Справа № 500/891/24
Суддя: Мандзій Олексій Петрович
Дата ухвалення: 2024-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/891/24

19 березня 2024 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Мандзія О.П., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, в якому просить:

скасувати рішення про відмову в призначенні пенсії прийняте Головним управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області за №10 від 23.10.2023;

визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні дострокової пенсії за віком у відповідності до п.3 ч.1 ст.115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та її заяви про призначення пенсії від 17.10.2023 протиправною;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити ОСОБА_1 дострокову пенсію за віком у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та її заяви про призначення пенсії від 17.10.2023 та провести відповідні виплати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.10.2023 ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком як матері, яка здійснювала догляд за дитиною-інвалідом з дитинства, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №10 від 23.10.2023 відмовлено позивачу в призначені пенсії відповідно до п.3 ч.1 ст.115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", оскільки документи для призначення дострокової пенсії за віком матері інваліда з дитинства, що передбачені п.2.18 Порядку визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю не надано. Однак до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві була надана довідка до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №255034 від 15.05.2023, в якій вказана причина інвалідності з дитинства. Крім того, наявне заключення ЛКК №2/56 від 02.10.2017, в якому зазначено що наявне захворювання надає позивачу право на отримання соціальної допомоги на дітей-інвалідів з дитинства віком до 18 років. Також, Управлінням соціального захисту населення Деснянської РДА в м. Києві було видано довідку №4023 від 12.10.2023 про період отримання допомоги на дитину з інвалідністю та відповідне посвідчення одержувача державної соціальної допомоги серії НОМЕР_1 , в якому зазначено, що ОСОБА_1 є законним представником дитини інваліда або інваліда з дитинства.

На переконання позивача, відповідачу було надано достатню кількість документів для встановлення та підтвердження права на призначення дострокової пенсії за віком, а тому вважає вказану відмову протиправною, що слугувало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 19.02.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Головним управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області подано до суду відзив. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що рішенням від 23.10.2023 року № 10 відмовлено у призначенні дострокової пенсії за віком матері інваліда з дитинства, оскільки позивач не надав необхідні документи, передбачені пунктом 2.18 Порядку визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю. Звертає увагу на те, що коли ОСОБА_1 зверталась за призначенням пенсії згідно п.3 ч.1 ст.115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", до заяви було додано лише заключення ЛКК №2/56 від 02.10.2017, яке не було належним чином завірене. В повідомленні-розписці, наданій позивачем, зазначено, що був наданий лише один документ про те, що ОСОБА_1 є матір`ю інваліда з дитинства. Таким чином інші документи, які вказані в позовній заяві та надані до суду щодо підтвердження факту того, що вона є матір`ю інваліда з дитинства не були надані до заяви щодо призначення пенсії, яка розглядалась Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

При розгляді заяви та винесені рішення про відмову в призначені пенсії у Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області не було достатньо правових підстав для призначення пенсії згідно п.3 ч.1 ст.115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", оскільки єдиним документом що надав позивач та який розглядався при винесенні рішення від 23.10.2023 № 10 щодо підтвердження факту того, що позивач є матір`ю інваліда з дитинства було заключення ЛКК №2/56 від 02.10.2017, яке не було належним чином завірене, а отже і на підставі вказаного заключення орган Пенсійного фонду України не міг встановити того факту, що вона являлась матір`ю інваліда з дитинства. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У відповіді на відзив щодо наведених відповідачем заперечень позивач вказав, що заключення ЛКК №2/56 від 02.10.2017 було надане до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в оригіналі, про що в розписці-повідомленні спеціалістом було зроблено підпис. Крім того, заключення ЛКК №2/56 від 02.10.2017 містить відомості про те, що наявне захворювання надає ОСОБА_1 право на отримання соціальної допомоги на дітей-інвалідів з дитинства віком до 18 років. Вказане доводить ту обставину, що позивач є матір`ю дитини-інваліда з дитинства віком до 18 років. Також 08.12.2023 ОСОБА_1 звернулася з скаргою до Пенсійного фонду України, в якій просила зобов`язати Головне управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити пенсію за віком відповідно до п.3 ч.1 ст.115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та заяви від 17.10.2023. До скарги мною були додані наступні документи: копія довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №255034 від 15.05.2023, копія заключення ЛКК №2/56 від 02.10.2017, копія довідки №4023 від 12.10.2023. Тобто, Пенсійний фонд України зобов`язаний був розглянути надані позивачем документи та надати відповідне розпорядження відповідачу про усунення порушення права та призначення пенсії, адже відповідач є територіальним органом Пенсійного фонду України, чого зроблено не було. Також 15.01.2024 ОСОБА_1 повторно подавала заяву щодо призначення пенсії. За принципом екстериторіальності моя заява була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду в Рівненській області. До даної заяви надано усі перелічені в позові документи щодо підтвердження факту того, що ОСОБА_1 є матір`ю інваліда з дитинства. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області було відмовлено позивачу в призначені пенсії, що, на думку позивача, додатково підтверджує факт небажання, всупереч закону, призначати пенсію.

Розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, суд при прийняті рішення виходить з наступних підстав і мотивів.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7), є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8).

Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №255034 від 15.05.2023, ОСОБА_2 є інвалідом з дитинства та йому встановлено ІІ групу інвалідності з 02.04.2023 до 01.05.2024 (а.с.10).

Заключення ЛКК №2/56 від 02.10.2017 містить відомості про те, що наявне захворювання ОСОБА_2 надає право на отримання соціальної допомоги на дітей-інвалідів з дитинства віком до 18 років (а.с.9).

Управлінням соціального захисту населення Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації видано довідку №4023 від 12.10.2023 про те, що ОСОБА_1 перебувала на обліку і одержувала допомогу на дитину з інвалідністю ОСОБА_2 з 23.10.2017 по 01.04.2023 та продовжена виплата у зв`язку з воєнним станом до 01.08.2023 (а.с.10 зворот), а також відповідне посвідчення одержувача державної соціальної допомоги серії НОМЕР_1 від 14.11.2017, в якому зазначено, що ОСОБА_1 є законним представником дитини інваліда або інваліда з дитинства (а.с.8 зворот).

17.10.2023 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві заявою про призначення пенсії за віком на підставі п.3 ч.1 ст.115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській №10 від 23.10.2023 відмовлено ОСОБА_1 відмовлено в призначенні дострокової пенсії за віком згідно з п.3 ч.1 ст.115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", оскільки документи для призначення дострокової пенсії за віком матері інваліда з дитинства, що передбачені п.2.18 Порядку визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю не надано (а.с.11).

Листом Пенсійного фонду України від 09.01.2024 №943-53886/К-03/8-2600/24, за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 від 08.12.2023, повідомлено, що за інформацією Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві вона зверталась із заявою від 17.10.2023 про призначення дострокової пенсії як матері особи з інвалідністю з дитинства. При цьому документів про визнання сина позивача особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю відповідно до виписки з акта огляду в МСЕК, чи медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги не надано. За результатами розгляду заяви прийнято рішення про відмову в призначенні ОСОБА_1 дострокової пенсії як матері особи з інвалідністю з дитинства.

Не погоджуючись з відмовою у призначенні пенсії, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість дій, рішень відповідача на відповідність вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд виходить з наступного.

Згідно з ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам регулює Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-ІV (далі Закон №1058-ІV).

Статтею 8 Закону №1058-ІV передбачене право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно із ч.3 ст.4 Закону №1058-ІV виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються види пенсійного забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення.

Відповідно до змісту ст.5 Закону №1058-ІV цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.

Пунктом 3 ч.1 ст.115 Закону №1058-ІV визначено, що право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства та тяжко хворих дітей, яким не встановлено інвалідність, які виховали їх до досягнення зазначеного віку, - після досягнення віку 50 років та за наявності не менше ніж 15 років страхового стажу. При цьому особами з інвалідністю з дитинства вважаються також діти з інвалідністю віком до 18 років.

За змістом пп.6 п.2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи, які підтверджують право на призначення дострокової пенсії за віком: жінкам, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матерям осіб з інвалідністю з дитинства та тяжко хворих дітей, яким не встановлено інвалідність, які виховали їх до зазначеного віку, - документи про народження дітей (дитини), виховання їх (її) до шестирічного віку, про визнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю, тяжко хворою дитиною, якій не встановлено інвалідність.

Відповідно до п.2.17 Порядку № 22-1 при призначенні пенсій матерям осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до шестирічного віку, факт народження дитини встановлюється на підставі свідоцтва про народження, а її виховання до зазначеного віку - на підставі свідоцтва про народження чи паспорта дитини. У разі смерті дитини подається свідоцтво про смерть.

Згідно з п.2.18 Порядку № 22-1 визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.05.2019 (справа №330/2181/16-а) підтримано позицію Верховного Суду України у постанові від 27.05.2014 (справа №21-133а14) та сформульовано наступний правовий висновок, який відповідно до положень ст.242 КАС України, є обов`язковим для врахування судом.

Загальний підхід до змістовного наповнення поняття "особа з інвалідністю" на момент виникнення спірних відносин установлювався у ст.2 Закону України від 21.03.1991 № 875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" (далі Закон № 875-ХІІ), а також ст.1 Закону України від 06.10.2005 №2961-ІV "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" (далі Закон № 2961-ІV). Зокрема, такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Відповідно до абз.3 ст.1 Закону № 2961-ІV дитина-інвалід - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові наголосила й на тому, що визначення терміну "інвалід з дитинства" не міститься ані в Законі № 875-ХІІ, ані в Законі України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю". При цьому за змістом абз.2 п.26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2099 № 1317, інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності. Згідно з п.14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.

Отже, для призначення пенсії на підставі Закону №1058-IV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до досягнення дитиною шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до ч.12 ст.7 Закону № 2961-ІV положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України.

Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2013 №917, визначено надання висновку про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

Відповідний висновок МСЕК дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону № 1058-IV. Такий висновок передбачений п.2.18 Порядку № 22-1.

При цьому визначальною умовою для призначення дострокової пенсії за віком як матері особи з інвалідністю з дитинства є виховання до шестирічного віку саме дитини з інвалідністю з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань. Тобто при вирішенні питання про наявність права на призначення такого виду пенсії враховується не тлумачення поняття "інваліда з дитинства", а момент настання медичних показань для встановлення інвалідності.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 13.12.2021 у справі № 336/2781/17-а (2а/336/294/17), від 18.01.2022 у справі № 448/1650/17, від 19.01.2022 у справі № 636/2618/17, від 18.07.2022 у справі № 448/1650/17.

За таких обставин позивач для призначення дострокової пенсії за віком як матері особи з інвалідністю з дитинства повинна була надати відповідачу висновок лікарсько-консультативної комісії про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 звернулась із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про призначення їй пенсії достроково по досягненню нею віку 50 років як матері, що виховує дитину інваліда з дитинства.

Як на підставу для призначення такої пенсії позивач посилається на те, що відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №255034 від 15.05.2023, ОСОБА_2 є інвалідом з дитинства та йому встановлено ІІ групу інвалідності з 02.04.2023 до 01.05.2024 (а.с.10).

Заключення ЛКК №2/56 від 02.10.2017 містить відомості про те, що наявне захворювання ОСОБА_2 надає право на отримання соціальної допомоги на дітей-інвалідів з дитинства віком до 18 років (а.с.9).

Управлінням соціального захисту населення Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації видано довідку №4023 від 12.10.2023 про те, що ОСОБА_1 перебувала на обліку і одержувала допомогу на дитину з інвалідністю ОСОБА_2 з 23.10.2017 по 01.04.2023 та продовжена виплата у зв`язку з воєнним станом до 01.08.2023 (а.с.10 зворот), а також відповідне посвідчення одержувача державної соціальної допомоги серії НОМЕР_1 від 14.11.2017, в якому зазначено, що ОСОБА_1 є законним представником дитини інваліда або інваліда з дитинства (а.с.8 зворот).

Однак при прийнятті рішення №10 від 23.10.2023 про відмову в призначенні дострокової пенсії за віком із застосуванням норм п.3 ч.1 ст.115 Закону №1058-ІV, Головне управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області не володіло всіма вказаними документами, про що свідчить розписка-повідомлення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з переліком документів доданих до заяви про призначення пенсії від 17.10.2023 (а.с.13).

Водночас, суд не в праві надавати оцінку тим документам, які не були досліджені при прийнятті оспорюваного рішення, що узгоджується із приписами п.3 ч.2 ст.2 КАС України.

Суд вважає за необхідне наголосити, що за умовами вказаних вище нормативних актів, право позивача на призначення дострокової пенсії за віком прямо пов`язано з наявністю висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.

Разом з тим, зазначеного висновку лікарсько-консультативної комісії ОСОБА_1 надано не було.

За сукупністю встановлених обставин, оскільки визначальним для призначення дострокової пенсії по досягненню віку 50 років є саме час встановлення інвалідності дитини - до шестирічного віку, або ж наявність висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що така дитина мала дійсні медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення вказаного віку, суд дійшов висновку, що Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в межах спірних правовідносин правомірно відмовило позивачу в призначенні такої пенсії, що відповідає вимогам ч.2 ст.19 Конституції України, ч.2 ст.2 КАС України, а доводи позивача та представлені ним докази наразі не спростовують вказаних висновків суду.

Відповідно, відсутні правові підстави для зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити ОСОБА_1 дострокову пенсію за віком у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону №1058-ІV та її заяви про призначення пенсії від 17.10.2023 та провести відповідні виплати, оскільки така вимога є похідною від першої.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч.1 ст.9 КАС України).

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

За наслідками судового розгляду, відповідачі, як суб`єкти владних повноважень, надали суду достатні беззаперечні докази на обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються їх заперечення, і довели правомірність оскаржуваних рішень, дій, бездіяльності, про що описано вище.

Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.90 КАС України та наведені положення чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позов підлягає залишенню без задоволення за встановленої судом безпідставності його вимог.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст.139 КАС України відсутні.

Керуючись ст.139, 241-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 19 березня 2024 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 );

відповідач:

- Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження: майдан Волі, 3, м.Тернопіль, Тернопільська обл., Тернопільський р-н, 46001, ).

Головуючий суддя Мандзій О.П.