Справа № 280/8232/23
Суддя: Головко О.В.
Дата ухвалення: 2024-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 березня 2024 року м. Дніпросправа № 280/8232/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Головко О.В. (доповідач),

суддів: Суховарова А.В., Ясенової Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 08 грудня 2023 року (суддя Богатинський Б.В., повний текст рішення складено 08.12.2023) в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати протиправним та скасувати рішення командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 , яке оформлено листом № 1643/6109 від 22 вересня 2023 року, яким визнано недостатність підтверджуючих матеріалів для звільнення з військової служби позивача, згідно з абз. 13 пп. г) п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років); зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт позивача про звільнення з військової служби на підставі абз. 13 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», з урахуванням Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 08 грудня 2023 року позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Зазначає, що до рапорту позивач не надав належно оформлені документи, а тому відмова в звільненні є правомірною.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 23.08.2022 проходив військову службу в зв`язку з мобілізацією у Військовій частині НОМЕР_1 , з 11.05.2022 зарахований на всі види забезпечення.

ОСОБА_1 11.08.2023 було складено на ім`я командира Військовій частині НОМЕР_1 рапорт про звільнення з військової служби відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в зв`язку з перебуванням на його утримання трьох малолітніх дітей.

Листом за підписом командира ВЧ НОМЕР_1 від 22.09.2023 за № 1643/6109 повідомлено ОСОБА_1 , що наданий перелік документів не достатній для звільнення за вказаною в рапорті підставою, в зв`язку з чим військовослужбовець не підлягає звільненню.

ОСОБА_1 вважає таке рішення протиправним, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції зазначає, що статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Статтею 3 названого Закону передбачено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Пунктом 2 Положення передбачено, що громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України в добровільному порядку або за призовом.

За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Пунктом 7 Положення встановлено, що військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

Згідно з пунктом 225 Положення № 1153/2008 звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Пунктом 233 Порядку встановлено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що позивач має право на звільнення зі служби за наявності обґрунтованих підстав, передбачених пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подавши відповідний рапорт командиру військової частини, в якій проходить службу.

Вказана вимога була дотримана позивачем.

Натомість, відповідачем при прийняття оскаржуваного рішення не дотримано вимог чинного законодавства в частині належного його обґрунтування. Загальне зазначення командиром ВЧ НОМЕР_1 про недостатність поданих документів вступає в конфлікт з принципом юридичної визначеності, адже в такому випадку особа позбавлена розуміння які саме документи мають бути подані додатково задля позитивного вирішення питання, поставленого в рапорті. Позбавлення позивача права бути обізнаним про обґрунтовані підстави відмови в задоволенні рапорту унеможливлює усунути встановлені недоліки, що тягне за собою порушення його права та законних інтересів.

Колегія суддів не приймає доводи апелянта щодо неналежного оформлення позивачем копій документів, як такі, що підтверджують правомірність прийняття оскаржуваного рішення, адже, як зазначено вище, відповідні вичерпні підстави, з посиланням на норми чинного законодавства, мали бути зазначені в самому рішенні, яке є предметом оскарження в даній справі.

Також колегія суддів не знаходить обґрунтованими доводи відповідача, що поза увагою суду залишилися ті обставини, що позивач та діти мають різне місце проживання, а також інші обставини, які свідчать про не підтвердження утримання позивачем трьох неповнолітніх дітей.

Суд апеляційної інстанції доходить висновку, що в контексті спірних правовідносин суд першої інстанції вірно зосередився на вимогах ч. 2 ст. 2 КАС України, якою визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Встановивши, що оскаржуване рішення командира Військової частини НОМЕР_1 не відповідає таким принципам, суд першої інстанції обґрунтовано та вірно зобов`язав відповідача повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі абз. 13 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». При цьому суд не допустив необґрунтоване втручання в дискреційні повноваження відповідача щодо звільнення військовослужбовця з військової служби.

Враховуючи сукупність наведених обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 08 грудня 2023 року в адміністративній справі № 280/8232/23 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з 19 березня 2024 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених статтею 328 КАС України.

Повна постанова складена 19 березня 2024 року.

Головуючий - суддя О.В. Головко

суддя А.В. Суховаров

суддя Т.І. Ясенова