Справа № 600/8117/23-а
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2024-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/8117/23-а

Головуючий у 1-й інстанції: Брезіна Тетяна Миколаївна

Суддя-доповідач: Смілянець Е. С.

19 березня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Полотнянка Ю.П. Драчук Т. О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 25 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернівецької обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в грудні 2023 року позивач, ОСОБА_1 , просив суд винести рішення, яким:

- стягнути з Держави Україна в особі Чернівецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати, завданої пунктом 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України та другим реченням абзацу третього пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури №113ІХ від 19.09.2019, які визнанні неконституційними рішеннями Конституційного Суду України №60р/2020 від 26.03.2020 та №8-р(ІІ)/2023 від 13.09.2023, за період з 01.07.2015 по 13.09.2023 у сумі 5060574,07 гривень.;

- визнати протиправною бездіяльність Чернівецької обласної прокуратури, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 заробітної плати з 14.09.2023 по 16.11.2023 в порядку та в розмірах визначених ст.81 Закону України "Про прокуратуру" №1697-VII від 14.10.2014.

- зобов`язати Чернівецьку обласну прокуратуру здійснити перерахунок заробітної плати ОСОБА_1 за період з 14.09.2023 по 16.11.2023, із врахуванням положень ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" №1697-VII від 14.10.2014 та виплатити різницю між належною до сплати та фактично отриманою заробітною платою.

Чернівецький окружний адміністративний суд ухвалою від 25.01.2024 повернув позивачу позовну заяву в частині заявлених позовних вимог щодо стягнення з Держави Україна в особі Чернівецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати, завданої пунктом 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України та другим реченням абзацу третього пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури №113ІХ від 19.09.2019р., які визнанні неконституційними рішеннями Конституційного Суду України №60р/2020 від 26.03.2020р. та №8-р(ІІ)/2023 від 13.09.2023р., за період з 01.07.2015р. по 13.09.2023р. у сумі 5060574,07 гривень.

Судове рішення мотивоване тим, що для можливості розгляду у порядку адміністративного судочинства вимоги позивача про стягнення матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати, повинна бути обов`язково заявлена позовна вимога публічно-правового спору, а саме оскарження рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. Без заявлення вимоги публічно-правового спору, позовна вимога про стягнення матеріальної шкоди у вигляді неотриманої частини заробітної плати, окремо заявлена, підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

На підставі вказаного суд встановив, що позивачем не виконано належним чином вимог ухвали Чернівецького окружного адміністративного суду від 18.01.2024 про залишення позову без руху та не виклав чіткі позовні вимоги, у відповідності до положень ст.ст. 5, 19 КАС України, зокрема, в частині сформованої позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача зазначає про обґрунтованість висновків суду першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали.

Заслухавши суддю - доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та відзивів на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 18.01.2024 адміністративний позов залишено без руху.

На виконання вказаної ухвали суду позивач надав пояснення в яких зазначив, що матеріальна шкода була завдана не внаслідок незаконних дій, рішень чи бездіяльності відповідача, а внаслідок застосування ним норм, які 13.09.2023 визнані неконституційними. Таким чином, позивач стверджує, що сформовані позовні вимоги підлягають розгляду у порядку адміністративного судочинства.

При цьому суд першої інстанції вважав, що в ухвалі Чернівецького окружного адміністративного суду від 18.01.2024 про залишення позову без руху позивачу було роз`яснено, що заявлення в адміністративному судочинстві вимоги про відшкодування шкоди можливе за умови одночасного оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, що призвели до вказаних матеріальних збитків. При цьому судом вказано, що позивач зобов`язаний визначити відповідальну посадову особу органу, рішення, дії чи бездіяльність якої призвели до вказаної матеріальної шкоди та надати відповідні обґрунтування і докази вини зазначеної особи.

На виконання ухвали суду про залишення позову без руху позивач вказав, що сформовані позовні вимоги підлягають розгляду у порядку адміністративного судочинства, оскільки спір пов`язаний з проходженням ним публічної служби. Водночас суд звертав увагу, що помилковим є застосування статті 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних та цивільних, господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з мотивами та висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Колегія суддів зазначає, що при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.

Колегія суддів наголошує, що статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституція України, як Закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у цілій низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі статтею 64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1, 2 резолютивної частини Рішення від 25 грудня 1997 року № 9-зп, абзац 7 пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11 - рп/2012).

Право на ефективний засіб юридичного захисту гарантовано ст. 13 Конвенції, в якій зазначається: кожен, чиї права та свободи, визнані в Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Колегія суддів ураховує, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненні особи до суду. Проте відповідно до практики ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Отже, виходячи з норм Конституції України, а також з норм міжнародного права, повернення адміністративного позову з формальних підстав унеможливлює доступ особи до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.

У даній справі, позивач (обіймав посаду прокурора в органах прокуратури на час дії спірних правовідносин) у позовній заяві просив відшкодувати йому збитки, завдані дією нормативного акту, який в подальшому визнаний неконституційним, у вигляді недоплаченої заробітної плати за певний період. Отже, предметом спору є стягнення збитків у вигляді неотриманої частини заробітної плати яка мала бути нарахова позивачу у період з01.07.2015 по 13.09.2023 року, коли він працював в органах прокуратури, тобто перебував на публічній службі. З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір, який виник між сторонами у справі, стосується проходження позивачем публічної служби, до чого включається і виплата заробітної плати.

Колегія суддів також зазначає, що позицію щодо поширення юрисдикції саме адміністративних судів на відповідну категорію справ неодноразово висловлювала Велика Палала Верховного Суду у справах №757/63985/16 (постанова від 04.03.2020), №520/17342/18 (постанова від 09.02.2021), №686/23445/17 (постанова від 05.06.2019). Про відсутність підстав для відступу від такої позиції Велика Палата Верховного Суду вказала й в ухвалі від 16.11.2022 у справі №295/15069/21-ц.

Відповідно до статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Викладене свідчить, що Основний Закон передбачає як можливість виправлення помилок, допущених при ухваленні законів, у спосіб визнання таких законів неконституційними повністю чи в окремій частині, так і передбачає право особи на компенсацію матеріальної чи моральної шкоди, яка заподіяна фізичній чи юридичній особі актом, який визнаний неконституційним.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне підкреслити, що право особи на компенсацію матеріальної шкоди, яка заподіяна фізичній чи юридичній особі актом, який визнаний неконституційним, прямо передбачено статтею 152 Конституції України, а відсутність законодавчо встановленого механізму відшкодування такої шкоди, не може бути підставою для відмові особі у реалізації права, яке визначено Основним Законом.

Предметом спору у частині, яка є предметом апеляційного перегляду, є стягнення з Держави Україна в особі Чернівецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати, завданої пунктом 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України та другим реченням абзацу третього пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури №113ІХ від 19.09.2019, які визнанні неконституційними рішеннями Конституційного Суду України №60р/2020 від 26.03.2020 та №8-р(ІІ)/2023 від 13.09.2023, за період з 01.07.2015 по 13.09.2023 у сумі 5060574,07 гривень.

Зазначена вимога була заявлена разом із вимогами щодо визнання протиправною бездіяльність Чернівецької обласної прокуратури, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 заробітної плати з 14.09.2023 по 16.11.2023 в порядку та в розмірах визначених ст.81 Закону України "Про прокуратуру" №1697-VII від 14.10.2014, та зобов`язання Чернівецької обласної прокуратури здійснити перерахунок заробітної плати ОСОБА_1 за період з 14.09.2023 по 16.11.2023, із врахуванням положень ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" №1697-VII від 14.10.2014 та виплатити різницю між належною до сплати та фактично отриманою заробітною платою.

Тобто до предмету вищезазначеного позову входить як позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень, так і про зобов`язання відшкодувати шкоду, завдану суб`єктом владних повноважень.

У частині п`ятій статті 21 КАС України визначено, зокрема, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Норми вказаної статті, залишені поза увагою судом першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про невиконання належним чином вимог ухвали Чернівецького окружного адміністративного суду від 18.01.2024.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Статтею 320 КАС України визначено, що підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, допустив порушення норм процесуального права, яке призвело до передчасного висновку про неусунення недоліків позовної заяви та постановлення необґрунтованої ухвали, яка підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 25 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернівецької обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії скасувати.

Справу направити до Чернівецького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Полотнянко Ю.П. Драчук Т. О.