Справа № 400/717/24
Суддя: Ярощук В.Г.
Дата ухвалення: 2024-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2024 р. № 400/717/24
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Ярощука В.Г., розглянувши за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідачаДержавної судової адміністрації України, вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01021, територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, вул. Фалєєвська, 14, м. Миколаїв, Миколаївський район, Миколаївська область, 54001,
провизнання дій протиправними; зобов`язання вчинити певні дії; стягнення недоплачену судівську винагороду,

ВСТАНОВИВ:

26 січня 2024 року до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, Державної судової адміністрації України про:

визнання протиправними дії територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області щодо не нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за жовтень, листопад та грудень 2023 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01.01.2023 у розмірі 2684,00 грн;

зобов`язання територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області провести перерахунок, нарахування та виплату суддівської винагороди позивачу за жовтень, листопад та грудень 2023 року включно на підставі частин 2, 3, 4 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2023 року складає 2684,00 грн, з урахуванням надбавки за вислугу років від посадового окладу та встановленого коефіцієнту для відповідного суду з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті;

стягнення з територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області на користь позивача недоплачу суддівську винагороду за жовтень, листопад та грудень 2023 року;

зобов`язання Державної судової адміністрації України здійснити фінансування територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області коштів для проведення виплати позивачу недоплачену суддівську винагороду за жовтень, листопад та грудень 2023 року.

Позовні вимоги позивач умотивував тим, що територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області нараховувало і виплатило йому суддівську винагороду за жовтень-грудень 2023 відповідно до абзацу шостого статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», якими установлено, що у 2023 році прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, в розмірі 2102,00 гривні. Натомість територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, на переконання позивача, зобов`язане було визначати базовий розмір його посадового окладу судді у 2023 році від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який установлений абзацом четвертим статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», а саме: в розмірі 2684,00 гривні.

13.02.2024 Державна судова адміністрація України подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила суд у задоволені позову відмовити у повному обсязі. Свою позицію вона обґрунтувала тим, що:

норма частини третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є бланкетною, оскільки встановлює лише кількість прожиткових мінімумів для обчислення базового розміру посадового окладу судді місцевого суду, але не встановлює розміру прожиткового мінімуму, який необхідний для цього; тому необхідно звертатись до інших законів, які встановлюють розмір мінімальної заробітної плати; такі норми доповнюють частину третю статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і становлять єдину спеціальну норму, якою буде визначено розмір посадового окладу судді;

розпорядник бюджетних коштів має право здійснювати відповідні видатки, у тому числі пов`язані з виплатою заробітної плати, виключно в межах бюджетних асигнувань; Державна судова адміністрація України як головний розпорядник коштів в частині розпорядження бюджетними асигнуваннями з виплати грошового утримання суддів не наділена повноваженнями змінювати розмір бюджетних асигнувань на такі цілі.

У встановлений судом строк територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області правом на подання відзиву на позовну заяву, а позивач відповіді на відзив Державної судової адміністрації України не скористалися.

Натомість територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області подало до суду відзив на позовну заяву 06.03.2024, тобто поза межами встановленого судом строку. Клопотання про поновлення строків для подання відзиву на позовну заяву відповідач не заявив.

Тому вищевказану письмову заяву від 06.03.2024 територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області суд долучив до матеріалів справи не як відзив на позовну заяву, а як письмові пояснення.

У поясненнях від 06.03.2024 територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області заперечило проти позову і просило в його задоволенні відмовити в повному обсязі, умотивувавши свої доводи тим, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» запроваджено розрахункову величину для визначення базового розміру посадового окладу судді, яка на 01.01.2023 складала 2102,00 гривні.

У позовній заяві позивач заявив клопотання про витребування у територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області довідки (копії розрахункового листа) про нараховану та фактично виплачену йому суддівську винагороду за жовтень 2023 року.

29.01.2024 Миколаївський окружний адміністративний суд постановив ухвалу про відкриття провадження в адміністративній справі, про її розгляд за правилами загального позовного провадження, про призначення підготовчого засідання на 20.02.2024, а також про витребування в територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області:

а) довідки (копії розрахункового листа) про нараховану та фактично виплачену судді Центрального районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 суддівську винагороду за жовтень, листопад і грудень 2023 року;

б) копії кошторису Центрального районного суду міста Миколаєва на 2024 рік.

У встановлений судом строк територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області витребувані докази до суду не подало. Однак, у поясненнях від 06.03.2024 відповідач зазначив, що витребуваний судом кошторис на Центральний районний суд м. Миколаєва на 2024 рік окремо не затверджувався і не укладався, а був затверджений на місцеві суди Миколаївської області. До цих пояснень відповідач додав витяги з розрахункових листів про нараховану та фактично виплачену позивачеві суддівську винагороду за жовтень-грудень 2023 року.

У відзиві на позовну заяву від 13.02.2024 Державна судова адміністрація України заявила клопотання про залучення до участі у справі № 400/717/24 в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Міністерства фінансів України та Кабінету Міністрів України, за результатами розгляду якого Миколаївський окружний адміністративний суд 20.02.2024 постановив ухвалу про відмову в його задоволенні.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 20.02.2024 підготовче провадження у справі № 400/717/24 закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.03.2024.

У судове засідання 19.03.2024 сторони справи не прибули, про причини неявки суд не повідомили, хоча про дату, час і місце його проведення вони були належним чином повідомленні.

У зв`язку з цим судове засідання 19.03.2024 суд провів у письмовому провадженні та відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснював.

Розглянувши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

Відповідно до Указу Президента України від 11.03.2011 № 282/2011 «Про призначення суддів» строком на п`ять років на посаду судді Очаківського районного суду Миколаївської області призначено ОСОБА_1 .

Згідно з Указом Президента України від 26.09.2015 № 564/2015 «Про переведення суддів» позивача переведено на посаду Центрального районного суду міста Миколаєва.

Наказом Центрального районного суду міста Миколаєва від 08.10.2015 № 74-о/с його зараховано з 08.10.2015 до складу суддів цього ж суду.

Відповідно до Указу Президента України від 08.10.2018 № 340/2018 «Про призначення суддів» ОСОБА_1 призначено на посаду судді Центрального районного суду міста Миколаєва безстроково.

Зі змісту витягів з розрахункових листів про нараховану та фактично виплачену позивачеві суддівську винагороду ОСОБА_1 за жовтень-грудень 2023 року слідує, що його посадовий оклад судді у 2023 році обчислений із розрахункової величини для визначення базового розміру посадового окладу 2102,00 гривні.

Вважаючи, що відповідач зобов`язаний був нараховувати у жовтні-грудні 2023 року базовий розмір його посадового окладу судді від прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який установлений абзацом четвертим статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» (з 01.01.2023 2684,00 грн), а не в розмірі 2102,00 грн, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходив з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Відповідно до статті 8 Основного Закону України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 130 Конституції України закріплено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Отже, Основний Закон України містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що «розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій».

Відповідно до частини першої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон № 1402-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

У преамбулі Закону № 1402-VIII зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Статтею 4 Закону № 1402-VIII визначено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, розмір суддівської винагороди визначений Законом № 1402-VIII, який з огляду на свою назву, так і сферу правового регулювання, означену в преамбулі, є законом про судоустрій в значені частини другої статті 130 Конституції України.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 22.06.2023 у справі № 400/4904/21.

За частиною другою статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII (яка згідно з рішенням Конституційного Суду від 11.03.2020 № 4-р/2020 діє в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Частиною третьою статті 46 Конституції України встановлено, що пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. До працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого законом пенсійного віку.

У змісті наведеної норми Закону України «Про прожитковий мінімум» закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення відносно яких визначається прожитковий мінімум.

Статтею 4 Закону України «Про прожитковий мінімум» встановлено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Отже, Законом України «Про прожитковий мінімум» не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді».

Також цим Законом судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.

Абзацом п`ятим статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено з 01.01.2023 прожитковий мінімум на одну особу для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2102 гривні.

Натомість абзацом четвертим статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2684,00 гривні.

Відтак між нормами пункту 1 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII, з одного боку, і абзацом п`ятим статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», з іншого боку, наявна колізія щодо розміру прожиткового мінімуму, який підлягає застосуванню при визначенні базового розміру посадових окладів суддів місцевих судів.

У рішенні від 09.07.2007 № 6-рп/2007 Конституційний Суд України дійшов висновку, що зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, внесення змін до інших законів України, встановлення іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж передбачено законами України, не відповідає статтям 1, 3, частині другій статті 6, частині другій статті 8, частині другій статті 19, статтям 21, 22, пункту 1 частини другої статті 92, частинам першій, другій, третій статті 95 Конституції України.

У рішенні Конституційного Суду України від 18.06.2020 № 5-р (ІІ)/2020 наголошено на тому, що принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (lex posterior derogat priori) «закон спеціальний має перевагу над загальним» (lex specialis derogat generali) «закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість (абзац другий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення).

З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що у спірних правовідносинах застосуванню підлягають норми Закону № 1402-VIII, як спеціальні норми, а не норми Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», як загальні норми.

Отже, для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлений на 1 січня календарного року. Оскільки указана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, відповідач неправильно визначив розрахункову величину посадового окладу, застосувавши в розрахунку іншу величину, відмінну від тієї, що визначена спеціальним законом.

Заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди прожиткового мінімум для працездатних осіб, розміри якого встановлено на 01.01.2023 (2684,00 грн), на іншу розрахункову величину, яка Законом № 1402-VIII не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді 2102,00 грн) у січні 2023 року, на підставі відповідно абзацу п`ятого статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» є неправомірною.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.11.2021 у справі № 360/503/21, від 22.06.2023 у справі № 400/4904/21 та від 02.08.2023 у справі № 560/5597/22.

Відтак нарахування і виплата позивачу суддівської винагороди за жовтень-грудень 2023 року, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2102,00 грн, є протиправним.

Водночас з позовними вимогами немайнового характеру щодо зобов`язання відповідача провести перерахунок, нарахування та виплату позивачу суддівську винагороду за жовтень-грудень 2023 року, позов містить також вимогу майнового характеру, а саме: стягнути з територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області на користь позивача недоплачену суддівську винагороду за жовтень-грудень 2023 року.

З цього приводу суд наголошує на тому, що виконання відповідачем немайнової вимоги щодо проведення перерахунку, нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за жовтень-грудень 2023 року, так і майнової вимоги позивача про стягнення на його користь недоплаченої суми суддівської винагороди за грудень-жовтень 2023 року матиме один і той же юридичний наслідок: отримання позивачем недоплаченої суми суддівської винагороди за відповідний період.

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Однак, у позовній заяві позивач не зазначив, який розмір, на його думку, недоплаченої суми суддівської винагороди необхідно стягнути. Жодних розрахунків цієї суми він суду не надав.

Не надали відповідних даних також і відповідачі.

Таким чином, за наявними матеріалами справи у суду відсутня можливість самостійно визначити розмір протиправно недоплаченої суми суддівської винагороди позивачу за жовтень-грудень 2023 року.

Відтак суд прийшов до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області на користь позивача недоплаченої суми суддівської винагороди за жовтень-грудень 2023 року, а також про допуск до негайного виконання рішення суду, задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог позивача про проведення нарахування та виплату йому суддівської винагороди з утриманням з нього передбачених законом податків і обов`язкових платежів, суд зазначає таке.

Підпунктом 163.1.2 пункту 163.1 статті 163 Податкового кодексу України встановлено, що об`єктом оподаткування податку на доходи фізичних осіб резидента є доходи з джерела їх походження в Україні, як остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).

Таким чином, суддівська винагорода відноситься до об`єктів оподаткування податку на доходи фізичних осіб.

Відповідно до підпункту 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

Відтак територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області є податковим агентом щодо податку на доходи фізичних осіб, зокрема, на суддівську винагороду відповідних суддів.

Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Податок сплачується (перераховується) до відповідного бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки, небанківські надавачі платіжних послуг приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання платіжної інструкції на перерахування цього податку до відповідного бюджету або платіжної інструкції на зарахування коштів у сумі цього податку на єдиний рахунок, визначений статтею 351 цього Кодексу (підпункт 168.1.2 пункту 168.1 статті 168 ПК України).

Таким чином, нарахування та виплата позивачу недоплаченої суддівської винагороди має бути здійснена із одночасною сплатою передбачених законодавством податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Оскільки право на захист є самостійним суб`єктивним правом, яке виникає у суб`єкта лише в момент його порушення або оспорювання, тому захист порушених прав, свобод та інтересів особи є похідним, тобто передбачає наявність встановленого факту їх порушень, при цьому суд не здійснює превентивного захисту.

Отож суд прийшов до висновку, що позовні вимоги щодо утримання з відповідних сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті є передчасними і задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог позивача до Державної судової адміністрації суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 11.03.2010 № 7-рп/29 (справа про фінансове забезпечення діяльності судів) положення частини першої статті 130 Конституції України, а саме: «У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів», треба розуміти так, що Кабінет Міністрів України зобов`язаний у проекті закону про Державний бюджет України передбачити окремими рядками видатки для кожного суду всіх юрисдикцій і рівнів в достатніх для здійснення правосуддя обсягах, а Верховна Рада України законом повинна визначити такі видатки у Державному бюджеті України.

Згідно з частиною сьомою статті 148 Закону № 1402-VIII видатки на утримання судів у Державному бюджеті України не можуть бути скорочені в поточному фінансовому році.

Суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (стаття 149 Закону № 1402-VIII).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 148 Закону № 1402-VIII функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює Державна судова адміністрація України щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України.

Пунктами 3 і 4 частини п`ятої статті 22 Бюджетного кодексу України (далі БК України) встановлено, що головний розпорядник бюджетних коштів:

отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет); приймає рішення щодо делегування повноважень на виконання бюджетної програми розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та/або одержувачами бюджетних коштів, розподіляє та доводить до них у встановленому порядку обсяги бюджетних асигнувань;

затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством.

Відповідно до пункту 30 частини першої статті 2 БК України кошторис основний плановий фінансовий документ бюджетної установи, яким на бюджетний період встановлюються повноваження щодо отримання надходжень і розподіл бюджетних асигнувань на взяття бюджетних зобов`язань та здійснення платежів для виконання бюджетною установою своїх функцій та досягнення результатів, визначених відповідно до бюджетних призначень.

Згідно з частинами першою і другою статті 23 БК України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Таким чином, видатки для кожного місцевого суду загальної юрисдикції повинні бути встановленні окремим рядком Закону України про Державний бюджет України на відповідний рік і головним розпорядником бюджетних коштів за ними є Державна судова адміністрація України, яка затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Водночас у кошторисі окремого суду встановлюються повноваження щодо розподілу бюджетних асигнувань на взяття бюджетних зобов`язань та здійснення платежів для виконання судом своїх функцій у межах, встановлених в окремому рядку для цього суду Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік.

У Державною судової адміністрації України відсутні повноваження щодо збільшення бюджетних асигнувань місцевих судів загальної юрисдикції за загальним фондом понад межі, встановлені Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік.

Отож у Державної судової адміністрації України відсутні повноваження щодо збільшення бюджетних асигнувань для територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, який виконує функцію розпорядника коштів щодо Казанківського районного суду Миколаївської області, в більшому розмірі, ніж це передбачено у Законі України про Державний бюджет України на відповідний рік. Таке збільшення бюджетних асигнувань буде протиправним.

Відповідно до додатка № 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» видатки на оплату праці за загальним фондом Державного бюджету України на 2024 рік для територіального управління Державної судової адміністрації в Миколаївській області, не враховуючи Миколаївський окружний господарський суд і Миколаївський окружний адміністративний суд, встановлені у розмірі 267154900,00 гривень.

Згідно з Кошторисом на 2024 рік територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, затвердженого т.в.о голови Державної судової адміністрації 05.01.2024, бюджетні асигнування територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області на оплату праці (код 211) за загальним фондом на 2024 рік встановлені також у розмірі 267154900,00 гривень.

Отже, Державна судова адміністрація України затвердила для територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області бюджетні асигнування на 2024 рік на оплату праці в розмірі, який встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», тобто в повному обсязі.

Відтак позовні вимоги позивача до Державної судової адміністрації України задоволенню не підлягають.

З огляду на вищевикладене, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», а також він не поніс документально підтверджених судових витрат, пов`язаних з розглядом цієї справи в суді. Тому розподіл судових витрат у порядку статті 139 КАС України суд не здійснював.

Керуючись статтями 22, 139, 241-246, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) до територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області (вул. Фалєєвська, 14, м. Миколаїв, Миколаївський район, Миколаївська область, 54001; ) і Державної судової адміністрації України (вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601; ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області щодо ненарахування та невиплати судді Центрального районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 суддівської винагороди за жовтень, листопад та грудень 2023 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01.01.2023 у розмірі 2684 (Дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) гривні 00 копійок.

3. Зобов`язати територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області (вул. Фалєєвська, 14, м. Миколаїв, Миколаївський район, Миколаївська область, 54001; ) провести перерахунок, нарахування та виплату суддівської винагороди за жовтень, листопад і грудень 2023 року судді Центрального районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на підставі частин другої та третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2023, а саме: в сумі 2684 (Дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) гривні 00 копійок, з урахуванням раніше виплачених сум.

4. У задоволені решти позовних вимог відмовити.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

6. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.Г.Ярощук

Рішення складено в повному обсязі 19 березня 2024 року