Справа № 300/2735/23
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2024-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2024 рокуЛьвівСправа № 300/2735/23 пров. № А/857/23436/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2023 року (головуючий суддя Микитюк Р.В., м. Івано-Франківськ) у справі № 300/2735/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся із адміністративним позовом до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №0-0921 від 09.09.2022 про нарахування суми грошового зобов`язання з податку за нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2021 рік.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а також не досліджено обставини, що мають значення для справи.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не враховано, що спірне податкове повідомлення-рішення сформовано на підставі рішення Насташинської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області від 14.05.2018, яке скасоване у судовому порядку. Крім того, зазначає, що податкове повідомлення-рішення сформоване не за адресою платника податку.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, позивач ОСОБА_1 є власником нерухомого майна, а саме, нежитлове приміщення загальною площею 1528,70 кв. м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.36).

ГУ ДПС в Івано-Франківській області 09.09.2022 в порядку ст. 266 ПК України і на підставі рішення Насташинської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області від 14.05.2018 визначено позивачу ОСОБА_1 , як власнику нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 , за 2021 рік суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки в розмірі 27516,60 грн, про що винесене податкове повідомлення-рішення №0-0921 (а.с.37).

Вважаючи таке податкове повідомлення - рішення протиправним у зв`язку із скасуванням в судовому порядку рішення сільської ради про місцеві податки і збори в частині встановлення податку на нерухоме майно, позивач звернувся до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що податкове повідомлення-рішення є правомірним, обгрунтованим, винесеним в порядку, встановленому законом. Суд зазначив, що скасування у судовому порядку рішення Насташинської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області від 14.05.2018 "Про місцеві податки і збори» в частині встановлення податку на нерухоме майно не може бути підставою для звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, оскільки на момент прийняття оскаржуваного повідомлення- рішення було чинним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками і зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 67 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регламентовано приписами Податкового кодексу України (далі - ПК).

За правилами підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Відповідно до підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК базою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно п.п.266.7.1 п.266.7 ст.266 ПКУ обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів (п.12.3 ст.12 ПК України).

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначені статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору. Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів (пп.12.3.1, 12.3.2, 12.3.3 п.12.2 ст.12 ПК України).

Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості (п.п. 266.5.1 п.266.5 ст.266 ПК України).

Відповідно до п.1 ст.73 Закону України від 01.05.1997 року №280 "Про місцеве самоврядування в Україні" акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідний території.

Як встановлено судом першої інстанції, рішення Насташинської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області від 14.05.2018 "Про місцеві податки і збори», з якого виходив податковий орган, обчислюючи позивачу суму податку, визнано протиправним та скасовано в частині встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.04.2021 у справі №300/644/20.

Рішення суду набрало законної сили 16.02.2023, оскільки оскаржувалось в апеляційному порядку і постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі №300/644/20 від 16.02.2023 залишене без змін.

Апеляційний суд звертає увагу, що визнаний судом протиправним нормативний акт згідно частини другої статті 265 КАС України втрачає чинність з моменту набрання законної сили судовим рішенням.

Отже, до дати набрання законної сили судовим рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.04.2021 у справі №300/644/20 - 16.02.2023, рішення сільської ради, яким встановлювались ставки податку на нерухоме майно, було чинним та підлягало застосуванню податковим органом при визначенні суми податку.

Аналізуючи наведені обставини та враховуючи те, що рішення Насташинської сільської ради від 14.05.2018 "Про місцеві податки і збори», на підставі якого винесене оскаржуване податкове повідомлення-рішення, було чинним на момент прийняття такого - 09.09.2022, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про правомірність податкового повідомлення-рішення.

Крім того, колегія суддів зазначає, що скасування судом рішень органу місцевого самоврядування, якими встановлено ставки податку, що були взяті при розрахунку сум податку згідно податкових повідомлень-рішень, автоматично не скасовує цих податкових повідомлень-рішень.

Апеляційний суд зауважує, що в податковому законодавстві України відсутні норми, які б визнавали такі рішення контролюючого органу (податкові повідомлення-рішення) незаконними (недійсними, нікчемними тощо) в силу закону. Національне законодавство ґрунтується на оспорюваності адміністративних актів, які є актами індивідуальної дії. Такі індивідуальні акти не вважаються автоматично незаконними (нікчемними) в разі втрати чинності нормативним актом, застосованим при їх прийнятті, допоки не будуть скасовані.

Також апеляційний суд відхиляє доводи апелянта щодо неналежного оформлення податкового повідомлення-рішення №0-0921 від 09.09.2022 в частині зазначення адреси платника податків.

Податкове повідомлення-рішення №0-0921 відповідач направив платнику ОСОБА_1 ( РНОКПП: НОМЕР_1 ) на адресу: АДРЕСА_2 .

Колегія суддів звертає увагу, що адреса: АДРЕСА_2 є податковою адресою платника податків ОСОБА_1 з РНОКПП НОМЕР_1 .

Доказів зміни податкової адреси платником податків ОСОБА_1 не надано.

Крім того, в апеляційній скарзі скаржник визнає факт отримання ним 10.03.2023 податкового повідомлення-рішення №0-0921 від 09.09.2022.

Отже, всі зауваження апелянта щодо неналежного оформлення податкового повідомлення-рішення в частині його адреси є формальними та не впливають на правомірність рішення. Позивач фактично отримав рішення, ознайомився з його змістом, що дало йому можливість оскаржити податкове повідомлення-рішення в судовому порядку.

Виходячи з системного аналізу правових норм та обставин даної справи, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки оскаржуване податкове повідомлення-рішення, прийняте відповідачем на підставі закону.

При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2023 року у справі № 300/2735/23 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар