Справа № 120/17943/23
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2024-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

18 березня 2024 р. Справа № 120/17943/23

Вінницький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Дончика Віталія Володимировича, розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

в с т а н о в и в :

30.11.2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, у якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області №93 від 19.10.2023 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком;

- зобов?язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до стажу ОСОБА_1 період роботи, зазначений в трудовій книжці НОМЕР_1 від 23.04.1992 року, а саме з 25.12.1991 року по 03.07.2000 року в колективному сільськогосподарському товаристві імені Ілліча у с.Васюківка, Бахмутський (раніше Артемівський) район, Донецька область;

- зобов?язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.10.2023 року про призначення пенсії за віком.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що 01.05.2023 року вона звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії за віком.

За результатами розгляду заяви, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №93 від 19.10.2023 року відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю страхового стажу роботи.

Вважаючи таке рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернулася з цим адміністративним позовом до суду.

Ухвалою суду від 05.12.2023 року даний адміністративний позов залишено без руху та встановлено строк з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків, зазначених у мотивувальній частині ухвали.

У зазначений строк позивач вимоги вказаної ухвали суду про залишення позовної заяви без руху виконав.

Ухвалою суду від 18.12.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній адміністративній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін відповідно до ст. 262 КАС України. Даною ухвалою також надано відповідачу строк на подання відзиву.

11.01.2024 року представник Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області подала відзив, у якому вказала, що страховий стаж ОСОБА_1 склав 21 рік 11 місяців 29 днів, чого недостатньо для призначення пенсії за віком в 60 років.

Виходячи із зазначеного, на думку відповідача 1, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області прийнято правомірне та обгрунтоване рішення про відмову у призначенні пенсії від 19.10.2023 року з огляду на відсутність необхідної тривалості страхового стажу.

З огляду на викладене, представник відповідача1 вважає, що підстави для задоволення даного адміністративного позову відсутні.

16.01.2024 року позивач подала відповідь на відзив, у якій просить задовольнити позовні вимоги.

27.02.2024 року представник Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області подала відзив, у якому зазначає, що за принципом екстериторіальності заява позивача від 12.10.2023 року розглянута відповідачем2 та прийнято рішення від 19.10.2023 року № 93 про відмову у призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи 30 років, передбаченого ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Також представник відповідача2 вказала, що загальний порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях затвердженою постановою Держкомпраці СРСР №162 від 20.06.1974 року та порядок ведення трудових книжок колгоспників регулювався Положенням про порядок видачі та ведення трудових Постановою ради міністрів СССР № 310 від 21.04.1975 року.

З огляду на викладене, представник відповідача2 вважає, що підстави для задоволення даного адміністративного позову відсутні.

Ухвалою суду від 28.02.2024 року в задоволенні клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та проведення судового засідання в режимі відеоконференції - відмовлено.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив наступне.

12.10.2023 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За принципом екстериторіальності зазначена заява розглядалася Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області.

19.10.2023 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області прийнято рішення № 93 про відмову у призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи 30 років, передбаченого ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

В рішенні вказано, що вік заявниці становить 60 років.

Страховий стаж особи становить 21 рік 11 місяців 29 днів.

До страхового стажу не зараховано:

- період роботи з 05.08.1981 року по 27.10.1984 року згідно з трудовою книжкою від 05.08.1981 року серії НОМЕР_2 , оскільки запис про звільнення не завірений печаткою;

- період роботи в колгоспі з 25.12.1991 року по 07.03.2000 року згідно з трудовою книжкою від 23.04.1992 року НОМЕР_1 , оскільки в розділах про трудову діяльність в громадському господарстві не зазначено документи, на підставі яких внесені записи, їх дата і номер, інформація не завірена підписом відповідальної особи та печаткою підприємства.

Додатково у рішенні вказано, що для зарахування до страхового стажу:

- періоду роботи з 05.08.1981 року по 27.10.1984 року необхідно надати уточнюючу довідку про роботу, видану на підставі первинних документів та довідку про реорганізацію;

- періоду роботи в колгоспі з 25.12.1991 року по 07.03.2000 року необхідно надати уточнюючу довідку про встановлений мінімум трудової участі та фактичну тривалість роботи, видану на підставі первинних документів за час виконання роботи.

Позивач вважає вказане рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а тому звернувся до суду з цим позовом за захистом своїх прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Спірні правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Частиною першою статті 26 Закону №1058-IV визначено умови призначення пенсії за віком, відповідно до якої особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

На підставі частини 1 статті 44 Закону № 1058-ІV, заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Закон України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 року (далі - Закон № 1788-XII) відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Відповідно до ч.1 ст. 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно із ч.2 ст. 56 Закону №1788-ХІІ при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Згідно з приписами статті 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На час первинного заповнення трудової книжки позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 року № 162 (далі - Інструкція № 162).

Відповідно до пункту 1.2 Інструкції № 162 прийом на роботу без трудової книжки не допускається.

Згідно пунктів 2.2, 2.3 Інструкції № 162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Згідно п.2 постанови Ради Міністрів СРСР від 21 квітня 1975 року №310 "Про трудові книжки колгоспників" трудова книжка колгоспника являється основним документом про трудову діяльність членів колгоспу. Так, відповідно до статей 3, 48 Примірного статуту колгоспників, прийнятого ІІІ Всесоюзним з`їздом колгоспників 27.11.1969, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 28.11.1969, громадяни СРСР приймались в члени колгоспу на підставі заяви, яка розглядалася спочатку правлінням колгоспу, після чого прийом у члени колгоспу проводиться загальними зборами колгоспників за поданням правління. Допускається залучення на роботу за трудовими договорами фахівців та інших працівників з боку лише в тих випадках, коли в колгоспі немає відповідних фахівців або коли сільськогосподарські та інші роботи не можуть бути виконані в необхідні терміни силами колгоспників (стаття 24 Примірного статуту 1969 року).

Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 за №310, та чинних на час розгляду справи (надалі по тексту також - Основні Положення).

Відповідно до пунктів 1, 2 Основних Положень трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.

До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних Положень).

Згідно з пунктом 6 Основних Положень всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.

Трудова книжка колгоспника містить окремі розділи: ІІІ "членство в колгоспі", де зазначаються відомості про прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі та причини такого припинення , відомості про документ, на підставі якого внесений запис; ІV "відомості про роботу" - відомості про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, із зазначенням причин та відомості про документ, на підставі якого внесений запис; V "трудова участь у громадському господарстві" - встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі, відомості про документ, на підставі якого внесений запис.

Відповідно до пункту 8 Основних Положень, трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки.

Отже, трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого взірця, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі).

У межах спірних правовідносинах позивачем заявлено позовні вимоги щодо наступних періодів трудової діяльності з 25.12.1991 року по 03.07.2000 року.

Як вбачається з трудової книжки колгоспника НОМЕР_1 від 23.04.1992 року, позивач з 25.12.1991 року по 03.07.2000 року працювала колективному сільськогосподарському товаристві імені Ілліча у с.Васюківка, Бахмутський (раніше - Артемівський) район, Донецька область. У розділі «Трудова учвсть в суспільному господарстві» трудової книжки колгоспника наявні наступні записи про прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в громадському господарстві та виконання річного мінімуму трудової участі у громадському господарстві, а саме:

- за 1991 рік річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 6, річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 6;

- за 1992 рік річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 240, річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 306;

- за 1993 рік річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 240, річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 307;

- за 1994 рік річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 240, річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 306;

- за 1995 рік річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 240, річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 297;

- за 1996 рік річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 240, річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 311;

- за 1997 рік річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 240, річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 294;

- за 1998 рік річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 280, річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 310;

- за 1999 рік річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 280, річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 304;

- за 2000 рік річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - , річний мінімум трудової участі в громадському господарстві - 124.

Окрім того, у вказаній трудовій книжці колгоспника містяться записи про суми нарахування за рік.

Так, відповідачем2 в оскаржуваному рішенні та у відзиві зазначено, що підставою для відмови в зарахуванні до страхового стажу періоду роботи з 25.12.1991 року по 03.07.2000 року слугувало те, що оскільки в розділах про трудову діяльність в громадському господарстві не зазначено документи, на підставі яких внесені записи, їх дата і номер, інформація не завірена підписом відповідальної особи та печаткою підприємства.

Суд критично ставиться до зазначеної позиції відповідача, оскільки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 09.08.2019 у справі № 654/890/17 та від 21.02.2018 у справі №687/975/17.

Більше того, суд зауважує, що відповідно до п. 4.2 Порядку підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 10.11.2006 № 18-1, орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

За приписами пункту 3 статті 44 Закону № 1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Порядком № 22-1 передбачено, що у необхідних випадках посадовими особами територіальних органів Пенсійного фонду України надається допомога щодо одержання відсутніх у особи документів для призначення пенсії.

Отже, пенсійний орган, у разі виникнення в нього сумнівів щодо записів у трудовій книжці позивача та недостатності відомостей про роботу, наділений правом перевірити та витребувати їх, однак цим правом не скористався. Крім того, при зверненні позивача за пенсією відповідач не надав останньому допомогу в одержанні відсутніх у нього документів, що є обов`язком відповідача.

Однак відповідачем не здійснено жодних дій, спрямованих на отримання відомостей, додаткових документів, на підставі яких можна було б додатково підтвердити стаж позивача.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30.09.2019 у справі №638/18467/15-а.

Також суд вважає зазначити, що безпідставною є і вимога відповідача про надання уточнюючої довідки про встановлений мінімум трудової участі та фактичну тривалість роботи.

Суд звертає увагу, що законодавець пов`язує необхідність підтвердження трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки, відповідних записів у ній, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи за певні періоди роботи.

Разом з цим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що дані трудової книжки колгоспника НОМЕР_1 від 23.04.1992 року містять неправдиві або недостовірні відомості, і ця обставина не спростована відповідачем.

Як уже зазначалось судом, при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

При цьому, права позивача у спірних правовідносинах порушені саме рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області №93 від 19.10.2023 року про відмову у призначені пенсії за віком позивачу, а відтак суд приходить до висновку про визнання такого рішення протиправним та скасування його.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відмовляючи зараховувати періоди роботи позивача з 25.12.1991 року по 03.07.2000 року до страхового стажу, відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а тому з метою відновлення порушеного права, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача1 зарахувати до страхового стажу позивача вказаних періодів її роботи та зобов?язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.10.2023 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні.

Поряд з цим, суд зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин 1, 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, про наявність підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Згідно ч.1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки спір виник у зв`язку із прийняттям відповідачем2 спірного рішення, тому сплачений при зверненні до суду судовий збір, належить стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 19.10.2023 року №93 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи з 25.12.1991 року по 03.07.2000 року та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.10.2023 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три гривень шістдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (вул. Гната Чекірди, 10, м. Хмельницький, 29013, код ЄДРПОУ 21318350).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач1: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, )

Відповідач2: Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (вул. Гната Чекірди, 10, м. Хмельницький, 29013, код ЄДРПОУ 21318350)

Суддя Дончик Віталій Володимирович