Справа № 200/2109/22
Суддя: Кравченко Т.О.
Дата ухвалення: 2024-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2024 року Справа№200/2109/22

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Кравченко Т.О.

розглянув в порядку загального позовного провадження в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

встановив:

04 лютого 2022 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил (далі відповідач), надісланий засобами поштового зв`язку 31 січня 2022 року, в якому позивач просив:

- визнати протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні;

- стягнути з Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил на користь ОСОБА_1 середній заробіток за 314 днів затримки повного розрахунку при звільненні за період з 19 лютого 2021 року по 30 грудня 2021 року у розмірі 316 606,20 грн.

Заяви, клопотання учасників справи. Процесуальні дії у справі.

09 лютого 2022 року суд постановив ухвалу про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі; вирішив розглядати справу в порядку загального позовного провадження; розпочав підготовче провадження та призначив підготовче засідання на 09 березня 2022 року; встановив строк для подання заяв по суті справи, витребував у відповідача докази.

Про відкриття провадження у справі учасники справи повідомлені з дотриманням вимог Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС).

З 24 лютого 2022 року 05 години 30 хвилин Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України про введення воєнного стану», в Україні введений воєнний стан.

Широкомасштабна військова агресія російської федерації проти України, яка слугувала підставою для введення воєнного стану, триває.

Указом Президента України від 05 лютого 2024 року № 49/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 06 лютого 2024 року № 3564-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», строк дії воєнного стану продовжений з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб.

Через існування загрози життю та здоров`ю учасників справи та працівників суду проводити судові засіданні в приміщенні суду за адресою: АДРЕСА_1 , було неможливо.

20 листопада 2023 року, після відновлення проведення судових засідань в приміщенні суду за адресою: Донецька обл., м. Слов`янськ, вул. Добровольського, буд. 1, суд постановив ухвалу, якою призначив підготовче засідання на 08 грудня 2023 року та повторно витребував у відповідача докази.

08 грудня 2023 року підготовче засідання відкладено до 22 грудня 2023 року.

22 грудня 2023 року суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 12 січня 2024 року.

12 січня 2024 року суд постановив ухвалу про витребування у відповідача додаткових доказів та відклав судове засідання до 02 лютого 2024 року.

В судовому засіданні 02 лютого 2024 року позивач підтримав позовні вимоги з підстав, які викладені у позовній заяві, просив задовольнити позов; представник відповідача позов не визнала з підстав, що наведені у відзиві на позовну, просила відмовити в позові.

В судовому засіданні оголошена перерва до 01 березня 2024 року для подання сторонами додаткових доказів.

12 лютого 2024 року суд постановив ухвалу про участь позивача ОСОБА_1 та представника відповідача Рижик С.О. в судовому засіданні, призначеному на 01 березня 2024 року, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

01 березня 2023 року з технічних причин встановити зв`язок з позивачем і представником відповідача для забезпечення їх участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції не виявилося можливим.

З огляду на те, що відповідно до ч. 5 ст. 195 КАС ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву, а також зважаючи на відсутність підстав для відкладення судового засідання, визначених ст. 205 цього Кодексу, на підставі ч. 9 ст. 205 КАС суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в письмовому провадженні.

На підставі ч. 4 ст. 129 КАС фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що з 04 серпня 2014 року розпочав службу в органах прокуратури України на посаді слідчого Тернопільської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України.

10 лютого 2015 року уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком на п`ять років, був прийнятий на військову службу за контрактом, зарахований до списків особового складу Збройних Сил України та відряджений до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі та присвоєнням військового звання «лейтенант юстиції».

В період з 18 лютого 2015 року по 06 січня 2016 року проходив службу на посаді слідчого військової прокуратури Тернопільського гарнізону і в подальшому був переведений до військової прокуратури, де в період з 22 січня 2016 року по 19 лютого 2021 року проходив службу на посадах старшого слідчого першого відділу військової прокуратури Луганського гарнізону, старшого слідчого військової прокуратури Луганського гарнізону, прокурора військової прокуратури Луганського гарнізону.

Наказом Міністра оборони України від 13 лютого 2021 року № 45 позивач був звільнений з військової служби у запас з 19 лютого 2021 року у зв`язку з закінченням строку контракту за пп. «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок та військову службу» (далі Закон № 2232).

Відповідно до наказу керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил від 19 лютого 2021 року № 65к позивач звільнений з посади прокурора військової прокуратури Луганського гарнізону та органів прокуратури, його виключено зі списків особового складу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил.

Позивач покликався на п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, (далі Положення № 1153/2008), і доводив, що при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу з ним мав бути проведений повний розрахунок.

Однак при звільненні відповідач не виконав вимоги Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011) та не виплатив позивачу одноразову грошову допомогу.

У зв`язку з цим позивач був вимушений звернутися до суду.

30 грудня 2021 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року у справі № 200/2719/21-а Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил виплатила позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 125 140,11 грн.

З огляду на це позивач стверджував, що остаточний розрахунок був проведений через 314 днів після звільнення, а тому відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 316 606,20 грн.

Просив задовольнити позов.

Відповідач позов не визнав, надав додаткові пояснення, які по суті є відзивом на позовну заяву.

Вказував на те, що відповідно до ст. 89 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі Закон № 1697) фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі у випадках, передбачених міжнародними договорами України або проектами міжнародної технічної допомоги, зареєстрованими в установленому порядку.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Офісом Генерального прокурора.

Згідно зі ст. 90 Закону № 1697 фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону є розпорядником нижчого рівня, який підпорядкований Офісу Генерального прокурора, як головному розпоряднику, та в своїй діяльності координується через нього.

Механізм взаємодії між Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Східного регіону та Офісом Генерального прокурора у випадку виникнення потреби у виконанні рішення суду про нарахування та виплату заробітної плати (грошового забезпечення) регулюється Бюджетним кодексом України та іншими законодавчими актами, що регулюють питання взаємовідносин між головним розпорядником бюджетних коштів та розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня.

Відповідач зазначив, що дійсно на підприємство, установу, організацію покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, а у разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України.

Водночас, незгода працівника з розміром належних до виплати сум при звільненні повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду. Це звернення повинно бути здійснено відразу після виплати цих сум чи ознайомлення з їх розміром або принаймні у достатньо стислі строки. Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні.

Відповідач доводив, що ст. ст. 116, 117 КЗпП передбачена компенсація за несвоєчасний розрахунок при звільненні у випадку наявності розбіжностей при звільненні та прийняття рішення на користь фізичної особи.

Щодо доводів позивача стосовно нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 лютого по 30 грудня 2021 року у розмірі 316 606,20 грн, відповідач зазначив наступне.

Так, на виконання рішення суду у справі № 200/2719/21 Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил нарахувала ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу з розрахунку 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби в сумі 127 045,80 грн; позивачу виплачена одноразова грошова допомога в сумі 125 140,11 грн, в тому числі компенсація податку на доходи фізичних осіб в сумі 22 868,25 грн.

Відповідач зауважив, що оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування положень ст. 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за весь період, тобто з 19 лютого 2021 року по 30 грудня 2021 року, відсутні.

Також відповідач наголосив на тому, що на підставі Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-ХІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі Закон № 2352), який набрав чинності 19 липня 2022 року, ст. 117 КЗпП України викладена у новій редакції та передбачає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, у зв`язку з тим, що при нарахуванні і виплаті позивачу сум належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, відсутні підстави для застосування положень ст. 117 КЗпП України щодо виплати позивачу середнього заробітку за весь період.

Відповідач зауважив, що аналогічна правова позиція щодо незастосування ст. 117 КЗпП України до правовідносин, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, викладена в постановах Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі № 0940/1532/18 та від 28 січня 2020 року у справі № 822/2663/15.

Також відповідач покликався на рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року, яким передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст. 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень норми ст. ст. 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, висловленою, зокрема, в постановах від 24 січня 2018 року у справі № 807/1502/15, від 27 червня 2018 року у справі № 810/1543/17, від 04 грудня 2019 року у справі № 825/742/16.

Крім того, питання можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду та Верховним Судом. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду 26 червня 2019 року прийняла постанову у справі № 761/9584/15-ц, у якій констатувала, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Разом із тим, встановлений ст. 117 КЗпП України, механізм компенсації роботодавцем працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. При цьому, Верховний Суд акцентує увагу на тому, що, оскільки законодавство не містить чітких вимог та формули розрахунку, вказане питання лежить у площині свободи розсуду суду, тому, грошова сума за затримку розрахунку при звільненні, виконує саме компенсаторну функцію, яка не є належним або фіксованим заробітком позивача.

Також Верховний Суд в постанові від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16 вказав, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності наведена в постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 524/1714/16-а та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Верховний Суд в постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 806/2473/18 сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Відповідач доводив, що Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил не порушила прав та законних інтересів ОСОБА_1 та провела з ним розрахунок з дотриманням вимог чинного законодавства.

Просив відмовити в позові.

Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Докази відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

На виконання вимог ст. 90 КАС суд оцінив докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні; оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з того, що жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 77 КАС кожна особа повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

За правилами абз. 1 ч. 2 ст. 77 КАС в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З`ясовуючи чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, суд встановив таке.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що встановлено на підставі паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, що підтверджено посвідченням серії НОМЕР_3 , виданим Головною військовою прокуратурою Генеральної прокуратури України 22 червня 2017 року.

Відповідач Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил (ідентифікаційний код 39969443) зареєстрована як юридична особа 26 серпня 2015 року, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі ЄДР) внесений відповідний запис.

На підставі п. 4 наказу Генерального прокурора від 05 лютого 2020 року № 66 «Про окремі питання забезпечення функціонування спеціалізованих прокуратур у сфері оборони (на правах обласних прокуратур)» (в редакції наказу Генерального прокурора від 17 березня 2023 року № 74) юридична особа «Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил» (на правах обласної прокуратури) перейменована на юридичну особу «Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону» (на правах обласної прокуратури) без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

На підставі витягу з послужного списку майора юстиції ОСОБА_1 від 16 січня 2021 року суд встановив, що відповідно до ч. 5 ст. 5 та ст. ст. 6, 20, 23 Закону № 2232 та п. п. 38, 48, 71, 72, 153 Положення № 1153/2008 позивач уклав контракт про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України строком на п`ять років, був прийнятий на військову службу за контрактом та на підставі наказу Міністра оборони України від 10 лютого 2015 року № 81 був зарахований до списків особового складу Збройних Сил України та відряджений до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі з присвоєнням військового звання лейтенант юстиції.

З 19 лютого 2015 року по 05 січня 2016 року на підставі наказу ВПЗРУ від 18 лютого 2015 року № 161к позивач проходив службу на посаді слідчого військової прокуратури Тернопільського гарнізону Західного регіону України.

З 06 січня 2016 року по 22 січня 2016 року на підставі наказу ВПСАТО від 22 січня 2016 року № 14к перебував в розпорядженні військового прокурора сил антитерористичної операції.

З 22 січня 2016 року по 07 червня 2017 року на підставі наказу ВПСАТО від 22 січня 2016 року № 15к проходив службу на посаді старшого слідчого першого відділу військової прокуратури Луганського гарнізону.

З 07 червня 2017 року по 09 грудня 2019 року на підставі наказу ВПСАТО від 07 червня 2017 року № 197к на посаді старшого слідчого військової прокуратури Луганського гарнізону.

З 09 грудня 2019 року на підставі наказу ВПОС від 09 грудня 2019 року № 716к на посаді прокурора військової прокуратури Луганського гарнізону.

13 лютого 2021 року Міністр оборони України видав наказ (по особовому складу) № 45, яким відповідно до п. 18 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури» та п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232 звільнив з військової служби у запас за пп. «а» (у зв`язку з закінченням строку контракту) ряд осіб офіцерського складу Збройних Сил України, які відряджені до Генеральної прокуратури України із залишенням на військовій службі, в тому числі майора юстиції ОСОБА_1 , прокурора військової прокуратури Луганського гарнізону, чинність контракту якого припинялася 19 лютого 2021 року.

18 лютого 2021 року керівник Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил видав наказ № 65к, яким на підставі ст. 11 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ «Про прокуратуру» (далі Закон № 1697), ст. ст. 2, 24 Закону № 2232, п. п. 242, 245 Положення № 1153/2008 звільнив з посади прокурора військової прокуратури Луганського гарнізону та органів прокуратури та виключив зі списків особового складу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил, усіх видів забезпечення майора юстиції ОСОБА_1 , звільненого з військової служби у запас на підставі пп. «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону № 2262 (у зв`язку із закінченням строку контракту) з 19 лютого 2021 року та направив його особову справу до Хмельницького об`єднаного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Хмельницької області.

Цим наказом відділу фінансування та бухгалтерського обліку Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил доручено провести повний розрахунок у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 з військової служби до його виключення зі списків особового складу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил.

Наказ від 18 лютого 2021 року № 65к виданий на підставі наказу Міністра оборони України від 13 лютого 2021 року № 45.

Отже, 19 лютого 2021 року ОСОБА_1 був звільнений 1) з військової служби та 2) з посади прокурора військової прокуратури Луганського гарнізону та органів прокуратури.

Спірні правовідносини виникли з приводу несвоєчасного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з військової служби.

Сторони визнають той факт, що суб`єктом, який мав провести з позивачем повний розрахунок при звільненні з військової служби, була Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил.

Згідно з розрахунковим листком за лютий 2021 року в лютому 2021 року ОСОБА_1 відпрацював 19 днів та йому нараховане грошове забезпечення в загальній сумі 222 572,82 грн, в тому числі винагорода АТО за січень 2020 року 5 646,48 грн; оклад 3 840,71 грн; надбавка за військове звання 909,29 грн; надбавка за вислугу років військових 1 900,00 грн; надбавка за виконання особливо важливих завдань 6 650,00 грн; премія щомісячна 5 473,63 грн; компенсація за невикористану відпустку 193 593,60 грн; індексація доходів 2012 343,50 грн; надбавка за доступ до державної таємниці 384,07 грн; винагорода АТО 3 831,54 грн.

Відомість про нарахування коштів № 1083 (заробітна плата та аванси) на карткові рахунки співробітників та платіжне доручення від 18 лютого 2021 року № 88 свідчать про те, що Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил перерахувала на рахунок ОСОБА_1 в банківській установі 216 096,48 грн з призначенням платежу: « НОМЕР_4 ; 2112; перераховано повне грошове забезпечення при звільненні на картковий рахунок за лютий 2021 року; згідно з відомістю № 1083 від 18 лютого 2021 року».

Цей платіж проведено Державною казначейською службою України 19 лютого 2021 року, про що свідчить відповідна відмітка в платіжному дорученні.

Вважаючи, що при звільненні з військової служби йому не були виплачені всі належні суми, 15 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил про зобов`язання вчинити певні дії.

24 травня 2021 року Донецький окружний адміністративний суд ухвалив рішення у справі № 200/2719/21-а, яким позов задовольнив та зобов`язав Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил нарахувати та виплатити ОСОБА_1 передбачену ст. 15 Закону № 2011 одноразову грошову допомогу з розрахунку 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року і набрало законної сили.

На виконання рішення суду у справі № 200/2719/21-а Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил нарахувала ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу з розрахунку 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби в сумі 127 045,80 грн.

Розрахунок проведений наступним чином:

грошове забезпечення за лютий 2021 року 28 232,40 грн, в тому числі посадовий оклад 5 660,00 грн, оклад за військове звання 1 340,00 грн, вислуга років 2 800,00 грн, ОВР 9 800,00 грн, надбавка за доступ до державної таємниці 566,00 грн, премія 8 066,40 грн;

календарна вислуга 09 років 09 місяців 29 днів (згідно з рішенням суду);

одноразова грошова допомога 28 232,40 грн х 50% х 9 = 127 045,80 грн;

податок на доходи фізичних осіб 18% 22 686,25 грн;

військовий збір 1,5% 1 905,69 грн;

компенсація податку на доходи фізичних осіб 22 686,25 грн;

до зарахування на картковий рахунок ОСОБА_1 125 140,11 грн (разом із компенсацією податку на доходи фізичних осіб).

Згідно з платіжним дорученням від 29 грудня 2021 року № 1444 Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил перерахувала на рахунок позивача в банківській установі 125 140,11 грн з призначенням платежу: «0901010; 2112; перераховано повністю одноразова грошова допомога ОСОБА_1 згідно з постановою про відкриття виконавчого провадження, ВП № 68009045 від 29 грудня 2021 року».

Платіж проведено Державною казначейською службою України 30 грудня 2021 року, про що свідчить відповідна відмітка в платіжному дорученні.

Факт зарахування цих коштів на картковий рахунок позивача також підтверджений випискою по картковому рахунку № НОМЕР_5 за 30 грудня 2021 року.

Належні та допустимі докази, які б свідчили, що між позивачем та Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сферах існував спір щодо виплати будь-яких інших сум при звільненні з військової служби, суду не надані.

Таким чином, остаточний розрахунок у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 з військової служби відповідач провів 30 грудня 2021 року.

З приводу розміру грошового забезпечення позивача за два місяці, що передували звільненню з військової служби (грудень 2020 року, січень 2021 року), суд встановив такі обставини.

Як свідчить розрахунковий листок за грудень 2020 року, в грудні 2020 року ОСОБА_1 відпрацював 31 день і йому нараховано грошове забезпечення в сумі 99 067,31 грн, в тому числі оклад 5 660,00 грн; надбавка за військове звання 1 340,00 грн; надбавка за вислугу років військових 40% 2 800,00 грн; надбавка за виконання особливо важливих завдань 100% 9 800,00 грн; премія разова 325% 65 539,50 грн; премія щомісячна 40% 8 066,40 грн; індексація доходів 2012 17,7% 401,79 грн; надбавка за доступ до державної таємниці 10% 566,00 грн; винагорода АТО за листопад 2020 року 4 893,62 грн.

Згідно з розрахунковим листком за січень 2021 року в січні 2021 року позивач відпрацював 31 день і йому нараховано грошове забезпечення в сумі 33 474,37 грн, в тому числі винагорода АТО за грудень 2020 року 4 735,76 грн; оклад 5 660,00 грн; надбавка за військове звання 1 340,00 грн; надбавка за вислугу років військових 40% 2 800,00 грн; надбавка за виконання особливо важливих завдань 100% 9 800,00 грн; премія щомісячна 40% 8 066,40 грн; індексація доходів 2012 22,3% 506,21 грн; надбавка за доступ до державної таємниці 10% 566,00 грн.

Також суд встановив, що 10 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил про визнання протиправним і скасування наказу від 18 лютого 2021 року № 65к, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

09 серпня 2021 року Донецький окружний адміністративний суд ухвалив рішення у справі № 200/2718/21-а, яким позов ОСОБА_1 задовольнив частково, а саме:

- визнав протиправним та скасував наказ керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил від 18 лютого 2021 року № 65к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора військової прокуратури Луганського гарнізону та органів прокуратури;

- поновив ОСОБА_1 на посаді прокурора військової прокуратури Луганського гарнізону та органів прокуратури з 19 лютого 2021 року;

- стягнув із Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 лютого 2021 року по 09 серпня 2021 року у розмірі 117 971,10 грн.

В іншій частині позову суд відмовив.

03 листопада 2022 року Перший апеляційний адміністративний суд прийняв постанову, якою:

- апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 р. у справі № 200/2718/21-а залишив без задоволення;

- апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 р. у справі № 200/2718/21-а задовольнив частково;

- рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 р. у справі № 200/2718/21-а змінив;

- в абз. 4 резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року у справі № 200/2718/21-а слова і цифри «середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 лютого 2021 року по 09 серпня 2021 року у розмірі 117 971,10 грн» замінив словами і цифрами «середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19 лютого 2021 року по 09 серпня 2021 року у розмірі 159 163,64 грн»;

- в решті рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 р. у справі № 200/2718/21-а залишив без змін.

27 вересня 2023 року Верховний Суд прийняв постанову, якою:

- касаційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил задовольнив;

- рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2022 року у справі № 200/2718/21-а скасував;

- ухвалив у цій справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовив.

25 серпня 2021 року керівник Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил видав наказ № 423к, яким на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року у справі № 200/2718/21-а скасував наказ керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил від 18 лютого 2021 року № 65к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора військової прокуратури Луганського гарнізону та органів прокуратури; поновив ОСОБА_1 на посаді прокурора військової прокуратури Луганського гарнізону та в органах прокуратури з 19 лютого 2021 року.

Крім того, позивачу нарахований і виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 лютого 2021 року по 09 серпня 2021 року в сумі 159 163,64 грн, що підтверджено листом Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону від 27 липня 2023 року № 14-13вих-23, повідомленням про безспірне списання коштів від 28 липня 2023 року № 02-25/207 та випискою з рахунку клієнта Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону за 28 липня 2023 року.

Згідно з довідкою Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону від 24 січня 2024 року № 15-50вих24 «Про підтвердження місця роботи ОСОБА_1 » з 17 березня 2023 року на підставі наказу від 17 березня 2023 року № 8к позивач працює на посаді прокурора Луганської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону.

Разом з цим згідно з поясненнями сторін звільнення з військової служби з 19 лютого 2021 року позивач не оскаржував.

Будь-які інші докази щодо предмета доказування учасники справи не надали.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Висновки суду по суті позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи мають діяти в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ст. 1-2 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011) установлено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Абз. 1 ч. 1 ст. 9 Закону № 2011 установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок та військову службу» (далі Закон № 2232), який на час виникнення спірних правовідносин діяв в редакції від 01 січня 2021 року.

Порядок проходження громадянами України військової службу в Збройних Силах України визначений Положенням про порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, (далі Положення № 1153/2008), яке на час виникнення спірних правовідносин діяло в редакції від 05 вересня 2020 року.

Відповідно до абз. абз. 1, 3 п. 242 Положення № 1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Згідно з абз. 1 ч. 3 ст. 24 Закону № 2232 закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, що викладена в постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Спеціальним законодавством щодо порядку та умов виплати грошового забезпечення військовослужбовцям не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Крім того, в рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 Конституційний Суд України зазначив, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми трудового законодавства, і таке правозастосування відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним, зокрема в постанові від 14 березня 2024 року у справі № 560/6990/23.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Строки розрахунку при звільненні визначає ст. 116 КЗпП України, яка в редакції, чинній до 19 липня 2022 року, передбачала, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні визначає ст. 117 КЗпП України, яка в редакції, чинній до 19 липня 2022 року, передбачала, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

19 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі Закон № 2352).

Згідно зі ст. 116 КЗпП України в редакції Закону № 2352 при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352 у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений ч. 1 цієї статті.

Питання про те, яка редакція ст. ст. 116 і 117 КЗпП України підлягає застосуванню у справах про стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні, було предметом розгляду Верховного Суду.

Так, в постанові від 14 березня 2024 року у справі № 560/6990/23 Верховний Суд навів наступні висновки:

«[…]

32. За обставин цієї справи остаточний розрахунок з позивачем всіх належних сум при звільненні, зокрема індексації грошового забезпечення, здійснений відповідачем лише 29.03.2023 на виконання рішення суду у справі № 560/6686/22, а періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві сум, є проміжок часу з 19.06.2021 (з дня, наступного за датою звільнення) по 28.03.2023.

33. Верховний Суд сформував усталену практику щодо застосування положень статті 117 КЗпП України в редакції, яка діяла до 19.07.2022, при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

34. Так, Верховний Суд зауважував, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

35. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

36. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

37. Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 та від 26.02.2020 у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17, та застосовано Верховним Судом у постанові від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, […].

38. Водночас Верховний Суд у постановах від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22 та від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22 зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц викладено щодо приписів ст. 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

39. Наведений у цій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час ст. 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

40. Разом із тим, відповідно до ст. 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно з Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

41. За висновком Верховного Суду у вказаних справах у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій ст. 117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом № 2352-ІХ та і після їх внесення, то за такого правового врегулювання спірний період варто умовно поділяти на 2 частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 і після цього.

42. Застосовуючи наведений підхід Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що у цій справі період з 19.06.2021 до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією ст. 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

43. Проте, період з 19.07.2022 по 28.03.2023 регулюється вже нині чинною редакцією ст. 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

44. Аналогічний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22 та від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22.

[…]».

Суд встановив, що ОСОБА_1 був звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу і всіх видів забезпечення 19 лютого 2021 року, остаточний розрахунок у зв`язку з його звільненням з військової служби був проведений 30 грудня 2021 року шляхом виплати одноразової грошової допомоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з абз. абз. 1-2 п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Спірні правовідносини виникли до 19 липня 2022 року, а Закон № 2352 не має зворотної дії у часі.

Як наслідок, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст. ст. 116 і 117 КЗпП України в редакції, чинній до 19 липня 2022 року, тобто до внесення змін Законом № 2352.

Виходячи з цих міркувань, суд відхиляє заперечення відповідача, які ґрунтуються на нормах ст. ст. 116 і 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352.

Також суд відхиляє заперечення відповідача, які зводяться до того, що ст. 117 КЗпП України не застосовується до правовідносин, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати (грошового забезпечення), з огляду на викладені нижче мотиви.

Верховний Суд в постанові від 02 лютого 2023 року у справі № 460/10582/21, з-поміж іншого, навів такі висновки:

«[…]

10. У касаційній скарзі її автор порушив питання про застосовність до спірних правовідносин, чи радше до позовних вимог, приписів частини першої статті 117 КЗпП України щодо виплатити середнього заробітку (у випадку з військовослужбовцем - грошового забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку (яким є день виплати заборгованої суми).

У контексті цієї справи мовиться про те, чи є підстави, передовсім нормативні, для стягнення з військової частини середнього заробітку за період (затримки розрахунку при звільненні), який охоплює проміжок часу від дати звільнення (тут військовослужбовця) до дати фактичного виконання рішення суду щодо стягнення/нарахування і виплати заборгованості на користь військовослужбовця, спір щодо якої виник після звільнення цього військовослужбовця з військової служби і виключення зі списків особового складу. […]

[…]

Відповідач, доводячи свою позицію щодо неправильного застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм статті 117 КЗпП України, навів як приклад правильного застосування приписів цієї статті постанови Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі № 940/1532/18, від 4 грудня 2019 року у справі № 825/742/16, від 28 січня 2020 року у справі № 822/2663/15.

Зокрема, у постанові від 4 грудня 2019 року у справі № 825/742/16 Верховний Суд у вимірі подібних правовідносин (щодо застосування статті 117 КЗпП України) зазначив: «підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.

Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.

Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки. Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні.

Як свідчать матеріали справи здійснений відповідачем розрахунок і виплата сум належних позивачу при звільненні, останнім не оскаржувалися.

Таким чином, викладені обставини свідчать, що спір щодо невиплаченої індексації […] виник більш ніж через півтора роки після звільнення позивача.

Отже, оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні суми був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні».

Подібним чином приписи статей 116, 117 КЗпП України інтерпретовані у рішенні Європейського суду з прав людини від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» (заява № 377/02), […].

11. Водночас суди попередніх інстанцій при вирішенні цієї справи зважили на інші правові позиції Верховного Суду щодо окресленого питання, […]. З-поміж інших суди першої і апеляційної інстанцій врахували правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17. Прикметно, що в цій справі Велика Палата Верховного Суду розглядала питання щодо застосування приписів статей 116, 117 КЗпП України у світлі рішення Європейського суду з прав людини від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» (заява № 377/02).

Підхід Великої Палати Верховного Суду до застосування згаданих приписів в окресленому контексті відрізняється від того, який обґрунтовує відповідач і який застосований, приміром, у постанові Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі № 825/742/16, […].

У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду, з-поміж іншого, зазначила таке: «Разом з тим статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц».

12. Колегія суддів погоджується з тим, що питання про застосування приписів статті 117 КЗпП України у вимірі правовідносин, подібних до тих, які розглядаються в цій справі, не завжди мало однакову правову оцінку суду касаційної інстанції, […]. Водночас треба зазначити, що після постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, яку, треба зауважити, ухвалено в часі пізніше, ніж постанови, які зазначив відповідач у касаційній скарзі, викладена в ній позиція не піддавалася зміні (відступу) […].

Задля забезпечення єдності судової практики у цій категорії спорів колегія суддів теж має брати до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, як таку, що ухвалена пізніше і якою змінені існуючі доти підходи до застосування приписів статей 116, 117 КЗпП України. На такому підході до досягнення зазначеної мети наголосила Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, в якій зазначено, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

[…]».

Подібні висновки наведені Верховним Судом і в постановах від 17 травня 2023 року у справі № 240/10575/22, від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22.

Застосувавши до спірних правовідносин висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, а також висновки Верховного Суду, наведені в постановах від 02 лютого 2023 року у справі № 460/10582/21, від 17 травня 2023 року у справі № 240/10575/22 та від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22, суд відхиляє заперечення відповідача, які зводяться до твердження про те, що ст. 117 КЗпП України не застосовується до правовідносин, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати (грошового забезпечення), яке ґрунтується на висновках Верховного Суду, викладених в постановах від 18 листопада 2019 року у справі № 0940/1532/18, від 28 січня 2020 року у справі № 822/2663/15, від 24 січня 2018 року у справі № 807/1502/15, від 27 червня 2018 року у справі № 810/1543/17, від 04 грудня 2019 року у справі № 825/742/16, а також рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року.

Суд встановив, що ОСОБА_1 був звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу і всіх видів забезпечення 19 лютого 2021 року.

Відповідно до абз. 3 п. 242 Положення № 1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Суд виходить з того, що всі належні позивачеві суми Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил мала виплатити на день його звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, а тому період затримки повного розрахунку при звільненні починається з наступного дня після звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу і всіх видів забезпечення, а саме з 20 лютого 2021 року.

Остаточний розрахунок з позивачем проведений 30 грудня 2021 року шляхом виплати одноразової грошової допомоги.

Отже, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України (в редакції до внесення змін Законом № 2352).

Період затримки розрахунку з 20 лютого 2021 року по 30 грудня 2021 року включно становить 314 днів.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100).

Згідно з абз. 4 п. 2 розділу ІІ Порядку № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п. 3 розділу ІІІ Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у п. 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період. Якщо період, за який нараховано премію чи іншу заохочувальну виплату, працівником відпрацьовано частково, під час обчислення середньої заробітної плати враховується сума у розмірі не більше фактично нарахованої суми премії чи іншої заохочувальної виплати.

[…].

За правилами п. 4 розділу ІІІ Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються:

[…]

б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо);

[…].

Згідно з п. 8 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

[…]

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Позивач звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 19 лютого 2021 року, а тому середньоденне грошове забезпечення для обчислення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку має обчислюватися, виходячи з його грошового забезпечення за грудень 2020 року та січень 2021 року, тобто два місяці, що передували звільненню.

Суд встановив, що в грудні 2020 року ОСОБА_1 нараховано грошове забезпечення в сумі 99 067,31 грн, в тому числі оклад 5 660,00 грн; надбавка за військове звання 1 340,00 грн; надбавка за вислугу років військових 2 800,00 грн; надбавка за виконання особливо важливих завдань 9 800,00 грн; премія разова 65 539,50 грн; премія щомісячна 8 066,40 грн; індексація доходів 401,79 грн; надбавка за доступ до державної таємниці 566,00 грн; винагорода АТО за листопад 2020 року 4 893,62 грн.

В січні 2021 року позивачу нараховано грошове забезпечення в сумі 33 474,37 грн, в тому числі винагорода АТО за грудень 2020 року 4 735,76 грн; оклад 5 660,00 грн; надбавка за військове звання 1 340,00 грн; надбавка за вислугу років військових 2 800,00 грн; надбавка за виконання особливо важливих завдань 9 800,00 грн; премія щомісячна 8 066,40 грн; індексація доходів 506,21 грн; надбавка за доступ до державної таємниці 566,00 грн.

Суд зауважує, що винагорода за безпосередню участь в антитерористичній операції є додатковою виплатою військовослужбовцям, яких залучено до участі у ній. При цьому, виплата винагороди залежить від певних умов та лише в означений період, а також під час безперервного перебування на стаціонарному лікуванні після отриманих у такий період поранень (контузії, травми, каліцтва). Тобто, така виплата не є постійною і не має систематичний характер, а її розмір залежить як від днів участі в антитерористичній операції, так і від виконаних завдань, що визначається наказом командира.

За таких обставин, винагорода за участь в антитерористичній операції не має систематичного характеру, є тимчасовою виплатою для тих військовослужбовців, які залучені до участі у ній, вона залежить від певних обставин, її розмір не є фіксованим, а виплата не є щомісячною, у зв`язку з чим така винагорода не враховуються при обчисленні середньоденного грошового забезпечення.

Таке правозастосування відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним в постановах від 18 квітня 2019 року у справі № 431/703/17 та від 12 вересня 2019 року у справі № 235/6160/16-а.

Крім того, при обчисленні середньоденного грошового забезпечення не підлягає врахуванню і одноразова премія, отримана позивачем в грудні 2020 року.

Таким чином, сума грошового забезпечення позивача, за виключенням виплат, які носять одноразовий характер, за грудень 2020 року становила 28 634,19 грн, в тому числі оклад 5 660,00 грн; надбавка за військове звання 1 340,00 грн; надбавка за вислугу років військових 2 800,00 грн; надбавка за виконання особливо важливих завдань 9 800,00 грн; премія щомісячна 8 066,40 грн; індексація доходів 401,79 грн; надбавка за доступ до державної таємниці 566,00 грн.

Сума грошового забезпечення, за виключенням виплат, які носять одноразовий характер, за січень 2021 року становила 28 738,61 грн, в тому числі оклад 5 660,00 грн; надбавка за військове звання 1 340,00 грн; надбавка за вислугу років військових 2 800,00 грн; надбавка за виконання особливо важливих завдань 9 800,00 грн; премія щомісячна 8 066,40 грн; індексація доходів 506,21 грн; надбавка за доступ до державної таємниці 566,00 грн.

При цьому за даними розрахункових листків в грудні 2020 року позивач відпрацював 31 календарний день, в січні 2021 року 31 календарний день.

Абз. 2 п. 7 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197, (далі Порядок № 260), установлено, що розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що для обчислення середньоденного грошового забезпечення позивача належить застосовувати календарні, а не робочі дні.

Таким чином, середньомісячне грошове забезпечення позивача за два календарні місяці, що передували звільненню, становило:

(28 634,19 грн + 28 738,61 грн) : 2 = 28 686,40 грн.

Середньомісячна кількість відпрацьованих позивачем календарних днів становила:

(31 календарний день + 31 календарний день) : 2 = 31 календарний день.

Середньоденне грошове забезпечення позивача за два календарні місяці, що передували звільненню, становило:

(28 634,19 грн + 28 738,61 грн) : (31 календарний день + 31 календарний день) = 925,37 грн.

У зв`язку з цим суд відхиляє доводи позивача про те, що його середньоденне грошове забезпечення для обчислення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку становить 1 008,30 грн.

Отже, середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з військової служби становить:

(925,37 грн х 314 календарні дні затримки розрахунку) = 290 566,18 грн.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 навів такі висновки:

«[…]

58. Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

59. Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

60. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

61. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

[…]».

Загальний розмір всіх виплат, які належали ОСОБА_1 при звільненні з військової служби, становить 349 618,62 грн, в тому числі винагорода АТО за січень 2020 року 5 646,48 грн; оклад 3 840,71 грн; надбавка за військове звання 909,29 грн; надбавка за вислугу років військових 1 900,00 грн; надбавка за виконання особливо важливих завдань 6 650,00 грн; премія щомісячна 5 473,63 грн; компенсація за невикористану відпустку 193 593,60 грн; індексація доходів 343,50 грн; надбавка за доступ до державної таємниці 384,07 грн; винагорода АТО 3 831,54 грн; одноразова грошова допомога 127 045,80 грн.

Несвоєчасно виплачена одноразова грошова допомога в сумі 127 045,80 грн складає 36,34% загальної суми, яка належала до виплати ОСОБА_1 при звільненні з військової служби:

(127 045,80 грн х 100%) : 349 618,62 грн = 36,34%.

Розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні істотно перевищує суму несвоєчасно виплаченої одноразової грошової допомоги.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст. 117 КЗпП України в редакції до внесення змін Законом № 2352 механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п. 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України в редакції до внесення змін Законом № 2352, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Таким чином, Верховним Судом, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зроблено висновок, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Суд бере до уваги, що:

- позивач звільнений 19 лютого 2021 року;

- до суду з позовом з нарахування та виплату одноразової грошової допомоги він звернувся 15 березня 2021 року, тобто менш ніж через місяць після звільнення і без невиправданих зволікань;

- між позивачем та відповідачем існував спір щодо наявності у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги; зокрема через те, що, за висновком відповідача, у позивача відсутня необхідна вислуга років в календарному обчисленні;

- 24 травня 2021 року Донецький окружний адміністративний суд ухвалив рішення у справі № 200/2719/21-а, яким позов ОСОБА_1 задовольнив повністю;

- відповідач не погодився з цим судовим рішенням і оскаржив його в апеляційному порядку;

- 21 вересня 2021 року Перший апеляційний адміністративний суд прийняв постанову, якою апеляційну скаргу відповідача залишив без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, що мало наслідком набрання ним законної сили;

- виконання рішення суду у справі № 200/2719/21-а здійснювалося відповідачем в примусовому порядку, одноразова грошова допомога нарахована і виплачена ОСОБА_1 30 грудня 2021 року після відкриття виконавчого провадження;

- розмір заборгованості відповідача перед позивачем становив 36,34% від загальної суми, що належала до виплати у зв`язку зі звільненням;

- позивач не надав докази наявності майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні;

- сума компенсації середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку більш ніж в 2,29 раз перевищує несвоєчасно виплачену суму.

Враховуючи конкретні обставини цієї справи, принципи справедливості, пропорційності, співмірність розміру компенсації та суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, суд дійшов висновку про можливість застосування принципів співмірності та пропорційності до спірних правовідносин.

Відтак, розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку слід обчислювати наступним чином:

(925,37 грн х 314 календарні дні затримки розрахунку) х 36,34% = 105 591,75 грн.

Подібні висновки щодо розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладені в постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

Разом з цим, враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності, розмір несвоєчасно виплаченої суми, а також поведінку сторін у спірних правовідносинах, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення суми компенсації, а також про те, що достатнім, справедливим та співмірним є стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку в сумі 52 795,86 грн.

Отже, бездіяльність відповідача, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, підлягає визнанню протиправною, а порушене право позивача відновленню шляхом стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку в сумі 52 795,86 грн.

В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Суд надав оцінку основним доводам і запереченням сторін. Решта доводів і заперечень сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Розподіл судових витрат.

Докази здійснення позивачем судових витрат, пов`язаних з розглядом цієї справи, суду не надані, а тому вони розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 2, 12, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 251, 255, 257, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону (ідентифікаційний код 39969443, місцезнаходження: 84333, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Маяковського, буд. 21) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

3. Стягнути зі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 52 795 (п`ятдесят дві тисячі сімсот дев`яносто п`ять) гривень 86 копійок.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

7. Повне судове рішення складено 18 березня 2024 року.

Суддя Т.О. Кравченко