Справа № 300/991/24
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2024-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" березня 2024 р. справа № 300/991/24

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (, вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100) про визнання протиправним і скасування рішення, а також зобов`язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (надалі - Головне управління ПФУ в Дніпропетровській області, відповідач) про:

визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 18.05.2023 №69 в частині відмови у зарахуванні періодів роботи з 16.02.2010 по 15.04.2010, з 01.06.2010 по 23.01.2011 у ТОВ «Управління технологічного транспорту», з 14.04.2011 по 22.01.2012 у ЗАТ «КапРемСервіс», з 24.01.2012 по 01.03.2012, з 16.07.2012 по 12.09.2013, з 13.09.2013 по 15.07.2014, з 16.07.2014 по 21.10.2015, з 22.10.2015 по 30.06.2016 у ТОВ «Управління технологічного транспорту КаРС», з 01.07.2016 по 09.10.2017, з 12.10.2017 по 30.11.2017 у ТОВ «Ресурс», з 01.12.2017 по 03.12.2018, з 04.12.2018 по 31.05.2022 у ТОВ «Р-Транс»;

зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з 16.02.2010 по 15.04.2010, з 01.06.2010 по 23.01.2011 у ТОВ «Управління технологічного транспорту», з 14.04.2011 по 22.01.2012 у ЗАТ «КапРемСервіс», з 24.01.2012 по 01.03.2012, з 16.07.2012 по 12.09.2013, з 13.09.2013 по 15.07.2014, з 16.07.2014 по 21.10.2015, з 22.10.2015 по 30.06.2016 у ТОВ «Управління технологічного транспорту КаРС», з 01.07.2016 по 09.10.2017, з 12.10.2017 по 30.11.2017 у ТОВ «Ресурс», з 01.12.2017 по 03.12.2018, з 04.12.2018 по 31.05.2022 у ТОВ «Р-Транс», а також здійснити перерахунок пенсії з 11.04.2023.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач протиправно відмовив у зарахуванні до його страхового стажу спірних періодів роботи у російській федерації у зв`язку із тим, шо з 01.01.2023 остання призупинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. Позивачем зазначено, що на момент виникнення у нього трудових відносин з підприємствами російської федерації, зазначена угода була чинною, а тому т ака обставина не може позбавляти його права на зарахування періоду роботи, яка підтверджується записами трудової книжки.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.02.2024 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

12.03.2024 від Головного управління ПФУ у Вінницькій області надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечила з підстав, наведених у відзиві, який міститься в матеріалах справи. Так, відмічено, що до страхового стажу не враховано періоди роботи в російській федерації, оскільки з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. Водночас, представник відповідача зазначила, що зазначений міжнародний договір припинив свою дію для України 19.06.2023.

Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши докази і письмові пояснення, викладених у заявах по суті справи, встановив наступне.

11.05.2023 ОСОБА_1 звернувся до територіальних органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії по інвалідності, відповідно до Закону №1058 (а.с. 6).

Розгляд заяви про призначення пенсії по інвалідності здійснювався за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області, яким було прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії №69 від 18.05.2023. Так, згідно вказаного рішення, пенсійним органом визнано 11 років 04 місяці 21 день страхового стажу ОСОБА_1 . При цьому, не зараховано до страхового стажу періоди роботи згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_2 від 13.04.1990: з 31.05.1997 по 30.09.2003 в ТОВ «Варбеганнефть» та з 01.10.2003 по 16.12.2009 в ТОВ «Управління технологічного транспорту», оскільки з 01.01.2023 росія призупинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (а.с. 28-29).

Надалі, не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся з позовом до суду.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08.11.2023 у справі №300/3610/23, яке набрало законної сили 11.12.2023, позов ОСОБА_1 визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 18.05.2023 №69 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії по інвалідності. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи з 31.05.1997 по 30.09.2003 в ТОВ «Варбеганнефть» та з 01.10.2003 по 16.12.2009 в ТОВ «Управління технологічного транспорту». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити з 11.04.2023 ОСОБА_1 пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 22-27).

Суд звертає увагу, що частиною 4 статті 78 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, суд встановив, що рішення відповідача від 18.05.2023 №69 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії по інвалідності скасоване.

Після скасування вказаного рішення, позивачу з 11.04.2023 призначено пенсію, із врахуванням відповідного страхового стажу, на виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08.11.2023 у справі №300/3610/23, що підтверджується протоколом/розпорядженням щодо призначення/перерахунку пенсії від 14.12.2023 (а.с. 19).

Між тим, як встановлено судом із відзиву відповідача, у таке рішення механічно було внесено неповний період роботи ОСОБА_2 в російській федерації, внаслідок чого, було внесено зміни в описову частину рішення та вказано повний період роботи позивача в російській федерації з 31.05.1997 по 31.05.2022 (а.с. 9-10). При цьому, така зміна описової частини не вплинула на суть прийнятого рішення про відмову у призначенні пенсії №69 від 18.05.2023 року, так як страховий стаж ОСОБА_1 , визнаний відповідачем, не змінився - 11 років 04 місяці та 21 день.

Вважаючи, що відповідачем протиправно не зараховано до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи, зокрема, у ТОВ «Управління технологічного транспорту», у ЗАТ «КапРемСервіс», у ТОВ «Управління технологічного транспорту КаРС», у ТОВ «Ресурс» та у ТОВ «Р-Транс», позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в редакції, чинній на момент врегулювання спірних правовідносин.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Згідно з положеннями статті 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, одним з видів загальнообов`язкового державного соціального страхування є пенсійне страхування. При цьому відносини, що виникають за цим видом соціального страхування, регулюються законами, прийнятими відповідно до цих Основ.

Водночас, у пункті 5 рішення №8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.

За приписами пунктів 1, 6 частини 1 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду регулюють Закони України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення», від 09.07.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).

Суд встановив, що спірне рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 18.05.2023 №69, описова частина якого була змінена, в межах розгляду адміністративної справи №300/3610/23, скасоване рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08.11.2023 (а.с. 27). При цьому, таке рішення (про відмову у призначенні пенсії) скасоване не у частині, а повністю.

Суд погоджується із відповідачем, що зміна описової його частини фактично не вплинула на його результат, оскільки страховий стаж, визнаний пенсійним органом, однаковий у двох версіях рішення (а.с. 9-10, 28-29).

Отже, позовна вимога ОСОБА_1 про скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 18.05.2023 №69 у відповідній частині не підлягає до задоволення.

Разом із тим, суд зазначає, що предметом розгляду даної адміністративної справи є не зарахування відповідачем до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи на території російської федерації, зокрема, у ТОВ «Управління технологічного транспорту», у ЗАТ «КапРемСервіс», у ТОВ «Управління технологічного транспорту КаРС», у ТОВ «Ресурс» та у ТОВ «Р-Транс», які не були предметом розгляду в межах адміністративної справи №300/3610/23, рішенням за результатами розгляду якої скасоване рішення ГУ ПФУ у Вінницькій області від 18.05.2023 №69.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Так, частинами 1 та 2 статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно із частиною 4 статті 24 Закону №1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

При цьому, питання пенсійного забезпечення регулюються, а також регулювалися на момент набуття позивачем страхового стажу двосторонніми угодами в цій галузі, а також Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (далі - Угода), згідно із статтею 1 якої, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць цієї Угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством країни, на території якого вони проживають.

Ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлено чи буде встановлено законодавством держав-учасниць Угоди (стаття 5 Угоди).

Статтею 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав-учасників Угоди проводиться за місцем проживання.

Для визначення права на пенсію громадянам держав-учасниць Угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої із цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до введення в дію цієї Угоди.

За змістом цих норм стаж, набутий на території однієї із зазначених в Угоді держав, зараховується до пільгового у разі, якщо такий стаж взаємно визначений Сторонами.

Згідно зі статтею 11 Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 01.12.1991, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.

Згідно абзацу 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14.01.1993 (чинної як на момент набуття позивачем стажу, так і на момент звернення за пенсією), трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Отже, наведені положення вказаних Угод передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Також зі змісту наведених норм можна дійти висновку, що пенсія призначається за нормами законодавства країни, де проживає особа, а стаж, набутий на території однієї із зазначених в Угоді держав, зараховується у разі, якщо такий стаж взаємно визначений Сторонами.

Це означає, що у випадку виникнення спору у таких питаннях, суд має перевірити умови, за яких такий стаж підлягає зарахуванню відповідно до законодавства країни, де особа його набула.

Постановою Міністерства праці і соціального розвитку російської федерації від 10.10.2003 №69 затверджено Інструкцію заповнення трудових книжок.

Так, підпунктом 5.1 пункту 5 вказаної Інструкції передбачено, що запис про звільнення (припинення трудового договору) в трудовій книжці працівника провадиться в такому порядку: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; в графі 2 вказується дата звільнення (припинення трудового договору); в графі 3 робиться запис про причини звільнення (припинення трудового договору); в графі 4 вказується найменування документа, на підставі якого внесено запис - наказ (розпорядження) або інше рішення роботодавця, його дата і номер.

Згідно зі змістом пунктів 2, 45 Правил ведення і зберігання трудових книжок, виготовлення бланків трудової книжки і забезпечення ними роботодавців, затверджених Постановою Уряду Російської Федерації від 16.04.2003 №225 «Про трудові книжки», трудова книжка є основним документом про трудову діяльність і трудовий стаж працівника. Відповідальність за організацію роботи з ведення, зберігання, обліку та видачі трудових книжок і вкладишів до них покладається на роботодавця. Відповідальність за ведення, зберігання, облік і видачу трудових книжок несе спеціально уповноважена особа, призначена наказом (Розпорядженням) роботодавця. За порушення встановленого цими Правилами порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть відповідальність, встановлену законодавством Російської Федерації.

Наведені положення узгоджуються також і з приписами пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 №301, а також приписами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Закону України «Про пенсійне забезпечення», Кодексу законів про працю України та Постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637.

Крім того, згідно зі статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за №1788-XII (далі - Закон №1788-XII), до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, згідно статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637 затверджено «Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (далі - Порядок №637).

Пунктом 1 даного Порядку передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Наказом Міністерства праці України №58 від 29.07.1993 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників.

Відповідно до пункту 1.1 «Загальні положення» Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Отже, зі змісту вказаних вище норм слідує, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка та позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки.

Так, судом встановлено, що у позивача є в наявності трудова книжка серії НОМЕР_2 від 13.04.1990 (а.с. 11-18), яка надана пенсійному органу при зверненні за призначенням пенсії та яка містить усі необхідні записи і, відповідно, підтверджує стаж роботи позивача протягом спірних періодів, зокрема:

з 16.02.2010 по 15.04.2010, з 01.06.2010 по 23.01.2011 у ТОВ «Управління технологічного транспорту» (записи 18-21);

з 14.04.2011 по 22.01.2012 у ЗАТ «КапРемСервіс» (записи 22-23);

з 24.01.2012 по 01.03.2012, з 16.07.2012 по 12.09.2013, з 13.09.2013 по 15.07.2014, з 16.07.2014 по 21.10.2015, з 22.10.2015 по 30.06.2016 у ТОВ «Управління технологічного транспорту КаРС» (записи 24-33);

з 01.07.2016 по 09.10.2017, з 12.10.2017 по 30.11.2017 у ТОВ «Ресурс» (записи 34-37);

з 01.12.2017 по 03.12.2018, з 04.12.2018 по 31.05.2022 у ТОВ «Р-Транс» (записи 38-43).

Суд констатує, що жодних виправлень, підчищень тощо у трудовій книжці ОСОБА_1 немає, тобто позивач має належним чином оформлену трудову книжку, в якій містяться відповідні записи про спірні періоди роботи із відомостями, які відповідають вимогам законодавства.

Вказані записи у трудовій книжці скріплені і засвідчені підписами вповноважених осіб роботодавця та відповідними печатками, не містять ні виправлень/підтирань, ні інших застережень, які б давали підстави сумніватись у їх правдивості.

Доказів, які б свідчили про недостовірність таких записів, відповідачем суду не надано, а тому останні безпідставно не взяті до уваги відповідачем для призначення пенсії за віком.

Аналогічна правова позиція щодо того, що трудова книжка є основним документом, який підтверджує стаж особи, викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Спірні правовідносини свідчать, що єдиною підставою для неврахування до страхового стажу позивача періодів роботи протягом 2000 2016 років є висновок пенсійного органу про те, що до страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) на території російської федерації по 31.12.1991.

Однак, такі висновки є необґрунтованими і безпідставними, оскільки Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 була чинна як для України, так і для росії в спірні періоди роботи позивача. А те, що 24.02.2022 російська федерація - країна-агресор повномасштабно вторглась на територію України, не може нівелювати право особи, в даному випадку позивача, на справедливе пенсійне забезпечення.

Також суд зазначає, що відповідно до Постанови КМУ від 29.11.2022 №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» (далі - Постанова №1328), Україна вийшла з вищезазначеної Угоди. Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022. Отже, до набрання чинності Постановою №1328, Україна як держава-учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно із Угодою.

Відтак, Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 підлягає застосуванню при зарахуванні спірного стажу роботи позивача в російській федерації, оскільки вказана Угода була чинною на момент набуття позивачем відповідного стажу.

Окрім цього, згідно приписів пункту 2 статті 13 названої Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Окрім цього, відповідно до ч. 3 ст. 23 Загальної декларації прав людини, п. 4 ч. 1 Європейської соціальної хартії та ст. 46 Конституції України, працівники у старості мають право на пенсію, що є основним джерелом існування, яка має забезпечувати достатній життєвий рівень.

При цьому, відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

В Рішенні Конституційного Суду №1-рп/99 від 09.02.1999 щодо тлумачення частини першої вказаної статті 58 Конституції України зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалась тільки в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України, стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України). Проте, Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

За статтею 1511 Конституції України, рішення Конституційного Суду України є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскарженим.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 19.06.2018 у справі №820/5348/17, розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом, повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу закону (крім випадків, якщо у самому законі не визначений інший порядок), що узгоджується з принципом правої визначеності.

Таким чином, суд констатує, що оскільки позивач ОСОБА_1 працював у російській федерації в той час, коли усі вищевказані міжнародні договори були чинні, у пенсійного органу не було підстав не зараховувати стаж роботи позивача на території російської федерації.

Отже, при обставинах, що склались у зв`язку з повномасштабним вторгненням 24.02.2022 російської федерації на територію України та військовою агресією по відношенню до громадян України, пенсійним органом не може бути відмовлено у врахуванні стажу позивача за періоди роботи на території росії, які мали місце до вказаних подій.

Враховуючи викладене та з огляду на встановлені у справі обставини щодо подання позивачем відповідачам разом із заявою від 11.05.2023 всіх необхідних документів, суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо не зарахування спірних періодів роботи та, як наслідок, підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача спірні періоди його роботи на території російської федерації, зокрема у ТОВ «Управління технологічного транспорту», у ЗАТ «КапРемСервіс», у ТОВ «Управління технологічного транспорту КаРС», у ТОВ «Ресурс» та у ТОВ «Р-Транс».

Виходячи зі змісту позовних вимог та доказів, наявних у матеріалах справи, суд прийшов до висновку, що належним способом відновлення порушеного права позивача буде визнання протиправними дій відповідача щодо не зарахування спірних періодів роботи ОСОБА_1 до його страхового стажу та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з 16.02.2010 по 15.04.2010, з 01.06.2010 по 23.01.2011 у ТОВ «Управління технологічного транспорту», з 14.04.2011 по 22.01.2012 у ЗАТ «КапРемСервіс», з 24.01.2012 по 01.03.2012, з 16.07.2012 по 12.09.2013, з 13.09.2013 по 15.07.2014, з 16.07.2014 по 21.10.2015, з 22.10.2015 по 30.06.2016 у ТОВ «Управління технологічного транспорту КаРС», з 01.07.2016 по 09.10.2017, з 12.10.2017 по 30.11.2017 у ТОВ «Ресурс», з 01.12.2017 по 03.12.2018, з 04.12.2018 по 31.05.2022 у ТОВ «Р-Транс», а також здійснити перерахунок пенсії з 11.04.2023.

При вирішенні даного спору суд також бере до уваги, що завданням адміністративного судочинства, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

В рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 зазначено, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, які є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейської соціальної хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та рішеннях Європейського суду з прав людини.

Згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку пенсійний орган не діяв на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачем питання, у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Розподіл судових витрат згідно із ст. 139 КАС України не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору згідно вимог п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (, вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100) про визнання протиправним і скасування рішення, а також зобов`язання до вчинення дій - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо не зарахування при призначенні пенсії ОСОБА_1 періодів його роботи з 16.02.2010 по 15.04.2010, з 01.06.2010 по 23.01.2011 у ТОВ «Управління технологічного транспорту», з 14.04.2011 по 22.01.2012 у ЗАТ «КапРемСервіс», з 24.01.2012 по 01.03.2012, з 16.07.2012 по 12.09.2013, з 13.09.2013 по 15.07.2014, з 16.07.2014 по 21.10.2015, з 22.10.2015 по 30.06.2016 у ТОВ «Управління технологічного транспорту КаРС», з 01.07.2016 по 09.10.2017, з 12.10.2017 по 30.11.2017 у ТОВ «Ресурс», з 01.12.2017 по 03.12.2018, з 04.12.2018 по 31.05.2022 у ТОВ «Р-Транс».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (, вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) періоди його роботи з 16.02.2010 по 15.04.2010, з 01.06.2010 по 23.01.2011 у ТОВ «Управління технологічного транспорту», з 14.04.2011 по 22.01.2012 у ЗАТ «КапРемСервіс», з 24.01.2012 по 01.03.2012, з 16.07.2012 по 12.09.2013, з 13.09.2013 по 15.07.2014, з 16.07.2014 по 21.10.2015, з 22.10.2015 по 30.06.2016 у ТОВ «Управління технологічного транспорту КаРС», з 01.07.2016 по 09.10.2017, з 12.10.2017 по 30.11.2017 у ТОВ «Ресурс», з 01.12.2017 по 03.12.2018, з 04.12.2018 по 31.05.2022 у ТОВ «Р-Транс», а також здійснити перерахунок пенсії з 11.04.2023, з урахуванням вказаних періодів роботи.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Відповідачу рішення надіслати через підсистему «Електронний суд».

Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ «Мої справи».

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Кафарський В.В.