Справа № 300/3439/20
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2024-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

19 березня 2024 року

м. Київ

справа № 300/3439/20

адміністративне провадження № К/990/7880/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,

суддів - Єресько Л.О., Соколова В.М.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2023 року про відмову у перегляді за виключними обставинами постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської обласної прокуратури про стягнення матеріальної шкоди,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Івано-Франківської обласної прокуратури про стягнення матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу, визначеного за частиною третьою статті 81 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII), завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України», що визнані неконституційними, за період з 01 липня 2015 року до 30 квітня 2020 року.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року адміністративний позов було задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Івано-Франківської обласної прокуратури, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті заробітної плати ОСОБА_1 з 26 березня 2020 року у порядку та у розмірах, передбачених статтею 81 Закону №1697-VII; зобов`язано Івано-Франківську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити заробітну плату ОСОБА_1 з 26 березня 2020 року до 30 квітня 2020 року у порядку та в розмірах, передбачених статтею 81 Закону №1697-VII. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2022 року апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної прокуратури задоволено, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року скасовано у частині задоволення позову та прийнято у цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

19 жовтня 2023 року до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2022 року у справі №300/3439/20 за виключними обставинами, у якій заявник просив скасувати цю постанову суду апеляційної інстанції, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року залишити без змін.

Приводом для звернення до суду із цією заявою ОСОБА_1 зазначив Рішення Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року №8-р (II)/2023 у справі за конституційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 щодо конституційності абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX (щодо винагороди прокурора як гарантії його незалежності) (далі - Закон №113-ІХ).

Восьмий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 12 грудня 2023 року відмовив у задоволенні цієї заяви.

Суд апеляційної інстанції, дотримуючись існуючої правової позиції щодо перегляду судових рішень, які набрали законної сили, з підстави, передбаченої у пункті 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), викладеної у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у справі № 808/1628/18, ухвалах від 21 та 22 грудня 2022 року у справах №140/2217/19, №805/1312/16-а та в постанові від 07 липня 2023 року у справі №818/1793/18, керувався тим, що постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2022 року у справі №300/3439/20, про перегляд якої за виключними обставинами просить позивач, є судовим рішенням, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог, отже, це судове рішення не підлягає примусову виконанню, тому - у значенні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України - не може переглядатися за виключними обставинами.

29 лютого 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2023 року про відмову у перегляді за виключними обставинами постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2022 року у справі №300/3439/20, в якій скаржник просить цю постанову скасувати, а справу направити на новий розгляд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно із частиною першою статті 13 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 328 КАС України у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду апеляційної інстанції, зокрема, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Вирішуючи питання щодо можливості відкриття касаційного провадження, Верховний Суд, проаналізувавши характер спірних правовідносин, зміст оскаржуваних судових рішень і доводи касаційної скарги, дійшов таких висновків.

Відповідно до положень статті 361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є:

1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане;

2) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні кримінального правопорушення, внаслідок якого було ухвалено судове рішення;

3) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом.

При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Відповідно до частини першої статті 91 Закону України від 13 липня 2017 року №2136-VIII «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Частиною другою статті 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Конституційний Суд України у Рішенні від 24 грудня 1997 року № 8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій), вказав на те, що: «частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.».

У Рішенні від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року №2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України зазначив таке: «незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.».

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України «Про чинність Закону України «Про Рахункову палату», офіційного тлумачення положень частини другої статті 150 Конституції України, а також частини другої статті 70 Закону України «Про Конституційний Суд України» стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) від 14 грудня 2000 року (справа№1-31/2000) визначено, що рішення Конституційного Суду України мають пряму дію.

Таким чином, аналіз норм розділу ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року №2136-VIII дає підстави дійти висновку про те, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення Конституційним Судом України, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.

Тобто рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

Відповідний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 листопада 2020 року №4819/49/19.

Як слідує з резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року №8-р (II)/2023 друге речення абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-IX, визнане неконституційним, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, згідно зі статтею 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» зазначене правове положення втратило чинність та, відповідно, не підлягає застосуванню з 13 вересня 2023 року - з дня ухвалення Конституційним Судом України названого Рішення, що також прямо у ньому визначено.

Варто додати також, що встановлена Конституційний Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення передовсім як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням у справі.

Відповідний правовий висновок викладено в ухвалах Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року у справі №140/2217/19, від 22 грудня 2022 року у справі №805/1312/16-а та в ухвалах Верховного Суду, в яких Верховний Суд розглядав заяви позивачів про перегляд за виключними обставинами постанов Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13 квітня 2023 року у справі №600/1450/20-а, від 27 квітня 2023 року у справі №240/35883/21, від 03 травня 2023 року у справі №420/4572/20.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Окрім цього, із змісту імперативних приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України слідує, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи може бути підставою для перегляду рішення за виключними обставинами виключно, якщо рішення суду ще не виконане.

У випадку, що є предметом дослідження, рішення не може вважатися невиконаним в контексті приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, оскільки є рішенням, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову відмовлено та не передбачає примусового виконання.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2022 року у справі №300/3439/20.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року у справі №140/2217/19, від 22 грудня 2022 року у справі №805/1312/16-а та в ухвалах Верховного Суду від 13 квітня 2023 року у справі №600/1450/20-а, від 27 квітня 2023 року у справі №240/35883/21, від 03 травня 2023 року у справі №420/4572/20.

В свою чергу, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень частини 5 статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.

Отже, Верховний Суд констатує, що апеляційний суд, дійшовши висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про перегляд рішення за виключними обставинами, правильно застосував положення пункту 1 частини четвертої статті 368 КАС України, що є очевидним, а доводи касаційної скарги не викликають сумніву щодо застосування чи тлумачення зазначених норм процесуального права.

Наведені скаржником мотиви щодо незгоди з усталеною правовою позицією Верховного Суду та потребою відступити від згаданих вище висновків на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України, колегія суддів відхиляє, оскільки наразі предметом оскарження є ухвала апеляційного суду, а не судове рішення, передбачене частиною першою статті 328 КАС України.

Відповідно до пункту 5 частини першої, частини другої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 248, 328, 333 КАС України,

УХВАЛИВ

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2023 року про відмову у перегляді за виключними обставинами постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської обласної прокуратури про стягнення матеріальної шкоди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач суддіА.Г. Загороднюк Л.О. Єресько В.М. Соколов