Справа № 420/1579/24
Суддя: Хом'якова В.В.
Дата ухвалення: 2024-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1579/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Вікторії ХОМ`ЯКОВОЇ, розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного сервісного центру МВС України про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного сервісного центру МВС України (далі - відповідач) , в якій позивач просить суд:

визнати протиправними дії Головного сервісного центру МВС України, які виразились у ненаданні інформації на два інформаційні запити ОСОБА_1 від 07.12.2023 та 21.12.2023;

визнати протиправною бездіяльність Головного сервісного центру МВС України, яка виразилась ненаданням інформації за містом запрошеного у запиті ОСОБА_1 ;

визнати моральним знущанням, що завдає моральних страждань та болю, необхідність захисту від дій владного розпорядника інформацією, який скриває публічну інформацію, чим примушує до порушення звичайного образу життя та позбавляє проведення нормального лікування та заробленого у боях відпочинку позитивним проведенням часу;

зобов`язати Головний сервісний центр МВС України надати ОСОБА_1 запрошену ним інформацію у п`ятиденний строк з дня винесення рішення по справі.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 07.12.2023 та 21.12.2023 ОСОБА_1 були надіслані запити про надання публічної інформації на електрону пошту info@hsc.ІНФОРМАЦІЯ_2. Головного сервісного центру МВС України. Позивач просив надати інформацію на підтвердження наявності облікових даних АІС МВС України на предмет реєстрації посвідчення водія на ім`я ОСОБА_1 , згідно довідки, яка додається до цього запиту, та надати інформацію щодо поновлення та повторної видачі посвідчення водія у зв`язку з тим, що внаслідок воєнних дій позбувся зазначеного документа. Ці запити не були розглянуті належним чином, на перший запит дана відповідь, що він оформлений не належним чином, без пояснень, в чому убачається неналежність такого оформлення. На другий запит надійшла відповідь ГСЦМВС наступного змісту "Надішліть адресату вказаному у запиті", що є взагалі незрозумілою. Відповідач, як розпорядник інформації протиправно двічі не надав відповідь на запит запрошеної публічної інформації, вчинивши дії, виражені у наданні формальних відписок, які не мають відношення до запитаної публічної інформації та мають бути припиненими законним способом.

Ухвалою від 17.01.2024 відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

01.02.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що наказом ГСЦ МВС від 06 жовтня 2021 року № 160 "Деякі питання документування управлінської діяльності в Головному сервісному центрі МВС затверджено Інструкцію з документування управлінської інформації в електронній формі та організації роботи з електронними документами в діловодстві в ГСЦ МВС (далі - Інструкція ГСЦ МВС ). Пунктом 3 Інструкції ГСЦ МВС визначено, що Порядок здійснення діловодства в ГСЦ МВС, у тому числі РСЦ ГСЦ МВС, ТСЦ МВС, стосовно документів, що містять інформацію з обмеженим доступом, зі зверненнями громадян, запитами на інформацію, визначаються окремими нормативно-правовими актами. Відповідач заперечує твердження позивача про отримання запиту на публічну інформацію, оскільки до повідомлення від 07 грудня 2023 року був прикріплений файл без накладеного кваліфікованого електронного підпису та до повідомлення від 21 грудня 2023 року був прикріплений файл без накладеного кваліфікованого електронного підпису, в якому містилась відсканована копія інформаційного запиту із зазначенням назви адресата "Міністерство внутрішніх справ України". ГСЦ МВС не реєстрував та не розглядав вищезазначені повідомлення, керуючись п. 45 розділу ІІІ Типової інструкції з діловодства в міністерствах, інших центральних та місцевих органах виконавчої влади затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 січня 2018 року № 55 (далі - Типова інструкція) . Ця норма передбачає, що факсограми та інші електронні документи, що надходять електронною поштою без/з кваліфікованим електронним підписом (кваліфікованою електронною печаткою), реєстрації не підлягають. Водночас абзацом другим пункту 6 розділу ІІІ частини другої Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 2015 року № 1000/5 (далі - Правила № 1000/5) документи, надіслані не за адресою, повертаються відправникові без їх розгляду.

Також відповідач зазначає, що ОСОБА_1 запитував інформацію з обмеженим доступом. Зазначене у запитах питання не відноситься до публічної інформації в розумінні Закону "Про доступ до публічної інформації", так як стосується окремої особи та є конфіденційною, тому дані запити розглянуто відповідно до Типової інструкції та Правил № 1000/5.

Крім того із повідомлень надісланих від ІНФОРМАЦІЯ_1 неможливо ідентифікувати, що це саме громадянин ОСОБА_1 , а не будь яка інша особа. Для отримання позивачем потрібної інформації він може звернутись із запитом до ГСЦ МВС, форма та порядок подання запиту на інформацію є публічною та розміщена на офіційному сайті ГСЦ МВС. Інформація щодо процедури обміну (виданого вперше строком дії на 2 роки, старого на нове або у разі знищення) посвідчення водія розміщена у загальному доступі також на офіційному сайті ГСЦ МВС. ГСЦ МВС ні в якому разі не мало на меті завдати моральних знущань ОСОБА_1 , а діяло виключно в його інтересах, що полягало у захисті його персональних даних.

10.02.2024 до суду позивачем надіслана відповідь на відзив, в якому позивач звертає увагу суду на те, що ніякої конфіденційності запити не містили та проханням було надати відомості щодо підтвердження вже існуючої та наданої відповідачу ГСЦМВС інформації, що містилась у довідці УПП в Миколаївській області від 31.08.2023 року; надати інформацію щодо порядку та у законний спосіб поновлення водійського посвідчення, що ніяким чином не є конфіденційною інформацією. Запити позивача ОСОБА_1 до відповідача ГСЦМВС надіслані з електронної поштової адреси ІНФОРМАЦІЯ_1 , що відповідач визнає. Домен ІНФОРМАЦІЯ_2 належить лише органам державної влади. Реєстрація фізичної особи у будь-яких електронних системах, що мають домен ІНФОРМАЦІЯ_2 та належать державному реєстранту, можлива тільки за умов ідентифікації особи. Доказів, що відповідач ГСЦМВС встановлював та ідентифікував особу, якій належить електронна поштова скринька ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідач не надав, що вказує на відсутність таких дій після отримання інформаційних запитів ОСОБА_1 від 07.12.2023 та 21.12.2023 , тобто свої обов`язки відповідач не виконав.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

07.12.2023 ОСОБА_1 був надісланий запит про надання публічної інформації на електрону адресу . Головного сервісного центру МВС України. У запиті позивач просив надати інформацію на підтвердження наявності облікових даних АІС МВС України на предмет реєстрації посвідчення водія на ім`я ОСОБА_1 , згідно довідки, яка додається до цього запиту, та надати інформацію щодо поновлення та повторної видачі посвідчення водія у зв`язку з тим, що внаслідок воєнних дій позбувся зазначеного документа.

У відповідь на зазначене повідомлення 07.12.2023 року ГСЦ МВС на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 надіслано повідомлення, що "запит оформлений не належним чином".

21.12.2023 позивачем було надіслано повідомлення на електронну адресу ГСЦ МВС . наступного змісту : "Для розгляду по суті направляю інформаційний запит на одному аркуші». До даного повідомлення було прикріплено файл, копію якого позивач суду не надав та зміст якого суду не вдалось встановити. Відповідач стверджує, що в ньому містився інформаційний запит із зазначенням реквізитів адресата - Міністерство внутрішніх справ України.

Відповідачем на електронну адресу позивача ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшла відповідь ГСЦМВС наступного змісту "Надішліть адресату вказаному у запиті".

На думку позивача, запити позивача щодо надання інформації не розглянуті, інформація, яку запитував позивач, не надана, що є порушенням законодавства, а тому він звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд вказує наступне.

Згідно п.7 ч.1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 32 Конституції України кожний громадянин має право знайомитися в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно з ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 №2939-VІ.

Публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом . Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом (ст.1 закону № 2939-VI).

Відповідно до статті 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації", доступ до інформації забезпечується, серед іншого, шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про доступ до публічної інформації" кожна особа має право доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 10 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані: надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України "Про доступ до публічної інформації" відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування, незаконне збирання, використання, зберігання чи поширення інформації можуть бути оскаржені.

Відповідно до статті 12 вказаного Закону суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є:

1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень;

2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону;

3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.

Частиною 1 ст. 13 Закону № 2939-VІ встановлено, що розпорядниками інформації визнаються, зокрема: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту... Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.

Відповідно до ч.5,6 ст.19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі. З метою спрощення процедури оформлення письмових запитів на інформацію особа може подавати запит шляхом заповнення відповідних форм запитів на інформацію, які можна отримати в розпорядника інформації та на офіційному веб-сайті відповідного розпорядника. Зазначені форми мають містити стислу інструкцію щодо процедури подання запиту на інформацію, її отримання тощо.

Згідно з ч.1 ст.20 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Відповідно до ч.1 ст. 22 Закону "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Наведений перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Відповідно до ч.ч.4-5 ст.22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис. Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі.

Згідно з частиною другою статті 7 Закону Закон № 2657-XI суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Ст.23 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачає, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити, зокрема, відмову в задоволенні запиту на інформацію; ненадання відповіді на запит на інформацію; надання недостовірної або неповної інформації; несвоєчасне надання інформації.

Відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень: 1) ненадання відповіді на запит; 2) ненадання інформації на запит; 3) безпідставна відмова у задоволенні запиту на інформацію; 4) неоприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону; 5) надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації; 6) несвоєчасне надання інформації; 7) необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом; 8) нездійснення реєстрації документів; 9) навмисне приховування або знищення інформації чи документів.

Досліджуючи у межах спору відповідність сторін ознакам запитувача та розпорядника інформації, та наявність підстав для відмови у задоволенні запиту на інформацію, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивач наділений правом у порядку визначеному Законом України "Про доступ до публічної інформації", одержувати публічну інформацію, яка знаходиться у володінні відповідача, тобто є запитувачем інформації, а у свою чергу Головний сервісний центр МВС України є розпорядником публічної інформації.

Судом встановлено та відповідачем не заперечується, що відповідач не розглянув запит від 07.12.2023 як неналежним чином оформлений. У відповіді на запит відповідач не вказує яких конкретно вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону, не було дотримано ОСОБА_1 . Таким чином, відмова у задоволенні запиту була немотивованою.

У відзиві на позовну заяву відповідач такою підставою зазначає відсутність кваліфікованого електронного підпису у запиті про надання інформації з обмеженим доступом, неможливість ідентифікувати особу.

Вимагаючи зазначення імені особи, яка звертається із запитом на інформацію, закон водночас не зобов`язує розпорядника ідентифікувати таку особу і не дає йому можливості просити про надання відповідних документів, що посвідчують особу запитувача. Ім`я запитувача є для розпорядника інформативною інформацією та не впливає на умови виконання ним вимог закону. Обов`язок розпорядника надати інформацію на запит не змінюється залежно від особи запитувача та зазначення у запиті його імені, якщо підстави для обмеження доступу до такої інформації відсутні. При вирішенні питання щодо того, чи надавати інформацію у відповідь на запит, будь-який розпорядник інформації повинен акцентувати увагу не на особі запитувача , а виходити з того, що така інформація розкривається необмеженому колу осіб. Запитувач публічної інформації має право подати запит, зазначивши своє справжнє ім`я або псевдонім. Такі реквізити запиту, як дата та підпис, необхідно проставляти лише у письмових документах. Для запитів у іншій формі вони не обов`язкові.

Що стосується відсутності на запиті, який надісланий електронною поштою, електронного підпису. Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на приписи Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", які вимагають накладення електронного підпису для завершення створення електронного документа, суд вважає необгрунтованими, оскільки така правова позиція порушує вимоги Закону України "Про доступ до публічної інформації", зважаючи на таке. Згідно статті 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", електронний підпис може використовуватися для ідентифікації автора електронного документа. Втім, ця вимога не є обов`язковою, бо вживається слово "може". Крім того, електронний підпис має лише одну мету - ідентифікацію автора документа. Але ці вимоги не є обов`язковими для запитів, на що суд вже звернув увагу раніше. Крім того, Закон України "Про електронні документи та електронний документообіг" регулює загальні питання електронного документообігу, не торкаючись особливостей доступу до публічної інформації. Останні врегульовані спеціальним законом - Законом України "Про доступ до публічної інформації", який не висуває жодних вимог щодо електронного підпису для запитів у електронній формі.

Відповідно до пункту 2 "Прикінцевих положень" Закону України "Про доступ до публічної інформації" до приведення законодавства України у відповідність із цим законом акти законодавства України застосовуються в частині, що не суперечить цьому закону. Оскільки Закон України "Про електронні документи та електронний документообіг" прийнято раніше, а саме 22.05.2003 (28.12.2003 він набув чинності), цей закон повинен застосовуватись лише в частині, що не суперечить Закону України "Про доступ до публічної інформації". За таких умов Закон України "Про доступ до публічної інформації" у питаннях оформлення та подання запитів має вищу юридичну силу порівняно з усіма іншими нормативно-правовими актами як спеціальний закон по відношенню до загальних. З огляду на це відмова у наданні інформації у зв`язку з відсутністю електронного підпису на запиті, направленому в електронній формі, є незаконною.

Відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі. Із відмови у доступі до публічної інформації повинно вбачатися: якому з перелічених у пункті 1 частини другої статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" інтересів відповідає обмеження, а також чому обмеження доступу відповідає зазначеному інтересу (інтересам); у чому конкретно полягає шкода правомірному інтересу (інтересам); яким є причинно-наслідковий зв`язок між наданням доступу та можливим настанням шкоди; чому ця шкода є істотною; яка ймовірність настання шкоди внаслідок надання доступу до інформації; чому шкода від надання інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Суд розглянув доводи відповідача про те, що позивач запитував інформацію з обмеженим доступом.

Згідно з ч.1, ч.2 ст.6 Закону № 2939-VI - інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація. Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні".

Суд не вбачає законних підстав для обмеження доступу до інформації, яку запитував позивач,

За приписами абзацу 11 статті 2 Закону України "Про захист персональних даних" персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована; розпорядник персональних даних - фізична чи юридична особа, якій володільцем персональних даних або законом надано право обробляти ці дані від імені володільця.

Персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою.

Позивач не запитував інформацію щодо персональних даних (наприклад, реквізитів посвідчення про водія на ім`я ОСОБА_1 ), а просив надати інформацію щодо наявності даних про реєстрацію такого посвідчення, а також надати інформацію про те, яким чином поновлюється та повторно видається посвідчення водія у зв`язку з тим, що внаслідок воєнних дій було втрачено.

Якщо відповідач вважав, що запитуються персональні дані позивача, а останній себе в запиті не ідентифікував, то в такому випадку відповідач повинен був відмовити в задоволенні прохання надати таку інформацію з поясненням причин такої відмови, пояснивши що запитувач має будь-яким прийнятним способом верифікувати свою особу (через електронний цифровий підпис або іншим шляхом).

Також суд вважає необгрунтованими посилання відповідача у відзиві на те, що інформація про те, яким чином поновлюється та повторно видається посвідчення водія у зв`язку з втратою, є на офіційному сайті.

Стаття 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" дає вичерпний перелік підстав для відмови в задоволенні запиту на інформацію. Частина 2 статті 22 Закону визначає, що відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Натомість відповідач тільки зазначив, що запит оформлений неналежним чином, отже запит від 07.12.2023 по суті не розглядався. Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідач протиправно не розглянув запит позивача від 07.12.2023 та не надав відповідь, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню шляхом визнання протиправними дій Головного сервісного центру МВС України, які виразились у ненаданні інформації на інформаційний запит ОСОБА_1 від 07.12.2023, та зобов`язання розглянути запит ОСОБА_1 від 07.12.2023 та надати відповідь у строк, визначений Законом України "Про доступ до публічної інформації" .

Що стосується повторного запиту від 21.12.2023, то суд не має можливості встановити його зміст через ненадання позивачем файлу, прикріпленому до повідомлення. Відповідач стверджує, що у файлі містився інформаційний запит, адресований МВС, а не відповідачу, разом з тим зміст файлу суду не наданий сторонами. Тому, вимоги щодо визнання протиправними дій Головного сервісного центру МВС України, які виразились у ненаданні інформації на запит ОСОБА_1 від 21.12.2023 та про зобов`язання надати ОСОБА_1 запрошену ним інформацію не підлягають задоволенню.

Згідно Закону України "Про доступ до публічної інформації", особи, чиї права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, мають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Суд зазначає, що позивач не просить стягнути моральну шкоду і не зазначає її розмір, посилаючись тільки на порушення звичайного образу життя та позбавлення проведення нормального лікування та заробленого у боях відпочинку позитивним проведенням часу, що є загальними фразами без будь-якої конкретизації, без надання відповідних доказів, які підтверджують факти страждань та зміну звичного способу життя позивача. Враховую викладене суд відмовляє позивачу в задоволенні вимоги про захист від моральних знущань.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Позов задовольняється частково.

Судові витрати у справі відсутні, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору як учасник бойових дій.

Керуючись ст.ст. 243-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 частково.

Визнати протиправними дії Головного сервісного центру МВС України, які виразились у ненаданні інформації на інформаційний запит ОСОБА_1 від 07.12.2023.

Зобов`язати Головний сервісний центр МВС України ( ) розглянути запит ОСОБА_1 від 07.12.2023 та надати відповідь у строк, визначений Законом України "Про доступ до публічної інформації" .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Вікторія ХОМ`ЯКОВА