Справа № 300/644/24
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2024-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"05" березня 2024 р. справа № 300/644/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
судді Гомельчука С.В.,
при секретарі Шуліці В.А.,
за участю: представника відповідача Джегалюк Ю.О.,
розглянувши у видкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом: Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир української греко-католицької церкви» до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення,
ВСТАНОВИВ:
Релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир української греко-католицької церкви» (далі позивач або РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ») звернулась до суду з позовом до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області (далі відповідач або ГУ ДПС), в якому просить:
В обґрунтування позовних вимог, згідно поданої до суду позовної заяви, представник позивач зазначає, що строк, визначений частиною 102.1 статті 102 ПК України, а саме у період від 2015 року по 2023 роки РО «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» не отримувала від відповідача жодної вимоги грошових зобов`язань. Тим самим ГУ ДПС в Івано-Франківській області у цей період не визначав жодної суми грошових зобов`язань для позивача.
Також вказує, що за неподання звітностей за 2015 - 2023 роки не може бути застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) у сумі 3060 грн на підставі пункту 54.3 статті 54 ПК України, оскільки дана стаття ПК України стосується використання платником податку права на податкову знижку (якої позивач не використовує).
Окрім цього наголошує, що відповідно пункту 120.1 статті 120 ПК України неподання або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов`язаними нараховувати і сплачувати податки та збори, платежі, контроль за сплатою яких покладено на контролюючі органи, податкових декларацій (розрахунків), а також іншої звітності, обов`язок подання якої до контролюючих органів передбачено цим Кодексом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 340 грн за кожне таке неподання або несвоєчасне подання. Однак, оскаржуваним повідомленням-рішенням незаконно сформовано 9180 грн, тобто по 1020 грн за рік.
Головне управління ДПС в Івано-Франківській області скористалося правом на подання відзиву на позовну заяву, згідно якого позов не визнає та вважає його необґрунтованим з огляду на таке.
Платником, починаючи з 2015 року по 2023 рік, не подано податкові декларації по платі за землю та відповідно не нараховано за вказані періоди податкові зобов`язання по земельному податку, чим порушено пункт 286.2 статті 286 ПК України.
Представник відповідача наголошує, що згідно підпункту 54.3.1 пункту 54.3 статті 54 ПК України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, якщо платник податків не подає в установлені строки податкову декларацію.
Відповідно до пункту 120.1 статті 120 ПК України неподання або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов`язаними нараховувати і сплачувати податки та збори, платежі, контроль за сплатою яких покладено на контролюючі органи, податкових декларацій (розрахунків), а також іншої звітності, обов`язок подання якої до контролюючих органів передбачено цим Кодексом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 340 грн, за кожне таке неподання або несвоєчасне подання. Ті самі дії, вчинені платником податків, до якого протягом року було застосовано штраф за таке порушення, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 1020 грн за кожне таке неподання або несвоєчасне подання.
Наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2015 № 1204, із змінами та доповненнями, затверджено Порядок надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків (далі - Порядок). Відповідно до розділу II Порядку контролюючий орган визначає суму грошових зобов`язань та складає податкове повідомлення - рішення у випадку, якщо платник податків не подає в установлені строки податкову декларацію, а при здійсненні заходів податкового контролю встановлено факти здійснення платником податків діяльності, що привела до виникнення об`єктів оподаткування, наявність показників, які підлягають оподаткуванню. У цьому випадку складається податкове повідомлення - рішення за формою «ПС», додаток 20 до Порядку. Вручене платнику податкове повідомлення - рішення відповідає формі рішення, затвердженого Порядку, відповідно правомірно посилання в рішенні на пункт 54.3 статті 54 та пункт 120.1 статті 120 ПК України.
Просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Ухвалою суду від 05.02.2024 відкрито провадження в цій адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначено розгляд справи на 20.02.2024. За клопотанням представника відповідача розгляд справи відкладався до 05.03.2024.
Від представника позивача 05.03.2024 надійшла відповідь на відзив, де він підтвердив свою позицію, викладену в позові, в заяві від 20.02.2024 - просив розглянути справу без його присутності.
В судовому засіданні, 05.03.2024, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову з посиланням на підстави, викладені у відзиві.
Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Згідно акту перевірки за результатами проведеної перевірки встановлено не подання податкової звітності платі за землю за 2015-2023 роки, за що передбачена відповідальність платника пунктом 120.1 статті 120 глави 11 розділу II ПК України.
Отже, в цій справі суд має надати оцінку на предмет правомірності такого податкового повідомлення-рішення, оцінивши його через призму верховенства права та критеріїв законності а рішення суб`єкта владних повноважень, які наведені в частині 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).
При цьому суд наголошує, що принцип верховенства права підпорядковує державу інтересам людини, а не навпаки. Коли учасником правовідносин виступає держава, остання у суперечці щодо права з будь-якою особою, має поступитися на користь опонента, оскільки вона сама створила ситуацію правової невизначеності і порушила в такий спосіб принцип верховенства права.
Суд зазначає, що для зручності та зрозумілості, оцінка на предмет правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень буде проводитись, виходячи із обґрунтування яке міститься у поданих позивачем заявах по суті справи.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини у справі "Голдер проти Сполученого Королівства", згідно з якою саме "небезпідставність" доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду.
Отже, звертаючись до суду з позовом про захист своїх прав, позивач обтяжений обов`язком довести «небезпідставність» своїх доводів щодо порушеного права за захистом якого він звернувся до суду, надавши відповідні докази, зі змісту яких можливо встановити наявність спору саме на момент звернення до суду.
Суд зазначає, що відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.
Пунктом 1.1 статті 1 ПК України визначено, що платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.
Статтею 16 ПК України визначені обов`язки платника податку, серед яких сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи (підпункт 16.1.4 пункту 16.1).
Пункт 31.1 статті 31 ПК України визначає, що строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов`язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно.
У свою чергу, відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
У пункті 75.1 статті 75 ПК України передбачено право контролюючих органів на проведення камеральних, документальних (планових або позапланових; виїзних або невиїзних) та фактичних перевірок.
Згідно підпункту 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 ПК України камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового, даних СОД РРО.
Предметом камеральної перевірки також можуть бути, серед іншого, своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків).
Як визначено пунктом 54.1 статті 54 ПК України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.
Однак, згідно підпункту 54.3.1 пункту 54.3 статті 54 ПК України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, або зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларовану до повернення з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, якщо платник податків не подає в установлені строки податкову (митну) декларацію, а при здійсненні заходів податкового контролю встановлено факти здійснення платником податків діяльності, що призвела до виникнення об`єктів оподаткування, наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу та наявності діючих (у тому числі призупинених) ліцензій на право здійснення діяльності з підакцизною продукцією, яка підлягає ліцензуванню згідно із законодавством.
Також суд зазначає, що згідно пункту 113.1 статі 113 ПК України граничні строки застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) до платників податків відповідають строкам давності для нарахування грошових зобов`язань, визначеним статтею 102 цього Кодексу.
Відтак, представник позивача ставить перед судом, фактично, вирішення питання застосування строків давності, які унормовані статтею 102 ПК України.
Так, згідно пункту 102.1 статті 102 ПК України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня - у разі проведення перевірки операції відповідно до статей 39 і 39-2 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.
З місцевих податків та/або зборів, за якими передбачено подання річної податкової декларації, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право за результатами перевірки самостійно визначити суму грошових зобов`язань, у разі виявлення ним за результатами перевірки заниження суми визначеного платником податків податкового зобов`язання з цих податків, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку сплати цих податків, визначених відповідними розділами цього Кодексу.
Відтак, доводи представника позивача зводяться до того, що контролюючий орган не вправі був застосовувати штрафні санкції за наслідком перевірки, адже такою перевіркою охоплено період, який виходить за межі строку 1095 днів, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації.
Однак, суд звертає увагу на те, що представником позивача залишено поза увагою те, що положення пункту 102.1 статті 102 ПК України містять виключення із загального правила, що у ньому визначено, а саме ті випадки, які визначені пунктом 102.2 цієї статті.
Так, згідно пункту 102.2 статті 102 ПК України грошове зобов`язання може бути нараховане або провадження у справі про стягнення такого податку може бути розпочате без дотримання строку давності, визначеного в абзаці першому пункту 102.1 цієї статті, якщо:
- податкову декларацію за період, протягом якого виникло податкове зобов`язання, не було подано (підпункт 102.2.1);
- посадову особу платника податків (фізичну особу - платника податків) засуджено за ухилення від сплати зазначеного грошового зобов`язання або у кримінальному провадженні винесено рішення про його закриття з нереабілітуючих підстав, яке набрало законної сили (підпункт 102.2.2).
Судом встановлено, що за наслідком проведення камеральної перевірки встановлено саме факт не подання податкової звітності по платі за землю за 2015-2023 роки, а тому охоплення такою перевіркою періоду, який виходить за межі строку 1095 днів, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, є цілком правомірним, адже входить до виключного переліку випадків, які визначені пунктом 102.2 статті 102 ПК України.
Враховуючи зазначене, суд вважає безпідставними у цій частині доводи представника позивача стосовно протиправності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.
Стосовно доводів представника позивача про те, що за неподання звітностей за 2015 - 2023 роки не може бути застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) у сумі 3060 грн. 00 коп. на підставі пункту 54.3 статті 54 ПК України, оскільки дана стаття ПК України стосується використання платником податку права на податкову знижку (якої позивач не використовує), то суд зазначає, що предметом проведеної камеральної перевірки було дотримання вимог законодавства щодо подання податкової звітності по платі за землю, за наслідком якої на позивача накладено штраф. Водночас жодних нарахувань податкових зобов`язань по відношенню до позивача здійснено не було.
Суд наголошує на нетотожності понять грошове зобов`язання та податкове зобов`язання, оскільки підпунктом 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що грошове зобов`язання платника податків сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності. Натомість, підпунктом 14.1.156 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що податкове зобов`язання сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).
Стосовно доводів представника позивача щодо невірного нарахування оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням штрафних санкцій суд зазначає таке.
Як визначено пунктом 120.1 статті 120 ПК України неподання (крім випадків, якщо податкова декларація не подається відповідно до пункту 49.2 статті 49 цього Кодексу) або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов`язаними нараховувати і сплачувати податки та збори, платежі, контроль за сплатою яких покладено на контролюючі органи, податкових декларацій (розрахунків), а також іншої звітності, обов`язок подання якої до контролюючих органів передбачено цим Кодексом, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 340 гривень, за кожне таке неподання або несвоєчасне подання. Ті самі дії, вчинені платником податків, до якого протягом року було застосовано штраф за таке порушення, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 1020 гривень за кожне таке неподання або несвоєчасне подання.
Представник позивача наголошує, що оскаржуваним повідомленням-рішенням незаконно сформовано 9180 грн, тобто по 1020 грн за рік.
Такий висновок суду кореспондується з положеннями пункту 111.3 статті 111 ПК України про те, що притягнення фізичної або юридичної особи до фінансової відповідальності за податкове правопорушення не звільняє фізичну особу чи посадових (службових) осіб юридичної особи у передбачених законом випадках від юридичної відповідальності інших видів.
У даному контексті суд також вважає за необхідне окремо наголосити на сутності накладення штрафу за повторне неподання податкових декларацій, про що вказано у пункті 120.1 статті 120 ПК України.
Пунктом 120.1 статті 120 ПК України чітко визначено, що ті самі дії (тобто неподання (крім випадків, якщо податкова декларація не подається відповідно до пункту 49.2 статті 49 цього Кодексу) або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов`язаними нараховувати і сплачувати податки та збори, платежі, контроль за сплатою яких покладено на контролюючі органи, податкових декларацій (розрахунків), а також іншої звітності, обов`язок подання якої до контролюючих органів передбачено цим Кодексом), вчинені платником податків, до якого протягом року було застосовано штраф за таке порушення, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 1020 гривень за кожне таке неподання або несвоєчасне подання.
Як визначено пунктом 111.4 статті 111 ПК України особа вважається такою, що вчинила правопорушення повторно, якщо вона була притягнута до відповідальності у встановленому цим Кодексом порядку.
Аналіз положень пункту 120.1 статті 120 ПК України у системному зв`язку із пунктами 111.3, 111.4 статті 111 ПК України свідчать про те, що ПК України у даному контексті поняття «повторності» пов`язує безпосередньо з діями (тобто неподання (крім випадків, якщо податкова декларація не подається відповідно до пункту 49.2 статті 49 цього Кодексу) або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов`язаними нараховувати і сплачувати податки та збори, платежі, контроль за сплатою яких покладено на контролюючі органи, податкових декларацій (розрахунків), а також іншої звітності, обов`язок подання якої до контролюючих органів передбачено цим Кодексом), вчиненими платником податків, до якого протягом року було застосовано штраф за таке порушення, не залежно від тривалості вчинення такого порушення (кількості звітних періодів).
Відтак, з огляду на положення пункту 120.1 статті 120 ПК України, відповідачем цілком обґрунтовано накладено штраф в розмірі 1020 грн за кожне таке неподання або несвоєчасне подання як за повторне неподання платником податків або іншими особами, зобов`язаними нараховувати і сплачувати податки та збори, платежі, контроль за сплатою яких покладено на контролюючі органи, податкових декларацій.
Окрім цього, доводи представника позивача в частині помилкового застосування статті 124 ПК України при формуванні розрахунку штрафних (фінансових) санкцій за порушення правил сплати (перерахування) грошового зобов`язання, на переконання суду, також не свідчать про протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.
Як повідомлено представником відповідача, розрахунок штрафних санкцій здійснено згідно пункту 120.1 статті 120 ПК України, та є додатком до рішення, однак при формуванні додатку допущено технічку помилку щодо посилання на статтю ПК України, замість статті 120 ПК України зазначено статтю 124 ПК України.
Суд наголошує, що така помилка у розрахунку штрафних санкцій не впливає як на сутність такого розрахунку так і на безпосереднє обчислення суми застосованого до позивача штрафу згідно оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.
Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданнями адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При цьому, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Як було судом зазначено раніше, згідно з вимогами частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Відповідно до вимог частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Щодо судових витрат суд зазначає, що у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, суд не стягує та не присуджує на користь позивача судові витрати.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач: Релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир української греко-католицької церкви» (47844, Тернопільська обл., Підволочиський р-н., с. Колодіївка, вул. Кружляк, 12, );

відповідач: Головне управління ДПС в Івано-Франківській області (76018, м. Івано-Франківськ, вул. Незалежності, 20, ).

Суддя Гомельчук С.В.

Повний текст рішення складений 08.03.2024.