Справа № 160/1108/24
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2024-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 березня 2024 рокуСправа №160/1108/24
11 січня 2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якій просить суд:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсію у зв`язку з втратою годувальника з моменту первинного звернення з 01.12.2023 року та здійснити перерахунок пенсії з урахуванням раніше виплачених сум.
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність рішення відповідача-1 про відмову позивачу у переході на інший вид пенсії. Зазначає, що проживала разом з сином та перебувала на його утриманні, а тому має право на призначення їй пенсії в разі втрати годувальника після його смерті.
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/1108/24 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 січня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/1108/24, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження).
25 січня 2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив на позовну заяву, який надійшов від представника відповідача-1 в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач-1 проти позову заперечує в повному обсязі, зазначає, що для підтвердження факту перебування на утриманні померлого сина ОСОБА_2 , ОСОБА_1 надала Акт про фактичне проживання особи від 23.11.2023, складений головою квартального комітету №45. Вищезазначений акт не є документом, що підтверджує факт перебування на утриманні померлого годувальника. З огляду на не підтвердження факту перебування на утриманні померлого годувальника, відсутні законні підстави для переведення Позивача з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. Разом з відзивом надано матеріали пенсійної справи позивача.
25 січня 2024 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив на позовну заяву, який надійшов від представника відповідача-1 в підсистемі «Електронний Суд», який при цьому є тотожним раніше поданому відзиву відповідача-1.
12 лютого 2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від представника відповідача-2 надійшов відзив, в якому відповідач-2 проти позову заперечує в повному обсязі. Висловлює доводи, аналогічні доводам відповідача-1.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Відповідно до свідоцтва про смерть від 16.11.2023 року серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно Акту квартального комітету №45 м. Павлоград про фактичне проживання особи від 23.11.2023 року мешканцями засвідчено, а головою квартального комітету затверджено, що 23.11.2023 року здійснено комісійне обстеження будинку АДРЕСА_4 . За результатами опитування жителів та обстеження встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 2018 року проживає(ла) в АДРЕСА_4 з покійним сином ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , без реєстрації.
Рішенням відповідача-2 від 05.12.2023 року №37533/03-16 позивачу відмовлено в переході на пенсію в разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в зв`язку з відсутністю правових підстав. В обґрунтування рішення зазначено, що при розгляді документів та розрахунку пенсії у разі втрати годувальника позивачу з`ясовано, що відсутня довідка про сумісне проживання та перебування на утриманні годувальника ( ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 син).

Вважаючи таке рішення відповідача-2 протиправним, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі Закон №1058-IV) пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), та непрацездатним членам сім`ї особи, якій відповідно до Закону України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин" надано правовий статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.

Відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону №1058-IV непрацездатними членами сім`ї вважаються: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

Частиною 3 ст. 36 Закону №1058-IV встановлено, що до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:

1) були на повному утриманні померлого годувальника;

2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника

Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058-IV затверджено постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1 (далі Порядок).

Згідно пп. 9 п. 2.3. Порядку до заяви про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника подаються документи померлого годувальника, перелічені в підпунктах 2, 3 пункту 2.1 цього розділу. Також надаються такі документи: документ про перебування членів сім`ї (крім дітей) на утриманні померлого годувальника.

Відповідно до п. 2.11. Порядку за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються відомості про місце проживання (разом з годувальником за однією адресою), зазначені у пункті 2.22 цього розділу, або документи, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання особи, зокрема органом місцевого самоврядування, що підтверджують такий факт.

У разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку.

Пунктом 2.22. Порядку встановлено, що для підтвердження інформації про місце проживання особа може надавати відомості про місце проживання, що були внесені до документів, визначених Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».

Застосовуючи вказані нормативні положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.

Закон №1058-IV висуває дві визначальні умови для призначення члену сім`ї померлого пенсії в разі втрати годувальника: непрацездатність та перебування на утримання померлого.

Непрацездатність підтверджується шляхом встановлення наявності ознак згідно ч. 2 ст. 36 Закону №1058-IV, серед яких наявність статусу матері, яка досягла віку 65 років або віку згідно ст. 26 Закону №1058-IV (п. 2).

Згідно свідоцтва про народження серії від 10.11.1974 року серії НОМЕР_4 ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , його матір`ю є ОСОБА_1 .

Відповідно до паспорту громадянина України позивача від 13.08.1996 року серії НОМЕР_3 позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 , що свідчить про її вік станом на дату звернення із заявою про перехід на пенсію в разі втрати годувальника (04.12.2023 року) складав 74 роки. Таким чином, позивач вважається непрацездатною в силу положень п. 1 ч. 2 ст. 36 Закону №1058-IV.

В свою чергу умова щодо перебування на утриманні змістовно визначена в ч. 3 ст. 36 Закону №1058-IV (перебування на повному утриманні/одержування допомоги, яка була постійним і основним джерелом існування). Водночас, ця норма права втілена в підзаконному нормативно-правовому акті у п. 2.11. Порядку, який визначив формальний спосіб підтвердження зазначеного змістовного критерію за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються відомості про місце проживання (разом з годувальником за однією адресою), зазначені у пункті 2.22 цього розділу, або документи, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання особи, зокрема органом місцевого самоврядування, що підтверджують такий факт.

Передусім суд зауважує, що усі учасники цієї справи посилалися на недіючу редакцію п. 2.11. Порядку.

Так, слід враховувати, що це положення зазнало змін в зв`язку з прийняттям постанови Правління Пенсійного фонду України від 24.11.2022 року №23-1, яка набрала чинності з 30.12.2022 року.

Спірне рішення ухвалено після зазначеної дати, а тому підпадає під дію правового регулювання оновленої редакції п. 2.11. Порядку.

В цій справі підставою для відмови в переведенні позивача на пенсію в разі втрати годувальника став висновок відповідача-2 про те, що не підтверджено сумісне проживання та перебування на утриманні.

Відповідно, визначальним в цій справі є правова оцінка наявного акту про фактичне проживання, складеного квартальним комітетом, як документу, що відповідає вимогам п. 2.11. Порядку чи є він відомостями про місце проживання (разом з годувальником за однією адресою), зазначеними у пункті 2.22 цього розділу, або документом, виданим відповідно до чинного законодавства за місцем проживання особи, зокрема органом місцевого самоврядування, що підтверджують такий факт.

Суд констатує, що «документи, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання особи, зокрема органом місцевого самоврядування, що підтверджують такий факт» є юридичною категорією з не абсолютно визначеним змістом (наведено не конкретний перелік документів, а їх визначальні ознаки). Тобто, для належності документа до таких документів достатньо встановлення двох вказаних в цій нормі права критеріїв: «виданий відповідно до чинного законодавства» та «виданий за місцем проживання особи».

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 14 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські, районні в місті (у разі їх створення) ради можуть дозволяти за ініціативою жителів створювати будинкові, вуличні, квартальні та інші органи самоорганізації населення і наділяти їх частиною власної компетенції, фінансів, майна.

Правовий статус, порядок організації та діяльності органів самоорганізації населення за місцем проживання визначаються законом.

Таким законом є Закон України «Про органи самоорганізації населення» від 11.07.2001 року №2625-III (далі Закон №2625-III).

Згідно ч. 2 ст. 3 Закону №2625-III органами самоорганізації населення є будинкові, вуличні, квартальні комітети, комітети мікрорайонів, комітети районів у містах, сільські, селищні комітети.

За ч. 1, 2 ст. 7 Закону №2625-III орган самоорганізації населення створюється за територіальною ознакою.

Територією, у межах якої діє орган самоорганізації населення, може бути частина території села, селища, міста, району в місті, у межах якої проживають жителі, які обрали цей орган.

Відповідно до п. «в» ч. 3 ст. 7 Закону №2625-III територія, у межах якої діє орган самоорганізації населення, визначається рішенням ради, що дала дозвіл на створення: вуличного, квартального комітету - в межах території кварталу, кількох, однієї або частини вулиці з прилеглими провулками в місцях індивідуальної забудови.

Згідно з п. 12 ч. 1 ст. 14 Закону №2625-III органу самоорганізації населення у межах території його діяльності під час його утворення можуть надаватися такі повноваження: вести облік громадян за віком, місцем роботи чи навчання, які мешкають у межах території діяльності органу самоорганізації населення.

Суд констатує, що наявність повноважень з ведення обліку громадян за змістом передбачає повноваження складати акти та довідки з відповідних питань.

Таким чином, в цілому квартальний комітет може видавати «документ відповідно до чинного законодавства за місцем проживання особи, що підтверджує факт перебування на утриманні».

Водночас, аналіз положень п. 2.11. Порядку свідчить, що перша група документів (відомості про місце проживання, зазначені у п. 2.22 Порядку) засвідчують факт перебування на утриманні самі по собі. Тобто, засвідчуючи відомості про місце проживання одночасно засвідчується і факт перебування на утриманні непрацездатного члена сім`ї.

Однак, наданий позивачем акт до цієї групи документів не належить.

В свою чергу друга група документів має підтверджувати факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї безпосередньо своїм змістом. Тобто, документ повинен містити відомості не лише про факт спільного проживання, а й про факт перебування на утриманні, оскільки в нормі права п. 2.11. Порядку безпосередньо вказано про таку вимогу до документа («що підтверджують такий факт»).

Наданий позивачем документ належить до цієї групи документів. Проте, цей документ не підтверджує такий факт.

Отже, наданий позивачем Акт про фактичне проживання від 23.11.2023 року підтверджує факт спільного проживання.

За обставин цієї справи суд виходить із завдання адміністративного судочинства України щодо справедливого вирішення судом спору у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача від порушень з боку відповідача-2.

Передусім слід зазначити, що відповідач-2 констатував відсутність довідки про сумісне проживання, хоча відповідний акт позивачем був наданий, судом такий акт визнано належним доказом на підтвердження обставин спільного проживання. Тобто, відповідач-2 виходив з невірної оцінки обставин справи та неналежної оцінки наданих позивачем документів. Зі спірного рішення не вбачається, що відповідний акт взагалі був оцінений відповідачем-2 та врахований при вирішенні питання про перехід позивача на пенсію в разі втрати годувальника. Більш того, з позиції відповідача-2, висловленої в ході судового розгляду, вбачається, що він виходив з невірного (застарілого) правового регулювання спірних правовідносин. За таких обставин це рішення не може вважатися законним та обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню.

Виходячи із зазначеного, є передчасними вимоги позивача про зобов`язання відповідача-1 призначити їй пенсію в разі втрати годувальника, оскільки розгляд цього питання відповідачем-2 судом визнається неповним та неналежним, отже до відповідача-1 суд відмовляє в задоволенні позовних вимог. З метою ефективного захисту прав позивача суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача-2 повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії в разі втрати годувальника.

За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат.

При зверненні до суду позивачем сплачено суму судового збору у розмірі 1211,20 грн, що підтверджується квитанцією від 08.01.2024 року. Отже, відповідно до положень ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України сплачений позивачем судовий збір за подання позову до суду підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповдіача-2 як суб`єкта владних повноважень, протиправність рішення якого встановлена в цій справі та зумовило звернення до суду, пропорційно задоволеним позовним вимогам - 605,60 грн.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов заяву ОСОБА_1 (зареєстрована: АДРЕСА_1 , проживає: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 26, ), відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 05.12.2023 року №37533/03-16 щодо відмови ОСОБА_1 у переході з пенсії за віком на пенсію в разі втрати годувальника.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04 грудня 2023 року про перехід з пенсії за віком на пенсію в разі втрати годувальника, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні, та прийняти рішення згідно з вимогами законодавства.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (зареєстрована: АДРЕСА_1 , проживає: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 605,60 гривень (шістсот п`ять гривень 60 копійок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко