Справа № 400/1927/24
Суддя: Устинов І. А.
Дата ухвалення: 2024-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2024 р. № 400/1927/24
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Устинова І.А., розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідачаЗаводського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), вул. Робоча, 1,м. Миколаїв,54006,
провизнання дій та бездіяльності протиправними; зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулась до суду з позовом до Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у невжитті заходів стосовно закриття виконавчого провадження ВП № 65760015 із виконання постанови від 02.06.2021 р. ВП № 53308529 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 151 611,47 грн (нестягнута сума 148 826,49 грн), яка винесена головним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Павлюка Мариною Анатоліївною;

- визнати протиправними дії стосовно відмови у закритті та продовження здійснення виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП № 65760015 із виконання постанови від 02.06.2021 р. ВП № 53308529 про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 151 611,47 грн (нестягнута сума 148 826,49 грн), яка винесена головним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Павлюка Мариною Анатоліївною;

- зобов`язати відповідача винести постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № № 65760015 із виконання постанови від 02.06.2021 р. ВП № 53308529 про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 151 611,47 грн (нестягнута сума 148 826,49 грн), яка винесена головним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Павлюка Мариною Анатоліївною.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, головним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Павлюка Мариною Анатоліївною 02.06.2021 було винесено постанову ВП № 53308529 про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 151 611,47 грн (нестягнута сума 148 826,49 грн), яка знаходиться на виконанні Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у ВП № 65760015. При цьому, стягувачем був повторно пред`явлений виконавчий лист до виконання приватному виконавцю. І 23.07.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Булахевічем Степаном Вікторовичем було відкрито виконавче провадження № 66189181 щодо боржника ОСОБА_1 з примусового виконання того ж виконавчого листа №2/487/9/2015, виданого 22.12.2016 року Заводським районним судом м. Миколаєва. Також, 23.07.2021 приватним виконавцем було винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 149 799,33 грн. Позивачка указує, що на даний час відбувається одночасне стягнення з неї виконавчого збору та основної винагороди, що призводить до подвійного стягнення за одним і тим самим виконавчим документом, а тому звернулась до відповідача з заявою, в якій просила закінчити виконавче провадження ВП № № 65760015 із виконання постанови від 02.06.2021 р. ВП № 53308529 про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 151 611,47 грн на підставі ч.8 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження». Однак, відповідач направивши позивачці лист від 20.02.2024, в якому зазначено, що наразі відсутні підстави для закінчення виконавчого провадження ВП № № 65760015. Позивачка наголошує на недопустимості одночасного стягнення виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця при виконанні одного й того ж виконавчого документа та просить позов задовольнити.

Ухвалою від 05.03.2024 суд відкрив провадження у справі, постановив, що її належить розглядати з особливостями розгляду окремих категорій термінових адміністративних справ, визначених ст. 268-269, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, призначив судове засідання та запропонував відповідачу надати відзив на позовну заяву.

Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову та зазначає, що в ч. 3 ст. 40 Закону вказано, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1,3,4,6 частини першої статті 37 цього Закону, (п. 1 - стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа) закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом. Отже, виконавчий збір це санкція відповідальності майнового характеру, що покладається на боржника за невиконання рішення у добровільному порядку. Для застосування виконавчого збору виконавець приймає постанову, яка, виконується примусово в порядку, встановленому Законом України «про виконавче провадження». Постанова про стягнення з боржника виконавчого збору вважається виконавчим листом за умови закінчення виконавчого провадження та за своєю правовою природою в першу чергу є рішенням державного виконавця, прийнятим в межах конкретного виконавчого провадження. З наведеного вбачається, що відповідачем правомірно відкрито виконавче провадження ВП № 65760015 з виконання постанови від 02.06.2021 р. ВП № 53308529 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 151 611,47 грн (нестягнута сума 148 826,49 грн. Відповідач зазначає, що відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» правових підстав для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 65760015 з виконання постанови від 02.06.2021 р. ВП № 53308529 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 151 611,47 грн немає.

Суд розглянув справу в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Відповідно до виконавчого листа по справі № 2/487/9/2015 виданого 22.12.2016 р. Заводським районним судом м. Миколаєва з позивачки на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» було стягнуто суму 1 516 114, 78 гри., яка утворилась за кредитним договором № 1718-н від 13.07.2007 р. станом на 01.12.2015. Зазначений виконавчий лист знаходився на виконанні відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Підвенного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в межах виконавчого провадження ВП № 53308529.

На підставі заяви стягувача відповідно до постанови від 02.06.2021 ВП № 53308529 про повернення виконавчого документу стягувачу, було повернуто виконавчий лист № 2/487/9/2015 виданого 22.12.2016 р. Заводським районним судом м. Миколаєва на підставі п. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Також, 02.06.2021 головним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Павлюка Мариною Анатоліївною винесено постанову ВП № 53308529 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 151 611,47 грн (нестягнута сума 148 826,49 грн). Зазначена постанова знаходиться на примусовому виконанні Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в межах виконавчого провадження ВП № 65760015.

Стягувач 12.07.2021 повторно пред`явлено до примусового виконання виконавчий лист по справі № 2/487/9/2015, виданого 22.12.2016 р. Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з позивачки на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» суми 1 516 114, 78 гри., яка утворилась за кредитним договором № 1718-н від 13.07.2007 р. станом на 01.12.2015.

Постановою від 23.07.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Булахевічем Степаном Вікторовичем було відкрито виконавче провадження № 66189181 щодо боржника ОСОБА_1 з примусового виконання того ж виконавчого листа №2/487/9/2015, виданого 22.12.2016 року Заводським районним судом м. Миколаєва.

Також, 23.07.2021 приватним виконавцем було винесено постанову про стягнення з боржника, ОСОБА_1 основної винагороди у сумі 149 799,33 грн.

Позивачка звернулась з заявою до відповідача щодо закінчення виконавчого провадження ВП № № 65760015 з виконання постанови від 02.06.2021 р. ВП № 53308529 про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 151 611,47 грн на підставі ч.8 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження».

Листом від 20.02.2024 № 19192/20.11-34/13 відповідач повідомив позивачку про відсутність підстав для закінчення виконавчого провадження ВП № 65760015 із виконання постанови від 02.06.2021 р. ВП № 53308529 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 151 611,47 грн (нестягнута сума 148 826,49 грн), яка винесена головним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Павлюка Мариною Анатоліївною.

Позивачка вважає, що відповідачем протиправно відмовлено у закінченні виконавчого провадження, тому звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентує порядок та особливості проведення кожної дії виконавчого провадження та відповідних дій органу державної виконавчої служби являється Закон України від 02.06.2016р. № 1404-VІІ «Про виконавче провадження»

За приписами ст.1 Закону №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими згідно з цим Законом, а також рішеннями, які у відповідності до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав про те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, серед іншого, законодавчо визначений комплекс певних дій, спрямованих на захист та відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п.2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012р. №18-рп/2012), а невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012р. №11-рп/2012).

Так, примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII).

У відповідності до ч.1 ст.13 Закону №1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів.

У силу вимог ч.1 ст.18 Закону №1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За визначенням ч.1 ст.27 Закону №1404-VIII, виконавчим збором є збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.

Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Частиною 2 ст.27 Закону №1404-VIII в редакції станом на час виникнення спірних відносин, яка після 28.08.2018р. змін не зазнавала, закріплено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10% суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Як передбачено у ч.8 ст.27 цього Закону, під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Кошти виконавчого провадження, за приписами ч.ч.1,4 ст.42 Закону №1404-VIII, складаються з: І) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, передбаченому ст.27 вказаного Закону, або ж основної винагороди приватного виконавця: 2) авансового внеску стягувана; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

За змістом ст.45 Закону №1404-VIII, розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувана на організацію і проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувана; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувана та стягується виконавчий збір у розмірі 10% фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір.

Частиною 4 ст.31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016р. №1403-VІІІ регламентовано, що основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

При цьому, відповідно до ч.5 ст.31 Закону №1403-VІІІ, якщо суму, передбачену в ч.4 цієї ж статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Згідно з ч.7 ст.31 Закону №1403-VІІІ, приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Також, за змістом п.19 «Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016р. №643), приватний виконавець, що забезпечив повне чи часткове виконання виконавчого документа матового характеру в порядку, встановленому Законом №1404-VIII, одержує основну винагороду у розмірі 10% стягнутої ним суми або ж вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Отже, основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом.

Як встановлено судом, у виконавчому провадженні №53308529 державним виконавцем фактичного виконання судового рішення досягнуто не було, а виконавчий документ - повернутий стягувачу. Згодом, виконавчий лист №2/487/9/2015 виданий 22.12.2016 Заводським районним судом м. Миколаєва, був пред`явлений до виконання приватному виконавцю, який наразі фактично здійснює його виконання та, відповідно, стягнув основну винагороду.

Верховний Суд у постанові від 13.04.2023р. у справі №160/695/22 висловив правову позицію стосовно розв`язання питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа та зазначив наступне.

Так, Закон №1404-VIII містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення із боржників виконавчого збору та основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа. З одного боку, Закон №1404-VIII не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям. З іншого боку, норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий лист попередньо перебував на виконанні у державного виконавця.

Вирішення цієї проблеми зачіпає конвенційні та конституційні права особи, її інтереси, а також стосується забезпечення верховенства права під час здійснення виконавчого провадження.

Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення беззаперечно тягне за собою додаткові витрати. Вказана обставина може розглядатися як накладання непропорційного та надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване ст.41 Конституції України і ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.

У контексті викладеного, варто зазначити, що з-поміж учасників виконавчого провадження в рамках спірних правовідносин у зв`язку з неповнотою законодавчого регулювання саме боржник перебуває у найбільш уразливому становищі, якого зобов`язано сплатити двічі за виконання одного й того ж виконавчого документа.

Зазначена проблематика зумовлена неповнотою законодавства та стосується також й аспекту дієвого юридичного захисту індивідуальних людських прав від їх порушення суб`єктами владних повноважень та питання ефективного способу захисту (ч.1 ст.2 КАС України), що повинен забезпечити поновлення порушеного права й бути адекватним наявним обставинам.

Отже, питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного і того ж виконавчого документа є несправедливим з огляду на те, що стягнення виконавчого збору чи основної винагороди одночасно як таких, є неприпустимим. Тобто, у контексті вирішення спору, слід дійти такого висновку, що з точки зору дотримання засад виконавчого провадження, передбачених зокрема п.5 ч.1 ст.2 Закону №1404-VIII, справедливим може бути лише стягнення однієї з указаних сум.

Відповідно, законодавство про виконавче провадження не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Зрештою, як уже зазначалося, це право залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

Водночас, ч.8 ст.27 Закону №1404-VIII визначено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Поняття й процедура, що згадані у цій нормі, стосується правовідносин, що не є подібними до спірних, оскільки в останніх дійсно не було передачі виконавчого документа.

Однак, на відміну від решти положень виконавчого законодавства, тільки ця норма Закону №1404-VIII регулює подібні суспільні правовідносини.

Так, вона містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець.

Логічний і цільовий способи уяснення ч.8 ст.27 Закону №1404-УШ свідчать, що у вказаному випадку її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (абз.1) або продовжувати стягнення виконавчого збору (абз.2).

Вказана вище норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору та основної винагород. Ця норма унеможливлює подвійну плату боржником зазначених коштів, а тому її застосування дозволяє розв`язати спір про подвійне стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа в умовах неповноти законодавства, що регулює спірні правовідносини.

За ч. 6 ст.7 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).

Враховуючи викладене, для розв`язання означеної проблеми та з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч.1 ст.2 КАС України), до подібних правовідносин слід застосувати за аналогією закону ч.8 ст.27 Закону №1404-VIII.

Застосування ч.8 ст.27 Закону №1404-VIII до спірних правовідносин надає підстави зробити такий висновок, що у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який, у свою чергу, відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10% від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається.

Застосування аналогії закону дозволяє також зробити висновок про те, що у такому випадку належний та ефективний спосіб захисту, здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 21.07.2022 у справі №320/6215/19.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, з урахуванням правових висновків Верховного Суду, суд вважає, що оскільки приватним виконавцем відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №2/487/9/2015 виданий 22.12.2016 Заводським районним судом м. Миколаєва, та стягнуто з позивача основну винагороду у визначеному законом розмірі, тому підстави для подальшого стягнення з позивача суми виконавчого збору, який стягнутий в межах виконання цього ж виконавчого документа, відсутні.

Отже, відповідач повинен був закінчити виконавче провадження ВП № 65760015 із виконання постанови від 02.06.2021 р. ВП № 53308529 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 151 611,47 грн (нестягнута сума 148 826,49 грн) на підставі частини восьмої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», проте безпідставно цього не зробив, з огляду на що з метою належного та ефективного захисту прав позивача позов підлягає задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не закінчення виконавчого провадження ВП № 65760015 із виконання постанови від 02.06.2021 р. ВП № 53308529 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 151 611,47 грн (нестягнута сума 148 826,49 грн), яка винесена головним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Павлюка Мариною Анатоліївною та зобов`язання відповідача закінчити виконавче провадження ВП № 65760015 із виконання постанови від 02.06.2021 р. ВП № 53308529 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 151 611,47 грн (нестягнута сума 148 826,49 грн), яка винесена головним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Павлюка Мариною Анатоліївною.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог.

Судові витрати розподіляються відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 12, 14, 44, 139, 242-246, 287 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Заводського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (вул. Робоча, 1,м. Миколаїв,542) задовольнити.

2. Визнати протиправною бездіяльність Заводського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (вул. Робоча, 1, м. Миколаїв, 54006, ) щодо не закінчення виконавчого провадження ВП № 65760015 із виконання постанови від 02.06.2021 р. ВП № 53308529 про стягнення з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) виконавчого збору в розмірі 151 611,47 грн (нестягнута сума 148 826,49 грн), яка винесена головним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Павлюк Мариною Анатоліївною.

3. Зобов`язати Заводського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (вул. Робоча, 1, м. Миколаїв, 54006, ) закінчити виконавче провадження ВП № 65760015 із виконання постанови від 02.06.2021 р. ВП № 53308529 про стягнення з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) виконавчого збору в розмірі 151 611,47 грн (нестягнута сума 148 826,49 грн), яка винесена головним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Павлюк Мариною Анатоліївною.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Заводського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (вул. Робоча, 1,м. Миколаїв,542) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 1211,20 (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Строк на апеляційне оскарження рішення суду - 10 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження - 10 днів з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається в порядку та строки, визначені ст.ст. 295-297 КАС України.

Суддя І. А. Устинов