Справа № 280/44/24
Суддя: Батрак Інна Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2024 року Справа № 280/44/24 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Батрак І.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

до Головного управління Пенсійного Фонду України в Закарпатській області

про визнання дій протиправними, скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі ГУ ПФУ в Запорізькій області, відповідач 1), Головного управління Пенсійного Фонду України в Закарпатській області (далі ГУ ПФУ в Закарпатській області, відповідач 2), в якому просить:

визнати протиправними дії відповідача 2 щодо відмови в призначенні пенсії за віком позивачу та протиправним рішення відповідача 2 № 15 від 28.06.2023 про відмову в призначенні пенсії за віком позивачу;

визнати протиправними дії відповідача 1 щодо відмови в призначенні пенсії за віком позивачу та протиправним рішення відповідача 1 № 15 від 05.10.2023 про відмову в призначенні пенсії за віком позивачу;

зобов`язати відповідача 1 врахувати позивачу до страхового стажу, який дає право на призначенні пенсії за віком: період догляду за дитиною до трьох років з 11.06.1985 по 12.06.1985 та з 28.02.1986 по 14.07.1986 та період підприємницької діяльності: з 06.06.1994 по 31.12.1995, з 10.07.1996 по 31.12.1998, з 01.01.1999 по 31.12.2003;

зобов`язати відповідача 1 призначити позивачу пенсію за віком з 20.06.2023 та здійснити її виплату.

На обґрунтування позовних вимог у позовній заяві зазначає, що зверталась до відповідачів із заявами про призначення пенсії за віком. Рішенням ГУ ПФУ в Закарпатській області № 15 від 28.06.2023 та рішенням ГУ ПФУ в Запорізькій області №15 від 05.10.2023 їй було відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю на дату звернення необхідного страхового стажу. Відповідачами не зараховано до страхового стажу період догляду за дитиною до трьох років з 11.06.1985 по 12.06.1965 та з 28.02.1986 по 14.07.1986 та періоди здійснення нею підприємницької діяльності з 06.06.1994 по 31.12.1995, з 10.07.1996 по 31.12.1998, з 01.01.1999 по 31.12.2003. З даними відмовами позивач погодитися не може, оскільки відповідно до наданих нею документів вона набула необхідний стаж для призначення пенсії за віком, у зв`язку із чим позивач змушена звернутися до суду.

Ухвалою суду від 05.01.2024 позовна заява залишена без руху та позивачу надано строк для усунення зазначених судом недоліків позовної заяви. У встановлений судом строк недоліки позовної заяви позивачем було усунуто.

Ухвалою судді від 25.01.2024 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами в порядку, визначеному статтею 262 КАС України. Відповідачам запропоновано у 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву.

Відповідач 1 позов не визнав, 01.03.2024 через систему «Електронний суд» до матеріалів справи долучив відзив на адміністративний позову, у якому пояснює, що оскільки у свідоцтві про народження дитини серії НОМЕР_1 від 15.08.2023 (ДУБЛІКАТ) відсутній штамп про видачу паспорта, період догляду за дитиною з 11.06.1985 по 12.06.1985 та період з 28.02.1986 по 14.07.1986 не зарахований до страхового стажу позивача. Щодо зарахування періоду здійснення підприємницької діяльності з 06.06.1994 по 31.12.1995, з 10.07.1996 по 31.12.1998, з 01.01.1999 по 31.12.2003 вказує, що період підприємницької діяльності згідно довідки № 0800-0605-8/54977 від 21.08.2023 не зараховано до страхового стажу, оскільки не зазначені підстави видачі відповідної довідки та відсутні інформація щодо первинних документів зазначених в п. 4 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637. Вважає, що для підтвердження страхового стажу за період ведення підприємницької діяльності, позивачем не було надано документів, передбачених п. 4 Порядку 637, тому правових підстав для зарахування вказаних вище періодів до страхового стажу немає. На підставі викладеного, зауважує, що позивачу було відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу у кількості 29 років. З урахуванням зазначеного, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідач 2 відзиву на позов не направив.

На підставі частини 6 статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась 20.06.2023 до відділу обслуговування громадян з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За принципом екстериторіальності рішенням ГУ ПФУ в Закарпатській області № 15 від 28.06.2023 позивачці було відмовлено у призначенні пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу. В обґрунтування рішення відповідачем 2 зазначено, що страховий стаж позивача склав 22 роки 05 місяців 26 днів, для права стаж становить 27 років 05 місяців 00 днів.

23.08.2023 позивач повторно звернулась за призначенням пенсії за віком.

Заяву з доданими документами розглянуто за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ в Запорізькій області та прийнято рішення № 15 від 05.10.2023, яким позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Страховий стаж позивача склав 15 років 08 місяців 28 днів, для права стаж становить 20 років 04 місяці 01 день. За результатами розгляду документів, доданих до заяви: до страхового стажу роботи не зараховано періоди підприємницької діяльності згідно довідки № 0800-0605-8/54977 від 21.08.2023, оскільки відсутня підстава видачі довідки та відсутня інформація щодо первинних документів, які підтверджують сплату страхових внесків за період ведення підприємницької діяльності

Не погоджуючись з рішеннями та діями відповідачів щодо відмови у призначенні пенсії за віком, позивач звернулась із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі по тексту - Закон №1058-IV).

За змістом пункту 1 ч.1 ст.8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

У силу п.1 ч.1 ст.9 Закону №1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком.

За приписами ч. 1 ст.24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Наведене кореспондується положенням ч.2 ст.24 Закону №1058-IV, за якими страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ч.4 ст.24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно зі ст. 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 19 до 29 років.

Частинами 1 та 3 ст.44 Закону №1058-IV встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно матеріалів справи, на час звернення ОСОБА_1 із заявою про призначення пенсії за віком (30.06.2023), вона досягла 60 років 9 місяців 7 днів, відтак відповідно до ст. 26 Закону України №1058-IV, необхідний страховий стаж має складати 29 років.

Щодо вимоги позивача зарахувати йому періоду здійснення підприємницької діяльності з 06.06.1994 по 31.12.1995, з 10.07.1996 по 31.12.1998, з 01.01.1999 по 31.12.2003 суд виходить з такого.

У законодавстві, що діяло раніше (до 1 січня 2004 року), зокрема у Законі України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII(далі - Закон №1788-XII), йдеться про стаж роботи, що дає право на призначення трудових пенсій (загальний трудовий стаж).

Зміст поняття «загальний трудовий стаж» є ширшим, ніж поняття «страховий стаж», оскільки до першого включаються також періоди суспільно корисної діяльності, коли особа не підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Так, згідно із ч. 1 ст. 56 Закону №1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 56 Закону №1788-XIIдо стажу роботи зараховується, зокрема, будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

За приписами ст.62 Закону №1788-XII та ч. 1 ст. 48 КЗпП України основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні положення містяться у п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі- Порядок №637): основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 4 Порядку №637 передбачено, що час роботи осіб, які займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на приватній власності та на виключно їхній праці, за період до 1 травня 1993 року, а також час роботи осіб, які займаються веденням особистого селянського господарства зараховується до трудового стажу за наявності довідки Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків.

Періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 року по 31 грудня 2003 року зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з січня 2004 роду по 31 грудня 2017 року за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.

Суд зазначає, що згідно із п.2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 №22-1, до заяви про призначення пенсії додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637.

Відповідно до цього Порядку час роботи осіб, що займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на приватній власності і на виключно їх праці, за період до 1 травня 1993 року зараховується в трудовий стаж за наявності довідки Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків. Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності по загальній системі оподаткування до 01 липня 2000 року зараховується в страховий стаж за умови надання документів про сплату страхових внесків.

Згідно із п.2.1 Порядку №22-1 період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності, крім осіб, які здійснювали підприємницьку діяльність за спрощеною системою оподаткування, з 01 липня 2000 року підтверджується довідкою із бази даних реєстру зарахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року підтверджується спеціальним торговим патентом, або свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, а з 01 січня 2004 року - довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку.

Отже, належними доказами, якими підприємець може підтвердити стаж можуть бути документи про сплату страхових внесків, а саме до 01 липня 2000 року - довідка Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків, після 01 липня 2000 року - довідка із бази даних реєстру зарахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку; підтвердженням трудового стажу до 01.01.2004 р. є наявність доказів сплати страхових внесків до Пенсійного фонду України або наявність спеціального торгового патенту, свідоцтва про сплату єдиного податку, патенту про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян тощо.

Такі висновки суду відповідають правовій позиції Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеній у постанові від 26.10.2018 у справі №643/20104/15-а, де суд констатував, що належними доказами, якими підприємець може підтвердити свій стаж можуть бути документи про сплату страхових внесків, а саме до 01 липня 2000 року - довідка Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків, після 01 липня 2000 року - довідка із бази даних реєстру зарахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку.

В свою чергу позивачем на підтвердження здійснення нею підприємницької діяльності надано:

- повідомлення страхувателю від 06.06.1994, від 10.07.1996 ;

- свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи підприємця;

- повідомлення про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності.

Крім того, на запит позивача ГУ ПФУ в Запорізькій області листом від 21.08.2023 №0800-0605-8/54977 повідомило, що відповідно до даних облікової картки наявна наступна інформація: у період з 06.06.1994 по 31.12.1995, з 10.07.1996 по 31.12.1998 діяльність позивачем здійснювалась на загальній систем оподаткування, внески сплачено; у період з 01.01.1999 по 31.12.2003 діяльність здійснювалась за спрощеною системою оподаткування (фіксований податок).

При цьому, судом з розрахунку стажу за 20.06.2023 встановлено, що періоди підприємницької діяльності відповідачами, були частково зараховані згідно з Індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5), відповідно до сплати страхових внесків. Відповідно, періоди підприємницької діяльності з 06.06.1994 по 31.12.1995, з 10.07.1996 по 28.02.1998, 01.04.1998 по 31.05.1998, 01.07.1998 по 31.08.1998, з 01.10.1998 по 30.11.1998, 01.01.1999 по 31.12.2003, не були зараховані до страхового стажу, оскільки відсутні відомості про сплату страхових внесків в Індивідуальних відомостях про застраховану особу.

Таким чином, оскільки матеріалами справи (а саме довідкою, наданою відповідачем 1) підтверджено, що позивач сплачувала страхові внески з 06.06.1994 по 31.12.1995, з 10.07.1996 по 31.12.1998, суд вважає достатнім доказом для зарахування до страхового стажу періодів підприємницької діяльності позивача з 06.06.1994 по 31.12.1995, з 10.07.1996 по 28.02.1998, 01.04.1998 по 31.05.1998, 01.07.1998 по 31.08.1998, з 01.10.1998 по 30.11.1998.

Щодо періоду здійснення підприємницької діяльності з 01.01.1999 по 31.12.2003 суд зазначає, що позивачем не надано жодного доказу визначеного законодавством (торгового патенту, свідоцтва про сплату єдиного податку, довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування, патенту про сплату фіксованого розміру прибуткового податку або довідки про сплату страхових внесків) для підтвердження цього періоду.

Сам лише факт реєстрації позивача фізичною особою-підприємцем без підтвердження сплати нею відповідних внесків не може бути достатньою підставою для зарахування позивачу до її страхового стажу періоду підприємницької діяльності за період з 01.01.1999 по 31.12.2003.

Надані свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця є підтвердженням права на здійснення позивачем підприємницької діяльності, але ці документи не підтверджують факт сплати страхових внесків, облік яких ведеться пенсійним органом.

Вказана правова позиція також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена в постанові від 26.10.2018 у справі №643/20104/15-а.

Отже, враховуючи наведене суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для зарахування до страхового стажу періоду здійснення підприємницької діяльності з 01.01.1999 по 31.12.2003, у зв`язку з чим в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Судом також встановлено, що відповідачами до страхового стажу позивача не зараховано період догляду за дитиною до трьох років з 11.06.1985 по 12.06.1965 та з 28.02.1986 по 14.07.1986.

Суд враховує, що згідно з ч.1 ст.56 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-ХІІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

До стажу роботи зараховується також:

ж) час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.

За змістом ст.181 Кодексу законів про працю України, що узгоджується з положеннями ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трьох річного віку зараховується як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу за спеціальністю.

Отже, до загального стажу, що дає право на пенсію за віком, зараховується час догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку.

Відповідачем 1 у відзиві на позов зазначено, що п. 11 Порядку №637, визначено, що час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі свідоцтва про народження дитини або паспорта. У разі відсутності у свідоцтві про народження дитини відмітки про одержання паспорта або іншої інформації, що підтверджує факт догляду непрацюючої матері за дитиною до досягнення 3-річного віку, особою у заяві про призначення/перерахунок пенсії зазначається відповідна інформація.

Позивачу період догляду за дитиною до трьох років з 11.06.1985 по 12.06.1965 та з 28.02.1986 по 14.07.1986 не зараховано так як відсутня відмітка про отримання паспорта.

Суд вважає такі доводи відповідача безпідставними.

Відповідно до пункту 11 Порядку №637 (чинного на момент виникнення спірних відносин), час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі: свідоцтва про народження дитини або паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть); документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.

Документами, які підтверджують те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала, і те, що до досягнення дитиною 12-річного віку один з батьків не працював, є: виписка з трудової книжки; відомості про відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців інформації про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, отримані в порядку взаємного обміну інформацією; інформація із системи персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України.

Судом встановлено, про що відсутній спір між сторонами, що до заяви про призначення пенсії позивачем додавалось, окрім іншого, і копії свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_1 від 15.08.2023 (ДУБЛІКАТ) (дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ), паспорту громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; трудової книжки серії НОМЕР_2 від 14.09.1978, із записів якої судом встановлено наступне: 04.01.1983 прийнято на посаду матроса до Запорізького суднобудівного судноремонтного заводу; 10.06.1985 звільнено із займаної посади за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України, 13.06.1985 прийнято на посаду касира приймальника до взуттєвої майстерні с. Знакове Вільнянського райбиткомбінату; 27.02.1986 звільнено із займаної посади за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України.

З вище вказаного слідує, що до досягнення дитиною, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 3-річного віку позивачка періодично працювала.

При цьому, відсутні і докази письмового повідомлення позивача про необхідність подання додаткових документів.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що період догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку підлягає зарахуванню до загального трудового стажу за виключенням періодів роботи, отже з 11.06.1985 по 12.06.1965 та з 28.02.1986 по 14.07.1986.

На підставі зазначеного вище, суд приходить до висновку про необґрунтованість прийнятих відповідачами рішень № 15 від 28.06.2023, № 15 від 05.10.2023 та наявність підстав для їх скасування. У задоволенні вимог позивача про визнання протиправними дій відповідачів позивачу слід відмовити, оскільки це не є належним способом захисту порушеного права.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача 1 призначити позивачу пенсію за віком з 20.06.2023 та здійснити її виплату, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правового захисту" у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Так, ,відповідно до абзацу 13 пункту 4.2 вказаного Порядку № 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

За приписами п. 4.3, 4.10 Порядку створення та обробка документів здійснюється із накладенням кваліфікованого електронного підпису працівників, відповідальних за здійснення операцій. Рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи. Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії. Нарахована сума пенсії включається в документи для виплати пенсії не пізніше одного місяця з дня прийняття рішення про призначення, перерахунок, переведення з одного виду пенсії на інший та про поновлення виплати пенсії.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Разом з цим, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, вихід за межі позовних вимог можливий, але повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, на захист яких поданий позов.

З матеріалів справи встановлено, що розгляд заяви від 20.06.2023 та винесення рішення за заявою позивача здійснювало ГУ ПФУ в Закарпатській області, яке було визначено за принципом екстериторіальності відповідно до п. 4.2 Порядку.

Отже, оскільки позивач в своїй позовній заяві наголошує на тому, що призначити пенсію необхідно з дати першого звернення, тобто з 20.06.2023, а відповідач 1 першу заяву позивача від 20.06.2023 не розглядав та рішення щодо неї не приймав, а отже не має відповідати в частині зобов`язання призначити позивачу пенсії за віком з 20.06.2023.

До того ж, згідно з п.4 та п.10 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Відповідно до ч.4 ст.245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Такі рішення приймаються на підставі звернення зацікавленої особи та за результатами аналізу поданих нею документів.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що задоволення повністю вказаних позовних вимог, без перевірки суб`єктом владних повноважень, дотримання заявником усіх визначених законом умов, буде втручанням у дискреційні повноваження відповідача, а відтак в цій частині позов слід задовольнити шляхом зобов`язання відповідача 2 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком.

За приписами ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до ст. 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про сукупність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Згідно із ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1073,60 грн. за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Запорізькій області та ГУ ПФУ в Запорізькій області, якими прийняті протиправні рішення.

Керуючись ст. ст. 9, 139, 242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 158-б, ), до Головного управління Пенсійного Фонду України в Закарпатській області (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Народна, 4, ) про визнання дій протиправними, скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області № 15 від 28.06.2023 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області № 15 від 05.10.2023 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», період догляду нею за дитиною до трьох років з 11.06.1985 по 12.06.1965 та з 28.02.1986 по 14.07.1986, періоди здійснення нею підприємницької діяльності з 06.06.1994 по 31.12.1995, з 10.07.1996 по 28.02.1998, 01.04.1998 по 31.05.1998, 01.07.1998 по 31.08.1998, з 01.10.1998 по 30.11.1998, у зв`язку із чим повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.06.2023 щодо призначення пенсії за віком.

В іншій частині вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя І.В. Батрак