Справа № 580/541/24
Суддя: Василь ГАВРИЛЮК
Дата ухвалення: 2024-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2024 року справа № 580/541/24

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гаврилюка В.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_2 , позивач) подав позов до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якому просить розірвати контракт про проходження військової служби ОСОБА_1 та зобов`язати військову частину звільнити з військової служби ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що позивач звернувся до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту г пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за рідною бабою, яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного стороннього догляду. При цьому, мати позивача є інвалідом ІІ групи, доглядати рідних нікому, адже батько позивача та дід позивача померли. Натомість відповідач відмовив позивачу у звільненні.

Ухвалою від 19.01.2024 суддя Черкаського окружного адміністративного суду прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у адміністративній справі, вирішив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

29.01.2024 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить суд у задоволенні позову відмовити. З приводу поданого позивачем рапорту щодо звільнення з військової служби у зв`язку з тим, що бабуся позивача потребує постійного догляду зазначив, що висновок ЛКК не може підтверджувати необхідності здійснення постійного догляду за хворою бабусею, оскільки стосовно підтвердження цього факту уповноваженим органом є інша установа. Крім того наголосив, що пункт 3 частини 5 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу не передбачає наявність бабусі, за якою потрібно здійснювати догляд як підставу для звільнення, а передбачає вичерпний перелік осіб: хвору дружину (чоловіка), дитину, а також батьків своїх чи дружини (чоловіка), тобто позовні вимоги не співпадають з підставою на звільнення поданою у рапорті.

З приводу поданого позивачем рапорту щодо звільнення його військової служби за сімейними обставинами, а саме: у зв`язку з інвалідністю матері, зазначив, що на рапорт позивачу повідомлено, що підстава для звільнення з військової служби за сімейними обставинами, на яку він посилається, відноситься виключно до військовослужбовців призваних по мобілізації. Поряд з тим Позивач перебуває у статусі військовослужбовця за контрактом, а отже у військової частини не було підстав на припинення (розірвання) з позивачем контракту про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України. Крім того зазначив, що абз. 6, п.п. г), п. 3, ч. 5, ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу передбачає необхідність здійснення постійного догляду за особою інвалідністю II групи, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, тобто наявність лише самої довідки МСЕК, без зазначення у ній необхідності в потребі здійснення постійного догляду, не є достатньою підставою для припинення (розірвання) контракту з позивачем.

30.01.2024 представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що в довідці МСЕК для інвалідів ІІ групи не передбачається запис про необхідність постійного догляду. Звертає увагу, що імперативно записано статтею, на яку посилаються обидві сторони спору, зазначено: за особою з інвалідністю II групи або за особою.... Тобто, відповідач використовує посилання на необхідність висновку МСЕК для особи, яка в статті зазначена після або, а саме яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду. Наявність у матері позивача ІІ групи інвалідності є самодостатньою підставою для звільнення шляхом розірвання контракту. У мами позивача є її мама, з якою вона проживає. Але разом із позовом надано докази, що бабуся позивача не може здійснювати догляд за своєю донькою, адже сама визнана особою, яка потребує постійного догляду.

Також зазначив, що підписаний позивачем контракт закінчив свою дію. В той же час, в Україні введено воєнний стан, а відтак за умовами ст. 23 ЗУ Про військовий обов`язок та військову службу дія контракту може бути продовжена після підписання нового контракту або видачі наказу про продовження діючого контракту. Також не подано докази ознайомлення позивача із наказом про продовження контракту, якщо відбувалося ознайомлення.

31.01.2024 представник відповідача подав до суду заперечення на відповідь на відзив в якому зазначив, що законодавець чітко визначив підставу, а саме у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи. Позивач, як під час подачі рапорту на звільнення з військової служби так, і під час подачі позову, підтвердив, що його мати має інвалідність ІІ групи відповідно до довідки МСЕК, поряд з тим, не подав жодного документу, який б встановлював саме необхідність здійснення постійного догляду в свою чергу за його мамою, яка є особою з інвалідністю II групи.

Також зазначив, що строк дії контракту закінчився 12.09.2022, проте у зв`язку з тим, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в України введено воєнний стан, та тим, що позивач не звертався до командування військової частини щодо продовження строку дії контракту, командуванням військової частини на підставі ч. 9 ст. 23 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу строк дії контракту позивача було продовжено автоматично, понад встановлений строк, тобто до кінця дії воєнного стану. Твердження представника позивача стосовно того, що відповідач не надав доказів правомірності дії контракту, який просить розірвати позивач, вважає безпідставними, оскільки дане питання не порушувалось у позові позивача, також дане питання не є предметом спору та позовними вимогами позивача не було заявлено вимогу встановлення правомірності дії контракту, який просить розірвати позивач.

Розгляд справи по суті відповідно до частини 3 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) розпочато через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, повно, всебічно, об`єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов до такого висновку.

Суд встановив, що ОСОБА_1 та МВС України в особі командира ВЧ НОМЕР_2 уклали контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України (а.с. 68) від 12.09.2019 строком на три роки.

Згідно витягу з наказу від 29.07.2020 № 147 позивач зарахований до списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 .

Відповідно до витягу з наказу від 03.10.2022 № 264 продовжено дію контракту про проходження військової служби з позивачем понад встановлений строк, до кінця воєнного стану, з 12.09.2022.

24.11.2023 позивач подав відповідачу рапорт про звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за бабусею позивача, яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду.

До рапорту позивач зокрема додав: висновок ЛКК від 21.11.2023 № 202/1 відповідно до якого ОСОБА_3 потребує постійного стороннього догляду та допомоги.

За наслідками розгляду рапорту позивача листом від 06.12.2023 № 1/61.12/5 відповідач повідомив, що для необхідності постійного стороннього догляду за ОСОБА_3 , як підставу для звільнення з військової служби за сімейними обставинами, позивач має надати саме висновок МСЕК, а не ЛКК. Поданий разом з рапортом про звільнення висновок лікарсько-консультативної комісії № 202/1 від 21.11.2023, не є належним підтверджуючим документом для звільнення позивача зі служби за контрактом, за підпунктом г пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону Про військовий обов`язок і військову службу.

08.01.2024 позивач подав відповідачу рапорт про звільнення з військової служби у зв`язку з інвалідністю матері.

За наслідками розгляду вказаного рапорту позивача листом (а.с. 13) відповідач повідомив, що позивач проходить військову службу за контрактом та не перебуває у статусі військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, а отже вказана у рапорті підстава не дає права Військовій частині НОМЕР_1 на припинення (розірвання) контракту про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України, у зв`язку і чим у Військової частини НОМЕР_1 відсутні правові підстави, для звільнення позивача з військової служби.

Позивач вважає вказані відмови у розірванні контракту протиправними, а тому за захистом своїх прав, свобод та інтересів звернувся до суду з цим позовом.

Під час вирішення спору по суті суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, здійснює Закон України Про військовий обов`язок і військову службу № 2232-XII від 25.03.1992 (далі Закон № 2232-XII). Він же визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно з частинами першою, другою статті 1 цього Закону захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною шостою цієї статті передбачені наступні види військової служби, зокрема: військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-XII і залежать від виду військової служби.

Підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, передбачені частиною четвертою цієї статті. Підстави припинення (розірвання) контракту та звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, встановлено частиною п`ятою цієї статті.

При цьому, пункт третій визначає підстави для звільнення таких військовослужбовців під час проведення мобілізації та дії воєнного стану.

Згідно з підпунктом г пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Таким чином, підставою для звільнення військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом під час дії воєнного стану є необхідність здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Отже, визначальними ознаками для звільнення позивача з військової служби у спірних правовідносинах є обставина необхідності здійснення позивачем постійного догляду за бабусею позивача та відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Як встановив вище суд, позивач до рапорту від 24.11.2023 подав висновок ЛКК від 21.11.2023 № 202/1 відповідно до якого ОСОБА_3 потребує постійного стороннього догляду та допомоги.

Досліджуючи питання наявності підстав для звільнення позивача з військової служби згідно наданого висновку, суд зазначає таке.

Процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначає Положення про медико-соціальну експертизу, затверджене постановою Кабінету Міністрів України № 1317 від 03.12.2009 (далі Положення № 1317).

Абз. 3 пп. 1 п. 11 цього Положення встановлює, що міські, міжрайонні, районні комісії визначають потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування.

Таким чином, визначення потреби вказаних категорій осіб у постійному сторонньому нагляді визначає МСЕК.

В свою чергу, єдиний механізм організації експертизи тимчасової втрати працездатності осіб в окремих випадках, за яких медичний висновок про тимчасову непрацездатність (далі медичний висновок) відповідно до Порядку формування медичних висновків про тимчасову непрацездатність, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01 червня 2021 року № 1066, не формується, а також повноваження та роботу лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я (далі ЛКК) за результатом здійснення експертизи тимчасової непрацездатності лікуючим лікарем закладу охорони здоров`я незалежно від форми власності та фізичної особи-підприємця, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики визначає Порядок організації експертизи тимчасової втрати працездатності затверджений наказом МОЗ України від 09.04.2008 № 189 (далі Наказ № 189).

Відповідно до розділу ІІ Наказу № 189 під час здійснення експертизи тимчасової непрацездатності лікуючий лікар суб`єкта господарювання на підставі даних всебічного медичного обстеження пацієнта, ураховуючи ступінь функціональних порушень органів та систем, характер та перебіг патологічного процесу, умови праці:

1) приймає рішення про формування (видачу) документів про тимчасову непрацездатність: формування медичних висновків про тимчасову непрацездатність відповідно до вимог Порядку формування медичних висновків про тимчасову непрацездатність, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01 червня 2021 року № 1066; видачу інших документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи, відповідно до вимог цього розділу;

2) здійснює комплексну оцінку порушень функціонального стану організму та інших причин, якими вона обумовлена, що визначають факт тимчасової втрати працездатності, установлення строку непрацездатності, визначення клінічного та трудового прогнозу відповідно до встановленого діагнозу;

3) представляє пацієнта ЛКК у складних випадках, якщо непрацездатність пацієнта триває 30 і більше днів, для вирішення питання про направлення такого пацієнта на медико-соціальну експертну комісію (далі МСЕК) на огляд або консультацію, а у випадку наявності ознак стійкої втрати працездатності незалежно від тривалості хвороби, відповідно до Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317.

2. У разі наявності в пацієнта стійкого чи необоротного характеру захворювання, а також у разі безперервної тимчасової непрацездатності, що засвідчена медичними висновками, не пізніше ніж через 120 днів (а у випадках, коли випадок тимчасової непрацездатності переривався, то не пізніше, ніж через 156 днів) із дня її настання чи у зв`язку з одним і тим самим захворюванням, а у разі захворювання на туберкульоз - протягом 10 місяців з дня настання непрацездатності, лікуючий лікар суб`єкта господарювання ініціює питання перед ЛКК щодо направлення хворого на МСЕК шляхом заповнення форми первинної облікової документації № 088/0 Направлення на медико-соціально-експертну комісію (МСЕК) відповідно до вимог Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 088/о Направлення на медико-соціально-експертну комісію (МСЕК), затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14 лютого 2012 року № 110, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 28 квітня 2012 року за № 695/21008.

В свою чергу, відповідно до пункту 4 розділу IV Наказу № 189 лікарсько-консультативна комісія видає висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний) до досягнення дитиною 16-річного віку.

Суд також врахував, що Міністерство охорони здоров`я України наказом від 31.07.2013 № 667 затвердило Інструкцію про порядок надання висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу. Вказана інструкція встановлює підстави для видачі ЛКК висновку щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу.

З проведеного аналізу наведених нормативних актів в контексті розподілення повноважень між ЛКК та МСЕК, суд дійшов висновку, що необхідність постійного стороннього догляду за хворими, що досягли повноліття, підтверджується виключно медико-соціальною експертною комісією. В той час, як лікарсько-консультативна комісія видає документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи. Необхідність постійного стороннього догляду може бути встановлено за висновком лікарсько-консультативної комісії виключно стосовно хворої дитини або щодо особи з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу.

З урахуванням зазначеного, суд зауважує, що наданий позивачем висновок ЛКК від 21.11.2023 № 202/1 не може підтверджувати необхідності здійснення постійного догляду за бабусею позивача, оскільки стосовно підтвердження цього факту уповноваженим органом є інша установа.

Суд врахував, що матеріали справи не містять доказів подання позивачем до рапорту від 24.11.2023 про звільнення висновку медико-соціальної експертної комісії, якою була би підтверджена необхідність постійного догляду за його бабусею, що свідчить про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби за підпунктом г пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII.

Крім того, суд врахував наявність іншої особи (зокрема матері позивача), яка може здійснювати догляд за своєю матір`ю, оскільки сама по собі наявність у матері позивача статусу особи з інвалідністю ІІ групи не робить такий догляд неможливим.

З урахування зазначеного, суд доходить висновку про відсутність підстав для звільнення позивача у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за бабусею.

Щодо підстав для звільнення з військової служби у зв`язку з інвалідністю матері, суд зазначає таке.

Згідно з підпунктом г пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Таким чином, підставою для звільнення військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом під час дії воєнного стану є необхідність здійснення постійного догляду за хворими батьками, що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Отже, визначальною ознакою для звільнення позивача з військової служби у спірних правовідносинах є обставина необхідності здійснення постійного догляду позивачем за хворою матір`ю, що підтверджується відповідним висновком МСЕК або ЛКК.

Як встановив вище суд, позивач до рапорту від 08.01.2024 подав довідку до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ № 061596 від 22.12.2023 відповідно до якого ОСОБА_4 встановлено ІІ групу інвалідності.

Суд врахував, що матеріали справи не містять доказів подання позивачем до рапорту про звільнення від 08.01.2024 висновку МСЕК, яким була би підтверджена необхідність постійного догляду за його матір`ю, що свідчить про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби за підпунктом г пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII.

Доводи представника позивача про те, що наявність у матері позивача ІІ групи інвалідності є самодостатньою підставою для звільнення позивача, суд вважає необґрунтованими, оскільки позивач проходить військову службу за контрактом та не перебуває у статусі військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації.

При цьому, як зазначалось вище, п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232-XII пов`язує можливість розірвання контракту за звільнення військовослужбовця з військової служби із необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи. Натомість у матеріалах справи відсутні докази подання позивачем до рапорту про звільнення від 08.01.2024 жодних доказів, що вказували б на необхідність здійснення постійного догляду за матір`ю позивача, як особи з інвалідністю II групи.

З урахуванням зазначеного, суд доходить висновку, що обставина наявності у матері позивача статусу особи з інвалідністю ІІ групи не дає достатніх підстав для звільнення позивача з військової служби згідно п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232-XII.

Щодо доводів представника позивача про те, що підписаний позивачем контракт закінчив свою дію, суд врахував, що відповідно до витягу з наказу від 03.10.2022 № 264 продовжено дію контракту про проходження військової служби з позивачем понад встановлений строк, до кінця воєнного стану, з 12.09.2022, на підставі ч. 9 ст. 23 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

Суд також враховує інші аргументи сторін, зазначені у заявах по суті справи, однак зауважує, що встановлені судом обставини є самостійними та достатніми підставами для прийняття рішення по суті спору.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд при вирішенні спору враховує приписи статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, а вимоги такими, у задоволенні яких належить відмовити.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд враховує таке.

Згідно статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до частини 5 статті 139 вказаного Кодексу у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зважаючи на те, що позовні вимоги позивача, звільненого від сплати судових витрат не підлягають задоволенню, а відповідач не надав доказів понесення судових витрат, то підстави для їх розподілу відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 14, 73-77, 139, 242 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду у строк, встановлений статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Учасники справи:

1) позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 );

2) відповідач Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Рішення складене у повному обсязі та підписане 19.03.2024.

Суддя Василь ГАВРИЛЮК