Справа № 160/30721/23
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Лозицької І.О.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними наказів, визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд:
- визнати протиправним наказ голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту від 25.10.2023р. № 144 в частині звільнення ОСОБА_1 , з військової служби, згідно з пп. «б» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»;
- визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України, яка виразилась в ненарахуванні та невиплати подвійного розміру підйомної допомоги у зв`язку з переїздом на нове місце проходження служби;
- визнати протиправним наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 17.11.2023 №321 в частині застосування підстав звільнення та розміру нарахованої та виплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні;
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 в частині ненарахування та невиплати компенсації за неотримане речове майно;
- зобов`язати Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту внести зміни до наказу голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту від 25.10.2023р. №144 в частині звільнення, а саме - зазначити наступне «звільнити лейтенанта ОСОБА_1 у відставку за підпунктом «б» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 внести зміни в наказ командира військової частини НОМЕР_1 в частині підстав звільнення, а саме - зазначити «звільнений у відставку відповідно до пп. «б» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити недоотриману одноразову грошову допомогу в розмірі 1 294 682,46 грн.;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію та неотримане речове майно;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 18.11.2023р. по дату набрання судовим рішенням законної сили;
- стягнути з держави Україна в особі Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, Міністерства оборони України в особі Голови Адміністрації Державної служби транспорту, військової частини НОМЕР_1 моральну шкоду в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень солідарно за рахунок бюджетних асигнувань через органи Державної казначейської служби України;
- допустити до негайного виконання рішення суду;
- зобов`язати відповідачів подати звіт про виконання рішення суду у строк, визначений судом.
В обґрунтуванні позовних вимог позивачем зазначено, що він проходив військову службу за контрактом, проте, за станом здоров`я його було звільнено. Під час ознайомлення з наказом про звільнення позивач дізнався про те, що його було звільнено не як особу, що проходила службу на підставі укладеного контракту, а як мобілізовану особу, що вплинуло на суму кінцевого розрахунку при звільненні. Наведені обставини обумовили звернення до суду з позовом про зміну підставу звільнення та перерахунок складових грошового забезпечення, що належали до виплати при звільненні. Крім того, позивач зазначає, що не отримав підйомні для членів родині під час переїзду на вимогу служби. Вказує про те, що подібна протиправна поведінка відповідачів завдала йому значних моральних страждань, та відповідно вимагає стягнення моральної шкоди.
Ухвалою суду від 29.11.2023 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, а також встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов та докази на його обґрунтування.
Відповідачем-1 до суду надіслано відзив на позовну заяву в якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог та вказує, що стосовно виплати підйомних, то підставою для такої виплати є рапорт військовослужбовця, проте, жодного рапорту позивачем не направлялось, крім того відсутні докази що разом з позивачем переїзд здійснювали члени його родини; щодо моральної шкоди, зазначено про відсутність доказів протиправних дій з боку відповідачів так і безпосередньо понесених моральних страждань. Крім того, у відзиві зазначено, що на виконання судового рішення, що набрало законної сили позивача поновлено на посаді юрисконсульта військової частини, що свідчить про безпідставність вимог про внесення змін до наказу про звільнення та перерахунку та стягнення виплат, що належать при звільненні.
Позивачем було направлено на адресу суду відповідь на відзив, в тексті якого він підтримує заявлені позовні вимоги та просить суд позов задовольнити у повному обсязі.
Відповідач-2 та відповідач-3 не скористались правом щодо подання відзивів.
Відповідно до вимог ч.6 ст.162 КАС України, суд розглядає справу на підставі доказів, наявних в матеріалах справи.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини справи.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 01.03.2022 р. по 15.06.2022 р. проходив військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 на посаді санітарного інструктора у званні солдат, а з 01.06.2022 р. у званні - молодший сержант. Наказом Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту від 09.06.2022 р. № 50 позивача призначено на посаду юрисконсульта юридичної служби військової частини НОМЕР_3 та присвоєно звання «молодший лейтенант юстиції», та укладено контракт про проходження військової служби до оголошення демобілізації, з 04.07.2023 р. - присвоєно звання «лейтенант юстиції».
Наказом голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту від 12.07.2023 р. № 97 позивача звільнено з посади юрисконсульта військової частини НОМЕР_3 та призначено на посаду командиру взводу охорони роти охорони батальйону охорони військової частини НОМЕР_1 .
Наказом Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту від 25.10.2023 р. № 144 ОСОБА_1 звільнено з військової служби за станом здоров`я (у відставку) з виключенням з військового обліку. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 17.11.2023 р. № 321 виключено зі списків особового складу.
Ознайомившись зі спірним наказом позивач звернувся до суду.
Надаючи правову оцінку викладеному вище, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року №2232-XII (надалі, - Закон №2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Статтею 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ) визначено, що соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з ч. 2, 3 ст. 9 Закону 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдина система їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах визначені Законом №2011-ХІІ.
Абзацами 1-4 п. 2 ст. 15 Закону №2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених п. 1 ч. 2 ст. 36 Закону України «Про розвідку», а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Військовослужбовцям при звільненні з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем чи у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, одноразова грошова допомога передбачена цим пунктом, не виплачується. Одноразова грошова допомога також не виплачується військовослужбовцям, звільненим з військової служби на підставах, визначених п. 2 - 4 ч. 2 ст. 36 (крім випадків звільнення у зв`язку з виявленням однієї з підстав, зазначених у п. 1 і 9 ч. 2 ст. 31) Закону України "Про розвідку".
Виплата військовослужбовцям зазначеної в цьому пункті одноразової грошової допомоги при звільненні їх з військової служби здійснюється Міністерством оборони України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.
Визнано протиправним та скасовано наказ голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту від 12.07.2023р. №97 в частині звільнення ОСОБА_1 з посади юрисконсульта юридичної служби Військової частини НОМЕР_1 та призначення на посаду командира взводу охорони роти охорони батальйону охорони Військової частини НОМЕР_1 .
Поновлено ОСОБА_1 на посаді юрисконсульта юридичної служби Військової частини НОМЕР_1 з дня, наступного після його звільнення, тобто з 13.07.2023р.
Зобов`язано Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту нарахувати та виплатити ОСОБА_1 різницю між грошовим забезпеченням за весь час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді у відповідності до вимог абз.3 частини 2 ст.8 Закону №2011-ХІІ.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді юрисконсульта юридичної служби Військової частини НОМЕР_1 , згідно до вимог ст.371 Кодексу адміністративного судочинства України.
Призначено перерахунок грошового забезпечення.
Таким чином, оскільки підставою для виплати одноразової грошової допомоги, компенсації за невикористане речове майно є звільнення з військової служби, то відповідно з огляду на наявні в справі матеріали підстава для задоволення вимог позивача про стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відсутня.
Щодо недоліків наказу голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту від 25.10.2023р. № 144 в частині звільнення ОСОБА_1 , з військової служби, згідно з пп. «б» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Відповідно до листа командира військової частини НОМЕР_1 від 22.11.2023 р. № 1811/472 у зв`язку із тим, що під час підготовки документів на звільнення ОСОБА_1 були допущенні помилки, в частині невірно вказаної підстави на звільнення, Адміністрацією Держспецтрансслужби було підготовлено та внесені зміни шляхом видання наказу голови Адміністрації Держспецтрансслужби (по особовому складу) від 22.11.2023 р. № 157, який міститься в матеріалах справи.
Стосовно виплати підйомної допомоги.
Статтею 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» врегульовується продовольче, речове та інше забезпечення військовослужбовців.
Частиною 1 цієї статті передбачено, що при переїзді військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, а також тих, хто перебуває на кадровій військовій службі та військовій службі за призовом осіб офіцерського складу, на нове місце військової служби в інший населений пункт, у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням до військового навчального закладу, термін навчання в якому становить не менше шести місяців, або у зв`язку з передислокацією військової частини їм виплачується:
1) підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає з ним на нове місце військової служби;
2) добові, встановлені Кабінетом Міністрів України для працівників, які перебувають у відрядженні, за кожний день перебування в дорозі на військовослужбовця та кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає разом з ним.
Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги затверджено Наказом Міністерства оборони України № 45 від 05.02.2018 року (надалі Порядок №45).
Пунктом 1 Порядку №45 передбачено, що у разі переїзду військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, та тих, які проходять кадрову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту (далі - військовослужбовці), на нове місце військової служби в інший населений пункт у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням на навчання до вищих військових навчальних закладів, вищих навчальних закладів, які мають військові навчальні підрозділи (далі - військові навчальні заклади), та військових коледжів або навчальних центрів (навчальних підрозділів), термін навчання в яких становить шість місяців і більше, без збереження посади за попереднім місцем служби або у зв`язку з передислокацією військової частини (підрозділу військової частини), установи, організації (далі - військова частина) їм виплачується: підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена його сім`ї, який переїхав з ним на нове місце військової служби; добові, встановлені Кабінетом Міністрів України для працівників, які перебувають у відрядженні, за кожний день перебування в дорозі (далі - добові) на військовослужбовця та кожного члена його сім`ї, який переїхав разом з ним.
Відповідно до п. 2 Порядку №45, право на отримання підйомної допомоги і добових для військовослужбовців виникає на дату прийняття військовослужбовцем посади та справ - для військовослужбовців, які переїхали на нове місце служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посаду.
Розмір підйомної допомоги обчислюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, установлених військовослужбовцю за новим місцем військової служби на дату, коли військовослужбовець приступив до виконання обов`язків за посадою (зарахування на навчання), або на дату прибуття до нового місця дислокації військової частини, на членів сім`ї - на дату реєстрації рапорту військовослужбовця про виплату підйомної допомоги на членів сім`ї військовослужбовця, які переїхали з ним до нового місця військової служби.
Згідно з п. 3 Порядку №45 виплата військовослужбовцям підйомної допомоги та добових здійснюється за новим місцем військової служби (місцем навчання) відповідно до наказу командира (начальника) військової частини (військового навчального закладу) із зазначенням нарахованої суми виплат.
У наказі зазначаються дата та номер наказу про призначення військовослужбовця на військову посаду (зарахування на навчання), дата, коли він приступив до виконання обов`язків за посадою, дата вибуття з попереднього місця військової служби та прибуття на нове місце військової служби (на нове місце дислокації військової частини).
Військовослужбовцям, які на дату прибуття до іншого населеного пункту перебувають у розпорядженні відповідного командира, виплата підйомної допомоги та добових здійснюється після призначення їх на посади та вступу до виконання обов`язків за посадами за новим місцем військової служби в цьому населеному пункті.
Відповідно до п. 9 Порядку № 45 виплата добових здійснюється за кожний день перебування в дорозі військовослужбовця та кожного члена його сім`ї, які переїхали на нове місце служби військовослужбовця, за умови надання проїзних документів. День вибуття та день прибуття рахуються як дві доби. Якщо проїзних документів немає, добові виплачуються з розрахунку за одну добу переїзду.
Відповідно п. 5 Порядку №45 підйомна допомога та добові в разі переїзду на нове місце військової служби на членів сім`ї військовослужбовця виплачуються на підставі наказу командира військової частини із зазначенням у ньому нарахованої суми до виплати, який видається на підставі рапорту військовослужбовця про виплату підйомної допомоги на членів сім`ї військовослужбовця, які переїхали з ним до нового місця військової служби.
Пунктом 12 Порядку №45 передбачено, що наказ про виплату підйомної допомоги та добових на військовослужбовця та членів його сім`ї готується службою персоналу військової частини.
Відповідно до п. 13 Порядку №45, виплата підйомної допомоги та добових здійснюється, якщо звернення щодо їх отримання надійшли протягом трьох років із дня виникнення права на їх отримання.
У відзиві відповідач, посилається на п.2 Порядку №45, зазначив, що ОСОБА_1 не отримав подвійної допомоги, оскільки не надав належний рапорт про виплату йому такої допомоги.
Аналізуючи вищезазначені положення Порядку №45, суд доходить висновку, що у ньому диференційовано порядок отримання підйомної допомоги та добових військовослужбовцями та порядок отримання підйомної допомоги та добових на членів сім`ї військовослужбовця, які переїжджають з ним на нове місце військової служби.
Отримання підйомної допомоги та добових військовослужбовцем не залежить від факту подання ним рапорту.
Так, зі змісту пунктів 2, 5 Порядку №45 вбачається, що подання військовослужбовцем рапорту необхідне при здійсненні обчислення розміру підйомної допомоги для членів сім`ї військовослужбовця.
При цьому для позивача, як для військовослужбовця, який переїхав на нове місце служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посаду, право на отримання підйомної допомоги і добових виникло з дати прийняття ним посади та справ.
Разом з тим, суд визнає помилковим твердження позивача щодо наявності права на отримання подвійного розміру підйомної допомоги, оскільки підйомна допомога передбачає виплату грошової допомоги військовослужбовцю, що вже несе службу, у зв`язку з переїздом, а тому первісне прибуття позивача до служби не є підставою для нарахування підйомної допомоги.
Так само відсутні підстави для нарахування підйомної допомоги на членів родини позивача, оскільки ОСОБА_1 не подавався рапорт, згідно до вимог Порядку №45, та не надано доказів того, що члени його родини переїжджали разом з ним.
Щодо відшкодування моральної шкоди.
У статті 56 Конституції України гарантовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 23 ЦК України).
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17, від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
У позовній заяві ОСОБА_1 вказує на те, що моральна шкода йому завдана протиправною бездіяльністю відповідача, яка виражається у пригніченості, депресивному стані, негативних емоціях, постійній психоемоційній напрузі, поганому самопочутті.
Позивачем жодними доказами не доведено суду, що бездіяльністю відповідача нанесена позивачу моральна шкода в такому розмірі.
Застосовуючи наведені вище правові висновки в контексті обставин справи, що розглядається, суд звертає увагу на те, що позивач не довів, що його негативні емоції досягли рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою.
Зазначення у позові про постійну психоемоційну напругу, депресивний стан, погане самопочуття, що виникли внаслідок порушення органом державної влади прав його прав, не можуть слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди.
Оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії спричинили моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань, тому суд дійшов висновку про необґрунтованість позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, а тому в задоволенні позову в цій частині належить відмовити.
Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 11.06.2020 р. по справі № 340/1300/20.
Щодо вимоги допустити до негайного виконання рішення суду, суд зазначає наступне.
Відповідно пункту 1 частини другої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.
Враховуючи, що суд при вирішенні даного спору не приймав рішення про стягнення присуджених сум, відсутні підстави для звернення даного рішення до негайного виконання.
Щодо позовної вимоги позивача про зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення суд зазначає наступне.
Порядок встановлення судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах визначено у ст. 382 КАС України.
Відповідно до частин 1, 2 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
З аналізу викладених норм вбачається, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не його обов`язком.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Крім того, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002, «Ромашов проти України» від 27.07.2004, «Шаренок проти України» від 22.02.2004 зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне зобов`язувальне рішення залишалося бездієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу.
Аналіз зазначених вище рішень Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що з метою забезпечення права особи на ефективний судовий захист в адміністративному судочинстві існує інститут судового контролю за виконанням судового рішення. Судовий контроль - це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такої постанови суду та відновленню порушених прав особи-позивача.
Згідно із статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
При цьому, відповідно до приписів частини другої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Отже, рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи. Це забезпечується, в першу чергу, через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Судовий контроль у формі зобов`язання подати звіт, також є формою забезпечення виконання судових рішень.
Суд наголошує, що завершальною стадією судового провадження з примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) є виконавче провадження (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).
При цьому, у разі відсутності добровільного виконання судових рішень, приписами Закону України «Про виконавче провадження» врегульований порядок дій та заходів, що спрямовані на примусове виконання таких рішень.
Судом не встановлено, що загальний порядок виконання судового рішення не дасть очікуваного результату, або що відповідач буде створювати перешкоди для його (рішення) виконання і позивачем не надано жодних доказів на спростування зазначеної обставини.
Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги позивача про зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення у цій справі.
Частиною 1 та 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи, що позивач, відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішувалось.
Відповідно до положень статті 139 КАС України, питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.
Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними наказів, визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 підйомної допомоги, відповідно до п. 1 ч. 4 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 підйомну допомогу, відповідно до п. 1 ч. 4 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги.
У іншій частині заявлених позовних вимог - відмовити.
Судові витрати у вигляді судового збору у справі не розподілялись.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Лозицька