановлено факт належності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 трудової книжки НОМЕР_2 , дата заповнення 01.08.1980, заповненої на ім`я ОСОБА_1 .

Суд констатує, що рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області №299/6213/23 від 10.01.2024 року було прийняте після рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області від 04.09.2023 року №13.

Однак, суд також зазначає, що за загальним правилом відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій ця трудова книжка належить, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Отже, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, а тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії за віком.

Вказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, наведеним в постанові від 30 вересня 2021 року №300/860/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 20.11.1962 року містяться наступні записи:

Записи 1 та 2 з 01.09.1979 по 16.07.1980 роки навчання в Хустському ГСМПТУ 10 відповідно до атестату№3393;

Запис 3 - 28.07.1980 року прийнятий на роботу в Хустький завод технологічного обладнання слюсарем по третьому розряду в енерговідділ на підставі наказу №266-к від 25.07.80 р.

Запис 4 14.11.1980 року звільнений з роботи за ст.36 п.3 КЗпП УССР (призив у ряди радянської армії) на підставі наказу №499-к від 14.11.80 р.

У період з 14.05.1981 по 31.05.1983 роки служба в радянській армії

Запис 5 05.05.1986 прийнятий на роботу в республіканське виробниче об`єднання у збиральне відділення столярного цеху по ІІ розряду на підставі Наказу №19 від 05.05.1986 року.

Запис 6 - 01.02.1990 року кваліфікаційною комісією присвоєно ІІІ (третій) розряд станочника.

Запис 7 22.02.1990 року переведений оператором в цех №3.

Запис 8 26.11.2001 року звільнений з роботи за ст.36 ч.1 КЗпП України (угода сторін) на підставі наказу №246 від 26.11.01 року.

З приводу не зарахування до страхового стажу періоду навчання позивача з 01.09.1979 по 19.07.1980 роки суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Відповідно до пункту 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 8 Порядку № 637 період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання. За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження періоду навчання за денною формою здобуття освіти приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637, а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою.

Суд зазначає, що при обрахунку страхового стажу позивача не було зараховано період навчання позивача з 01.09.1979 по 16.07.1980 роки згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 від 01.08.1980 року , оскільки працівником, який заповняв трудову книжку неправильно указано місяць народження позивача, а довідка №221 від 12.07.2023 року видана в.о. директора Хустського професійного ліцею, яка була надана ОСОБА_1 на підтвердження такого навчання містила суперечності.

Так, на час первісного заповнення трудової книжки діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 №162.

Відповідно до п. 2.10, п. 2.17 Розділу 2 вказаної Інструкції у трудові книжки за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів наступних документів: в) про час навчання у вищих та середніх спеціальних навчальних закладах (включаючи і час роботи у студентських загонах, на виробничій практиці та при виконанні науково-дослідної госпдоговірної тематики), партійних школах, школах профруху та про час перебування в аспірантурі клінічної ординатури, крім випадків, зазначених у п. 2.15 цієї Інструкції.

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 Про трудові книжки робітників та службовців та даною Інструкцією.

Відповідно до пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 "Про трудові книжки робітників та службовців" встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 13 вказаної постанови "Про трудові книжки робітників та службовців" при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.

При цьому, відповідно до пункту 18 вказаної постанови відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.

Отже, з системного аналізу вказаних вище норм слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.

Так, як встановлено судом, позивачу не враховано до стажу період навчання згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 від 01.08.1980 з 01.09.1979 по 16.07.1980 р., оскільки у трудовій книжці неправильно вказано місяць народження позивача, Однак, суд зауважує, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудових книжок чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку, що в повній мірі узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові №687/975/17 від 21.02.2018.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Відповідач не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі №754/14898/15-а.

Суд констатує, що у довідці №221 від 12.07.2023 року виданій в.о. директором Хустського професійного ліцею дійсно зазначено, що ОСОБА_1 дійсно навчався в СМПТУ №10 м. Хуст на денній формі навчання з 01 вересня 1978 року, в той час зазначено, що Наказ на зарахування № 3-к від 31.08.1979 року.

Окрім того, суд звертає увагу відповідача 2 на те, що він, як уповноважений на призначення пенсії орган, може самостійно звертатися до підприємств з метою здійснення перевірки поданих заявником відомостей, достовірність яких ставиться під сумнів. Однак матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем 2 дій, що спрямовані на отримання будь-яких додаткових документів щодо підтвердження стажу позивача за період навчання з 01.09.1979 по 16.07.1980 роки, як і відсутні докази на підтвердження того, що дані трудової книжки позивача є хибними.

Крім цього, період навчання позивача підтверджується також довідкою виданою в.о. директора комунального закладу «Хустський професійний ліцей» Закарпатської обласної ради №342 від 12 вересня 2023 року відповідно до якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в тому, дійсно навчався в СМПТУ №10 м. Хуст на денній формі навчання з 01 вересня 1979 року (Наказ на зарахування № 3-к від 31.08.1979 року) по 19.07.1980 року (Наказ на випуск № 7-к від 19.07.1980) за професією слюсар-авторемонтник З розряду

Вказана інформація повністю співпадає із даними, які зазначені в трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 01.08.1980 року.

З огляду на встановлені судом обставини, на переконання суду, відповідач-2, протиправно відмовив позивачу у зарахуванні до його страхового стажу періоду навчання з 01.09.1979 по 16.07.1980 р.

З приводу вимоги позивача зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи протягом 1979 року, з 1983 року по 1987 рік в колгоспі «Іскра» суд зазначає наступне.

Позивач вважає, що відповідний стаж роботи підтверджується архівною довідкою Виноградівської міської ради Закарпатської області від 21.06.2023 року №10-20/442 .

Суд з такими доводами не погоджується, з огляду на таке.

Як встановлено статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1788, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 за №310.

Відповідно до пунктів 1, 2 Основних Положень трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.

До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних Положень).

Також слід відмітити про встановлений взірець трудової книжки колгоспника, відповідно до якого трудова книжка колгоспника містить окремі розділи: ІІІ "членство в колгоспі", де зазначаються відомості про прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі та причини такого припинення , відомості про документ, на підставі якого внесений запис; ІV "відомості про роботу" відомості про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, із зазначенням причин та відомості про документ, на підставі якого внесений запис; V "трудова участь у громадському господарстві" встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі, відомості про документ, на підставі якого внесений запис.

Отже, трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого взірця, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі). У випадку відсутності трудової книжки колгоспника або відповідних записів у ній, трудовий стаж колгоспника підтверджується довідкою господарства, в якому набуто стаж або довідкою правонаступника. В разі ліквідації господарства колгоспний стаж підтверджується довідками архівних установ.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок 637).

Відповідно до пункту 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку №637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Суд звертає увагу, що позивач не надав суду копію трудової книжки, у якій би містилися запис про трудову участь позивача в колгоспі протягом 1979 року та з 1983 по 1987 роки.

Разом з тим, архівна довідка від 21.06.2023 року №10-20/442 видана Виноградівською міською радою Закарпатської області, на яку посилається позивач не підтверджує факт прийняття до колгоспу позивача у 1979 році, з огляду на те, що у графі «Дата запису» зазначено 02.05.1980 року. Ба більше, щодо періоду роботи позивача з 1983 по 1987 року датою запису зазначено « 4153».

Тобто, вказана довідка містить суперечності, що позбавляє суд можливості встановити дату працевлаштування позивача до колгоспу.

Враховуючи наведене, суд вважає, що наданою позивачем довідкою не може бути підтверджено факт роботи позивача в колгоспі протягом 1979 року та у період з 1983 по 1987 роки.

З огляду на те, що трудова книжка колгоспника, яка є основним документом, що підтверджує трудовий стаж колгоспника у спірний період відсутня, а наданими позивачем документами не підтверджено спірний період роботи, такий не може бути зарахований до страхового стажу, що дає право на призначення пенсії, суд вважає необґрунтованими вимоги позивача у цій частині.

З приводу не зарахування відповідачем 2 періоду роботи позивача з 05.05.1986 по 26.11.2001 роки згідно трудової книжки № НОМЕР_2 від 01.08.1980 року суд зазначає наступне.

Відповідно до норм ч.1 ст.24 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі - Закон №1058-XV), страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з ч.3 зазначеної статті страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Порядок обчислення та сплати страхових внесків визначено у статті 20 Закону № 1058-XV.

Так, абз.1 ч.1 ст.20 Закону № 1058-XV передбачено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі

Відповідно до ч.2 зазначеної статті обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Згідно з ч.10 вищенаведеної статті Закону, якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Нормами ст.106 Закону № 1058-XV передбачено, що відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

З аналізу зазначених норм законодавства вбачається, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

При вирішенні спору суд враховує висновки щодо застосування норм права, що викладені у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 (справа № 208/6680/16-а), від 20.03.2019 (справа № 688/947/17), від 30.09.2019 (справа № 316/1392/16-а), від 27.05.2021 (справа 343/659/17) відповідно до яких, за загальним правилом, несвоєчасна сплата підприємством страхових внесків, за умови підтвердження роботи особи на такому підприємстві, отримання заробітної плати та утримання з неї єдиного соціального внеску, не повинна порушувати законні права та інтереси позивача, зокрема, порушувати його право на належне пенсійне забезпечення, оскільки обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до пенсійного фонду покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може позбавляти працівників права на зарахування періоду роботи до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі. Позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.

Крім того, відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку (в індивідуальних відомостях про застраховану особу - позивача (форма ОК-5) відомостей про сплату роботодавцем страхових внесків (єдиного внеску) для нарахування пенсії за спірний період не є підставою для позбавлення особи права на пенсію, оскільки остання не може нести за це відповідальність.

З огляду на наведене, суд зазначає, що несвоєчасна сплата підприємством страхових внесків, за умови підтвердження роботи особи на такому підприємстві, отримання заробітної плати та утримання з неї єдиного соціального внеску, не повинна порушувати законніправа та інтереси позивача, зокрема, порушувати його право на належне пенсійне забезпечення, оскільки обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до пенсійного фонду покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може позбавляти працівників права на зарахування періоду роботи до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі.

Позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії особи періодів її роботи на такому підприємстві.

Позбавлення працівника соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на підприємстві внаслідок невиконання підприємством обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України є неприпустимим та суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Вказані висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 535/1031/16-а, від 30.09.2019 у справі № 316/1392/16-а, від 27.03.2018 у справі № 208/6680/16-а (2а/208/245/16) /п.14/, від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, від 20.03.2019 у справі № 688/947/17, які, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Отже, оскільки працівник не може нести відповідальність у вигляді позбавлення права на включення періоду роботи до страхового стажу за порушення, яке вчинене роботодавцем - платником страхових внесків (єдиного внеску), орган Пенсійного фонду України протиправно не зарахував період роботи позивача з 05.05.1986 по 26.11.2001 роки до відповідного стажу, посилаючись на зазначені ним обставини, чим порушив право позивача на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Період роботи ОСОБА_1 у Вилоцькому деревообробному комбінаті також підтверджено архівною довідкою №Е-195/02.3.-04 від 14.06.2023 року виданою Берегіською районною військовою адміністрацією, яка не була взята до уваги Відповідачем 2 з огляду на те, що згідно особових нарахування заробітної плати за 1986-1991 року, архівного фонду 05.05.1986 по 26.11.2001 Вилоцькому деревообробному комбінаті значиться « ОСОБА_4 , 1962 г.р.» (російською).

Оскільки судом встановлено, що період роботи позивача на Вилоцькому деревообробному комбінаті з 05.05.1986 по 26.11.2001 не зарахований відповідачем з тих підстав, що за вказаний період відсутні відомості про сплату страхових внесків Вилоцьким деревообробним комбінатом, відтак такі дії відповідача є протиправними.

Щодо вимоги позивача призначити пенсію по інвалідності з дати звернення з заявою про призначення пенсії (29.08.2023 року) суд зазначає наступне.

Відповідно до п. п. 3, 4, 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправним та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо звернення позивача, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Виходячи із змісту заявлених позивачем вимог та висновків суду, в даному випадку слід застосувати положення статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме, обрати інший спосіб захисту, який необхідний для повного відновлення порушеного права.

Таким чином, з урахуванням дискреційних повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення/перерахунок пенсії або рішення про відмову у проведенні такого призначення, суд вирішив обрати інший спосіб захисту позивача та дійшов до висновку, що в даному випадку, слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області провести зарахування до страхового стажу позивача періодів навчання з 01.09.1979 по 16.07.1980 роки та роботи з 05.05.1986 по 26.11.2001 згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_2 від 01.08.1980 року та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії по інвалідності від 29.08.2023 року.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію по інвалідності задоволенню не підлягає, так як призначення пенсіє є дискреційними повноваженнями Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з вищевикладеним, з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судовий збір у розмірі 968,96 грн.

Керуючись ст.139, 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (88008, м. Ужгород, пл. Народна, буд. 4, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69005, м. Запоріжжя, проспект Соборний, буд. 158-Б, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову у призначенні пенсії по інвалідності ОСОБА_1 № 13 від 04.09.2023 року.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди навчання з 01.09.1979 по 16.07.1980 роки і роботи з 05.05.1986 по 26.11.2001 згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_2 від 01.08.1980 року та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії по інвалідності від 29.08.2023 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяЯ. М. Калинич