Справа № 380/2433/22
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2024 року м. Львівсправа № 380/2433/22

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (Позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) (Відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні;

- зобов`язати Західне регіональне управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 16 лютого 2019 року до дня фактичного розрахунку 21 грудня 2021 року терміном 1040 календарних днів у сумі 155225,88 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що оскільки відповідач не провів з ним під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, а здійснив такий лише 22 грудня 2021 року, виплативши на виконання рішень суду у справі № 380/12109/21 індексацію грошового забезпечення в розмірі 85907,81 грн, то він відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України (далі також КЗпП України) має право на виплату середнього грошового забезпечення за весь час затримки такого розрахунку, сума якого, визначена відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», з урахуванням принципу співмірності становить 155225,88 гривень.

Зважаючи на вищенаведене, адміністративний позов просить задовольнити повністю.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що позивач звернувся з цим позовом до суду із пропуском установленого частиною п`ятою статті 122 КАС України місячного строку.

По суті спору відповідач зазначає, що позивач вже звертався з позовом до суду про стягнення із Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 лютого 2019 року по 02 квітня 2020 року (справа № 380/5/20), і у цій справі судом ухвалено рішення, яке набрало законної сили та виконано відповідачем. Жодним законом чи підзаконним актом не визначено подвійної відповідальності за вчинене порушення, в тому числі й трудового законодавства.

Зауважує, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Зважаючи на вищенаведене, у задоволенні позову просить відмовити повністю.

Також у відзиві на позовну заяву відповідач просить суд розгляд справи провести за участю представника Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до пункту третього частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 04 лютого 2022 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді від 11 лютого 2022 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 16 березня 2022 року провадження у справі зупинено.

Ухвалою суду від 05 грудня 2023 року провадження у справі поновлено.

Ухвалою суду від 27 лютого 2024 року позовну заяву залишено без руху після відкриття провадження у справі відповідно до вимог частини 13 статті 171 КАС України.

Ухвалою суду від 12 березня 2024 року позовну заяву залишено без розгляду в частині позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасну виплату при звільненні індексації грошового забезпечення в розмірі 26109,57 грн, грошової допомоги на оздоровлення та надбавки за кваліфікацію в розмірі 4912,51 грн.

Ухвалою суду від 12 березня 2024 року розгляд справи продовжено в частині позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасну виплату при звільненні індексації грошового забезпечення у розмірі 85907,81 грн.

Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 17 квітня 2015 року Західним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України, ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

Наказом начальника Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 25 січня 2019 року № 31-ОС (по особовому складу) припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби за підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас по Західному регіональному управлінню (І категорії) підполковника ОСОБА_1 .

Наказом начальника Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 11 лютого 2019 року № 65-ОС (по особовому складу) виключено із списку особового складу Західного регіонального управління (І категорії) та всіх видів забезпечення підполковника ОСОБА_1 . Остаточною датою закінчення проходження військової служби вважати 15 лютого 2019 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 380/12109/21 визнано протиправною бездіяльність Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з лютого 2015 року по 15 лютого 2019 року. Зобов`язано Західне регіональне управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з лютого 2015 року по 15 лютого 2019 року.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2021 року у справі № 380/12109/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 380/12109/21 скасовано в частині вимог, в задоволенні яких було відмовлено. Ухвалено у вказаній частині постанову, якою позов задоволено. Визнано протиправними дії Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з лютого 2017 року по лютий 2018 року включно з урахуванням листопада 2015 року як базового місяця. Зобов`язано Західне регіональне управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) перерахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з лютого 2017 року по лютий 2018 року включно з урахуванням січня 2008 року як базового місяця, із урахування виплачених сум. Визнано протиправною бездіяльність Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з березня 2018 року по 15 лютого 2019 року з урахування абзаців третього, четвертого, шостого пункту 5 Порядку № 1078, виходячи з суми індексації у березні 2018 року, визначеної з урахуванням розміру підвищення доходу і розрахованої як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу. Зобов`язано Західне регіональне управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) перерахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з березня 2018 року по 15 лютого 2019 року з урахування абзаців третього, четвертого, шостого пункту 5 Порядку № 1078, виходячи з суми індексації у березні 2018 року, визначеної з урахуванням розміру підвищення доходу і розрахованої як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

На виконання вказаних рішень суду у справі № 380/12109/21 відповідач 22 грудня 2021 року виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення у розмірі 85907,81 грн, що підтверджується випискою з його карткового рахунку (а.с.68).

Позивач уважає, що оскільки виплату індексації грошового забезпечення у розмірі 85907,81 грн відповідач у день його звільнення не провів, то він відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України має право на виплату середнього грошового забезпечення за весь час затримки такого розрахунку, у зв`язку з чим звернуся до суду з цим позовом.

Предметом розгляду у цій справі є оцінка наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, а саме невиплати у день звільнення з військової служби індексації грошового забезпечення у розмірі 85907,81 грн.

Щодо клопотання відповідача, яке викладене у відзиві на позовну заяву, про розгляд цієї справи за участю його представника за правилами загального позовного провадження, суд зазначає таке.

Відповідно до частин першої-третьої статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Суд відзначає, що ця адміністративна справа з огляду на предмет спору, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність, обсяг та характер доказів, кількість учасників, є справою незначної складності, а тому її розгляд здійснюється у порядку спрощеного провадження.

Відповідно до частини четвертої статті 260 КАС України якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача протягом двох днів із дня її надходження до суду постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Проте суд не вбачає підстав для розгляду цієї справи за правилами загального позовного провадження, оскільки характер спірних правовідносин та предмет доказування у ній не вимагають проведення судових засідань для повного та всебічного встановлення всіх обставин справи. Жодних таких обставин відповідач у відзиві на позовну заяву не повідомляє.

Зважаючи на наведене, клопотання відповідача, яке викладене у відзиві на позовну заяву, про розгляд цієї справи за участю його представника за правилами загального позовного провадження є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем строку звернення з цим позовом до суду, суд зазначає таке.

У цій справі позивач просить суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасну виплату при звільненні таких сум:

1) індексації грошового забезпечення в розмірі 26109,57 грн, виплаченої 15 липня 2021 року;

2) грошової допомоги на оздоровлення та надбавки за кваліфікацію в розмірі 4912,51 грн, виплачених на виконання рішення суду у справі № 380/3008/21 19 серпня 2021 року;

3) індексації грошового забезпечення у розмірі 85907,81 грн, виплаченої на виконання рішення суду у справі № 380/12109/21 22 грудня 2021 року.

Стосовно нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за несвоєчасну виплату при звільненні: 1) індексації грошового забезпечення в розмірі 26109,57 грн, виплаченої 15 липня 2021 року; 2) грошової допомоги на оздоровлення та надбавки за кваліфікацію в розмірі 4912,51 грн, виплачених на виконання рішення суду у справі № 380/3008/21 19 серпня 2021 року, то в частині цих позовних вимог позовну заяву позивача ухвалою суду від 12 березня 2024 року залишено без розгляду.

Стосовно позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасну виплату при звільненні індексації грошового забезпечення у розмірі 85907,81 грн, яка відбулася 22 грудня 2021 року, то в цій частині позивачем дотримано місячний строк звернення до суду із вказаними позовними вимогами, про що суд відзначив в ухвалі від 27 лютого 2024 року з покликанням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22, яка підлягає урахуванню судом на підставі вимог частини п`ятої статті 242 КАС України.

Тому доводи відповідача про пропуск позивачем строку звернення з цим позовом до суду суд відхиляє.

Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Частиною першою статті 25 Закону України від 03 квітня 2003 року № 661-IV «Про Державну прикордонну службу України» (далі Закон № 661-IV) визначено, що держава забезпечує соціальний захист особового складу Державної прикордонної служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства.

Згідно із частиною третьою статті 25 Закону № 661-IV військовослужбовці Державної прикордонної служби України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», цього Закону, інших актів законодавства.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ).

Відповідно до статті першої Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із частиною другою статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до абзацу першого пункту першого статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частина друга цієї ж статті передбачає, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно з частиною другою статті 24 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-XII) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

За змістом частини четвертої статті 2 Закону № 2232-ХІІ порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до пунктів 292-293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009 (далі Положення), наказ про звільнення військовослужбовця з військової служби видається відповідною посадовою особою. Перебування військовослужбовця у відпустці чи його тимчасова непрацездатність не є підставою для затримки видання такого наказу.

Після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу начальника органу Держприкордонслужби вищого рівня або письмового повідомлення зазначеного органу про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходить військову службу, про його звільнення військовослужбовець здає в установлені строки посаду, з ним проводиться розрахунок, військовослужбовець виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби і направляється на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за обраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.

Аналіз викладених правових норм дає підстави дійти висновку, що звільнений з військової служби військовослужбовець на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечений матеріальним і грошовим забезпеченням. Тобто, у разі звільнення військовослужбовця з військової служби з ним має бути проведено повний розрахунок за всіма видами належного йому на день звільнення продовольчого, речового та грошового забезпечення.

Суд встановив, що позивач виключений із списку особового складу Західного регіонального управління (І категорії) та всіх видів забезпечення з 15 лютого 2019 року, натомість індексація грошового забезпечення в розмірі 85907,81 грн виплачена йому відповідачем на виконання рішень суду у справі № 380/12109/21 22 грудня 2021 року.

Отже, станом на день звільнення позивача з військової служби відповідач не провів з ним розрахунок у повному обсязі.

За змістом частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до приписів статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними, та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Суд відповідно до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі № 806/1899/17 та від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16.

Суд також відзначає, що нормами статей 116, 117 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

У разі ж невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Частина перша статті 117 Кодексу законів про працю України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Натомість частина друга статті 117 Кодексу законів про працю України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 Кодексу законів про працю України). Відтак у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Водночас, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Правова позиція з цього питання викладена у постанові Верховного Суду від 20 травня 2021 року у справі № 380/3007/20.

Оскільки індексацію грошового забезпечення в розмірі 85907,81 грн позивачу не виплачено в день його виключення із списку особового складу Західного регіонального управління (І категорії) та всіх видів забезпечення (15 лютого 2019 року), то указана обставина свідчить про те, що при звільненні з військової служби відповідач не провів з позивачем повного розрахунку.

Отже, за встановлених обставин справи до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, згідно з якою на відповідача покладається обов`язок виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд також ураховує, що стаття 116 Кодексу законів про працю України оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу визначає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Стосовно твердження відповідача про те, що позивач вже звертався з позовом до суду про стягнення із Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 лютого 2019 року по 02 квітня 2020 року (справа № 380/5/20), і у цій справі судом ухвалене рішення, яке набрало законної сили та виконано відповідачем, суд відзначає, що у справі № 380/5/20 позивач стягував середнє грошове забезпечення за несвоєчасну виплату при звільненні з військової служби грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку в розмірі 24218,08 грн та грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку в розмірі 37672,56 грн. Натомість у цій справі позивач просить стягнути з відповідача середнє грошове забезпечення за несвоєчасну виплату при звільненні індексації грошового забезпечення в розмірі 85907,81 грн, яка відбулася 22 грудня 2021 року, і така вимога позивача узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22.

Підсумовуючи вищенаведене, суд, з урахуванням фактичних обставин справи, та встановленого правового регулювання спірних правовідносин, які виникли між сторонами, доходить висновку про те, що, оскільки відповідач не провів з позивачем на день його звільнення з військової служби розрахунок у повному обсязі, а саме не виплатив індексацію грошового забезпечення у розмірі 85907,81 грн, то позивач відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України має право на виплату середнього грошового забезпечення за весь час затримки такого розрахунку.

Щодо розрахунку суми середнього грошового забезпечення за весь час затримки виплати позивачу індексації грошового забезпечення в розмірі 85907,81 грн, суд зазначає таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок № 100), який застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках, зокрема в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт «л» пункту 1 розділу І Порядку № 100).

За змістом пункту другого розділу ІІ Порядку № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом восьмим розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до особистої картки грошового забезпечення та заробітної плати позивача за 2018 2019 роки розмір грошового забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням становив 15941,56 грн у грудні 2018 року та 15145,37 грн у січні 2019 року разом 31086,93 грн.

Кількість календарних днів за грудень 2018 року січень 2019 року становить 62 дні. Відтак середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням становить 501,40 грн (31086,93 грн/62 календарних дні).

Період за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме з 16 лютого 2019 року по 21 грудня 2021 року (включно) становить 1040 календарних днів.

Отже, середнє грошове забезпечення, яке підлягає виплаті позивачу у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні (невиплати індексації грошового забезпечення в розмірі 85907,81 грн), становить 521456,00 грн (501,40 грн х 1040 календарних днів).

Водночас, оцінюючи розмір середнього грошового забезпечення, яке належить виплатити позивачу за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 лютого 2019 року по 21 грудня 2021 року (включно), суд звертає увагу на таке.

У порівнянні із розміром присудженої позивачу індексації грошового забезпечення (85907,81 грн) визначену судом у цій справі суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні (521456,00 грн) не можна вважати співмірною, оскільки вона більш ніж у 6 разів її перевищує.

Отож, суд дійшов переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив відповідач, і сумою середнього грошового забезпечення за час затримки цієї виплати, а тому вважає за необхідне застосувати принцип співмірності та зменшити таку виплату.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Отже, положення Цивільного кодексу України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин, а у цьому випадку спорів щодо проходження і звільнення з публічної служби.

Згідно із пунктом шостим частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Хоча законодавство не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні, у таких правовідносинах працівник має діяти добросовісно, утримуючись від дій, які могли б порушити права інших осіб (частина друга статті 13 Цивільного кодексу України), та, не зловживаючи правом в інших формах (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України).

Оскільки відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена у часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.

У такій ситуації невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, з урахуванням середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 805/3167/18-а, від 30 жовтня 2019 року у справі № 806/2473/18.

У контексті викладеного суд відзначає, що сума виплаченої позивачу 22 грудня 2021 року індексації грошового забезпечення (85907,81 грн) є більш ніж у 6 разів меншою, ніж визначена судом сума середнього грошового забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні (521456,00 грн).

З огляду на очевидну неспівмірність суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд уважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 83432,96 грн, зважаючи на такий розрахунок.

Зокрема, істотність частки складових індексації грошового забезпечення із середнім грошовим забезпеченням за час затримки розрахунку при звільненні становить: 85907,81 грн (індексація грошового забезпечення)/521456,00 грн (середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку) = 0,16.

Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 0,16, становить 83432,96 грн: 501,40 грн (середньоденне грошове забезпечення) х 0,16 х 1040 (кількість днів затримки розрахунку при звільненні).

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

З урахуванням наведеного суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі, який становить 83432,96 грн.

Крім цього, суд ураховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2019 року у справі № 2340/3023/18, згідно з якою суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем під час виконання відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні під час виплати працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову частково.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

За змістом частин першої, другої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до правил статті 139 КАС України у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Суд встановив, що за подання цього позову до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 992,40 грн. Оскільки вказана сума є мінімальною сумою за подання позову майнового характеру фізичною особою, то у разі часткового задоволення позову вона не зменшується. Тому на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути 992,40 грн сплаченого за подання цього позову судового збору.

Докази понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, у матеріалах справи відсутні, тому їх розподіл не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо непроведення повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби.

Стягнути із Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 лютого 2019 року по 21 грудня 2021 року (включно) в сумі 83432,96 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 992,40 грн сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 19 березня 2024 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна