Справа № 420/21817/23
Суддя: Свида Л.І.
Дата ухвалення: 2024-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л.І.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовною заявою Громадянина Афганістану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся Громадянин Афганістану ОСОБА_1 з позовною заявою до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 11.07.2023 року №108-23 про позбавлення ОСОБА_1 додаткового захисту.

За цією позовною заявою відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у відповідності до ст. 262 КАС України та наданий відповідачу строк для подання до суду відзиву на цю заяву, позивачу відповіді на відзив.

Позов, відповідь на відзив обґрунтовані позивачем тим, що оскаржуване рішення є необґрунтованим. Підставою для ініціювання процедури позбавлення позивача додаткового захисту було клопотання Головного управління ДМС в Одеській області на підставі матеріалів отриманих від 7 прикордонного Карпатського загону Державної прикордонної служби України від 03.07.2023 року №21/10982-23-Вих щодо припинення додаткового захисту. В обґрунтування необхідності позбавлення позивача додаткового захисту Державною міграційною службою України зазначено про наявність постанови Сокальського районного суду Львівської області від 29.09.2021 року у справі №454/3730/21, якою ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч. 2 ст. 204-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 8500 грн. 18.10.2021 року позивачем сплачено вказаний штраф, що підтверджується квитанцією. Відповідно до ст. 39 КУпАП, якщо особа, піддана адміністративному стягненню, протягом року з дня закінчення виконання стягнення не вчинила нового адміністративного правопорушення, то ця особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню. Позивач зазначає, що він сплатив штраф 18.10.2021 року в річний проміжок, до 19.10.2022 року позивачем не вчинено нових адміністративних та/або кримінальних правопорушень, отже відповідно до ст.39 КУпАП з 19.10.2022 року позивач вважається таким, що не був підданий адміністративному стягненню. Позивач також зазначає, що в основу позбавлення позивача додаткового захисту покладено факт вчинення адміністративного правопорушення та припущення («є серйозні підстави вважати обставини справи ОСОБА_1 … такими, що підпадають під дію частини 5 ст. 11 Закону …»), що позивач може займатися діяльністю, що становить загрозу національній безпеці України. Таким чином, припущення зроблені Державною міграційною службою України не є належним та достатнім доказом, який підтверджує, що позивач займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадського порядку, здоров`ю населення України. Позбавлення позивача додаткового захисту здійснено за відсутності підстав, визначених ч. 5 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а тому рішення ДМС України від 11.07.2023 року №108-23 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

З відзиву на позовну заяву Державної міграційної служби України вбачається, що відповідач позов не визнає, зазначає, що підставою для проведення процедури позбавлення додаткового захисту, передбаченої статтею 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» став лист ДСІОБГ ДМС від 04.07.2023 року №8.5/2508-23, з урахуванням листа 7 Прикордонного Карпатського загону ДПС України від 03.07.2023 року №21/10982-23-Вих та вмотивоване, за наслідками опрацювання всіх фактичних обставин справи, подання про позбавлення додаткового захисту ГУ ДМС в Одеській області від 05.07.2023 року. За змістом отриманих матеріалів встановлюється, що 28.09.2021 року відповідно до статей 3 та 5 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб, у міжнародному пункті пропуску «Угринів-Долгобичув» на території Сокальської ОТГ, Червоноградського району, Львівської області, за незаконне перетинання державного кордону із України в Республіку Польща, поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон України, представниками прикордонної варти Республіки Польща позивача передано уповноваженим посадовим особам відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » НОМЕР_1 прикордонного загону. Постановою Сокальського районного суду Львівської області від 29.09.2021 року по справі №454/3730/21 позивача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 204-1 КУпАП «Незаконне перетинання або спроба незаконного перетинання державного кордону України» та накладене адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 8500 гривень. Зазначена постанова позивачем не оскаржувалася, та набрала законної сили 09.10.2021 року. За приписами ч. 5 ст. 11 Закону, особа позбавляється статусу біженця або додаткового захисту, якщо вона займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України. Аналіз матеріалів особової справи вказаної особи надає обґрунтовані підстави стверджувати, що реалізуючи свої права та свободи позивач, міг в установленому порядку іммігрувати в будь-яку з європейських країн на постійне місце проживання, або тимчасово виїхати на визначений термін, як це передбачено законодавством України, законодавством інших держав та міжнародними документами, не завдавши шкоди національним інтересам України. Проте, будучи обізнаним про можливість легального виїзду до європейських країн, позивач обрав незаконний спосіб, що у сукупності створює умови для позбавлення його додаткового захисту. Доводи представника позивача з посиланням на ст. 39 КУпАП, відповідно до якої якщо особа, піддана адміністративному стягненню, протягом року з дня закінчення виконання стягнення не вчинила нового адміністративного правопорушення, то ця особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню, є безпідставними, оскільки не вчинення особою протягом року адміністративного правопорушення впливає виключно на кваліфікацію. При прийнятті оскаржуваного рішення, відповідачем враховані факти встановлені постановою суду, яка набрала законної сили, а саме, що своїми діями позивач вчинив спробу незаконного перетину державного кордону України, що є ознаками нелегальної міграції. Таким чином, відповідач вважає, що ним правомірно винесено рішення від 11.07.2023 року №108-23 про позбавлення ОСОБА_1 додаткового захисту.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 є громадянином Афганістану.

Рішенням Державної міграційної служби України від 14.06.2017 року №249-17 відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» ОСОБА_1 визнано особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, 11.07.2023 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №108-23 про позбавлення ОСОБА_1 додаткового захисту (аркуші справи 13-15).

Позивач не погодився із рішенням відповідача від 11.07.2023 року №108-23 та звернувся до суду з цим позовом.

Відповідно до ст. ст. 19, 26 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються ти ми самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до п. 4 ст. 1, ч. 1, 5 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа: 1) добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства); 2) набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом; 3) добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 4) будучи особою без громадянства, може повернутися в країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує; 5) отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні;

Особа позбавляється статусу біженця або додаткового захисту, якщо вона займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України.

Відповідно до п. п. 6, 9, 19 ст. 1, п. 5 ст. 3 Закону України «Про національну безпеку України» загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України.

Національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз.

Стратегія національної безпеки України - документ, що визначає актуальні загрози національній безпеці України та відповідні цілі, завдання, механізми захисту національних інтересів України та є основою для планування і реалізації державної політики у сфері національної безпеки.

Загрози національній безпеці України та відповідні пріоритети державної політики у сферах національної безпеки і оборони визначаються у Стратегії національної безпеки України, Стратегії воєнної безпеки України, Стратегії кібербезпеки України, інших документах з питань національної безпеки і оборони, які схвалюються Радою національної безпеки і оборони України і затверджуються указами Президента України.

Указом Президента України від 14.09.2020 року №392/2020 введено в дію Стратегію національної безпеки України.

Відповідно до п. 10, 30 розділу ІІ, п. 33, абз. 6 п. 46 розділу ІІІ Стратегії національної безпеки України, затвердженої Указом Президента України від 14 вересня 2020 року №392/2020 сучасна модель глобалізації уможливила поширення міжнародного тероризму та міжнародної злочинності, зокрема у кіберпросторі, наркоторгівлі, торгівлі людьми, релігійного та ідеологічного фундаменталізму та екстремізму, підживлюваного з-за кордону сепаратизму, нелегальної міграції, легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, розповсюдження зброї масового ураження тощо.

Зростає кількість порушень міграційного законодавства України іноземцями та особами без громадянства, зокрема вихідцями з держав міграційного ризику, а також залучення цих осіб до протиправної діяльності.

Україна, прагнучи зміцнити заснований на демократичних нормах і цінностях міжнародний порядок, бере активну участь у протидії тероризму, розповсюдженню зброї масового ураження, міжнародній злочинності, наркоторгівлі, торгівлі людьми, політичному та релігійному екстремізму, нелегальній міграції, кіберзагрозам, негативним наслідкам зміни клімату, а також у попередженні та подоланні наслідків надзвичайних ситуацій природного і техногенного характеру.

Громадянин має відчувати себе у безпеці. Україна рішуче налаштована на утвердження конституційного принципу верховенства права, рівності усіх перед законом. З метою реалізації конституційних принципів індивідуальної юридичної відповідальності та невідворотності покарання держава буде підвищувати ефективність державної політики у сферах захисту державного кордону України та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні, а також міграції.

З матеріалів справи вбачається, що 14 липня 2017 року ОСОБА_1 було видано проїзний документ особи, якій надано додатковий захист серії СР 000594, строк дії до 14.06.2022 року (аркуш справи 163).

26.09.2021 року позивач незаконно, поза встановленими пунктами пропуску, перетнув державний кордон з України в Республіку Польща в складі групи осіб з метою подальшого слідування до країн Європи.

Постановою Сокальського районного суду Львівської області від 29.09.2021 року у справі №454/3730/21 ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 204-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 8500 грн.

З подання Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Управління ДМС України в Одеській області від 05.07.2023 року вбачається, що підставою для проведення відповідної процедури, передбаченої ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» став лист ДСІОБГ ДМС від 04.07.2023 року №8.5/2508-23, з урахуванням листа 7 прикордонного Карпатського загону Державної прикордонної служби України від 03.07.2023 року №21/10982-23.

Так, відповідно до п. 7.4 «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011року №649, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 року за №1146/19884 у разі отримання територіальним органом ДМС документів, що містять хоча б одну з підстав, що передбачені пунктом 7.2 або 7.3 цього розділу, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: а) реєструє відповідні документи у журналі реєстрації клопотань та здійснює їх перевірку шляхом збирання в установленому порядку додаткової інформації; б) у письмовій формі інформує особу, якій надано статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, про наявність підстав для втрати чи позбавлення її статусу біженця або додаткового захисту (крім випадків, коли відповідна особа подала заяву про наявність підстав для втрати нею статусу біженця або додаткового захисту).

Одночасно особі повідомляється, що під час розгляду відповідних матеріалів біженець або особа, якій надано додатковий захист, має право брати участь у розгляді шляхом надання відповідних пояснень (усних чи письмових) та надання матеріалів, які можуть мати суттєве значення при прийнятті відповідного рішення за результатами розгляду подання.

Проте, в наявній в матеріалах справи копії особової справи позивача відсутні відомості щодо повідомлення ОСОБА_1 про наявність підстав для втрати чи позбавлення його додаткового захисту.

Верховний Суд неодноразово висловлювався з приводу важливості принципу правової (справедливої) процедури (постанова від 16 квітня 2020 року №495/5105/17, постанова від 13 березня 2020 року №805/2340/17-а), яка є невід`ємною частиною верховенства права. Вказаний принцип спрямований на забезпечення справедливого ставлення до особи під час прийняття актів суб`єктом владних повноважень. Правова (справедлива) процедура встановлює стандарти у процесі прийняття актів суб`єктами владних повноважень, які відображені в рішеннях Європейського суду з прав людини, у яких здійснюється застосування статті 6 Конвенції, яка передбачає дотримання процесуальних (процедурних) гарантій у судовому провадженні.

У постанові від 30 липня 2020 року у справі №824/875/19-а Верховний Суд наголосив, що вказані гарантії поширюються і на адміністративні процедури за участі суб`єкта владних повноважень. Згідно з цією статтею має бути забезпечене право особи: бути поінформованим; мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника; ознайомитися з матеріалами справи; вона має можливість висловити свою думку перед оголошенням рішення; обґрунтувати органом влади прийняття несприятливих актів; визначити порядок їх оскарження, відшкодувати заподіяну шкоду.

Аналізуючи «Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджені Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011року №649, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 року за №1146/19884, суд зазначає, що територіальні органи, які розглядають питання про позбавлення особи додаткового захисту, реалізують свої повноваження шляхом всебічної перевірки на підставі відповідних документів, а також запрошення для надання пояснень (усних чи письмових) осіб, які мають додатковий захист, стосовно яких розглядається питання. Отже, функція територіальних органів, які розглядають питання про позбавлення додаткового захисту, реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідних документів, а також запрошення для надання пояснень осіб, які мають додатковий захист, стосовно яких розглядається це питання.

Порушення встановленої законодавством процедури ухвалення рішення може бути підставою для скасування цього рішення, якщо допущене порушення вплинуло або могло вплинути на його правильність.

Суд зазначає, що особа, якої стосується рішення про позбавлення додаткового захисту, повинна мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності. Тож не запрошення для надання пояснень особи, яка має додатковий захист, стосовно якої розглядається питання позбавлення додаткового захисту, є позбавленням процесуальних гарантій останнього щодо безпосередньої участі у процедурі прийняття відповідного рішення компетентним органом.

Відповідачем в порушення наведених норм не було запрошено позивача для надання пояснень та взагалі не проінформовано про наявність підстав для позбавлення його додаткового захисту.

Таким чином суд дійшов висновку, що порушення відповідачем пункту 7.4 «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011року №649, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 року за №1146/19884, вплинуло на ефективність засобів юридичного захисту, наданих законодавством позивачу у цій процедурі, виходячи з принципу гласності прийняття рішень, відповідно до якого особа, стосовно якої приймається рішення, має право бути вислуханою, наводити доводи та докази на їх підтвердження.

Позивач не був обізнаний про порушену процедуру позбавлення його додаткового захисту та не мав процесуальної можливості особисто або через уповноваженого представника приймати участь у цій процедурі, надати відповідачу свої пояснення або докази на спростування, викладених у листі ДСІОБГ ДМС від 04.07.2023 року №8.5/2508-23, з урахуванням листа 7 прикордонного Карпатського загону Державної прикордонної служби України від 03.07.2023 року №21/10982-23, що стали підставою для порушення зазначеного питання.

Отже, неврахування відповідачем усіх обставин, що могли вплинути на прийняття рішення від 11.07.2023 року свідчать про формальний підхід під час розгляду документів про позбавлення додаткового захисту та прийняття рішення про позбавлення ОСОБА_1 додаткового захисту.

Таким чином рішення Державної міграційної служби України від 11.07.2023 року №108-23 про позбавлення ОСОБА_1 додаткового захисту є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані, відповідають вимогам законодавства та підлягають задоволенню повністю.

Керуючись ст. ст. 6, 14, 90, 139, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ) про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 11.07.2023 року №108-23 про позбавлення ОСОБА_1 додаткового захисту задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 11.07.2023 року №108-23 про позбавлення ОСОБА_1 додаткового захисту.

Стягнути з Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ) за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Леонід СВИДА