Справа № 740/7272/23
Суддя: Гагаріна Т. О.
Дата ухвалення: 2024-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 740/7272/23
Провадження № 2-а/740/5/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 року м.Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області у складі: головуючої судді Гагаріної Т.О., за участю секретаря судового засідання Філоненко О.В., позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Ніжині справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до поліцейського ВРПП Ніжинського РВП ГУНП в Чернігівській області Сурай Владислава Михайловича, Головного управління національної поліції в Чернігівській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

встановив:

07.11.2023 позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до оскаржуваної постанови його притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення, передбачені ч.4 ст.126 КУпАП за те, що він 31.10.2023 о 20 год. 55 хв. керував автомобілем «Альфа Ромео», державний номерний знак НОМЕР_1 , в м.Ніжин по вул. Воздвиженська, 16, будучи позбавленим права керування транспортними засобами постановою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12.07.2023 строком на 1 рік, чим порушив пункт 2.1 (а) ПДР. Зазначив, що 31.10.2023 автомобілем керувала його співмешканка ОСОБА_2 , але під час руху їй стало погано, у неї заболіло серце, і він змушений був сісти за кермо та керувати транспортним засобом, щоб відвезти її у лікарню. Вважає, що постанова є протиправною та підлягає скасуванню.

У відзиві поліцейський ВРПП Ніжинського РВП ГУНП в Чернігівській області Сурай В.М. просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що 31.10.2023 ним було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАД №835653 відносно ОСОБА_1 , який 31.10.2023 близько 20 год. 55 хв., був зупинений у м.Ніжин по вул. Воздвиженська під час керування транспортним засобом «Альфа Ромео», державний номерний знак НОМЕР_1 . При перевірці документів водія ОСОБА_1 не пред`явив посвідчення водія відповідної категорії. Перевіривши по базі ІПНЦ «ЦУНАМІ» було встановлено, що ОСОБА_1 був позбавлений права керування транспортними засобами постановою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 04.07.2023. Вказаною постановою позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. Даними діями ОСОБА_1 порушив п.2.1 «а» ПДР та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.4 ст.126 КУпАП. Зазначив, що при розгляді справи та винесенні постанови було дотримано норми чинного законодавства, тому вважає, що оскаржувана постанова є законною та відповідає вимогам КУпАП та інших нормативно-правових актів України, тому просить відмовити в задоволенні позову.

27.12.2023 у судовому засіданні позивач пояснив, що 31.10.2023 близько 21-00 год. він разом зі своєю дівчиною ОСОБА_2 та її батьком перебував у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », куди приїхали на автомобілі за кермом якого була саме ОСОБА_2 . Його дівчині стало погано і він вирішив сісти за кермо автомобіля, щоб відвезти її до лікарні, але спочатку вони вирішили завезти її батька додому. Навпроти парку «Графський» його зупинили працівники поліції та попросили надати документи для перевірки. Йому надали час щоб здійснити телефонний дзвінок. Поки він розмовляв та консультувався, його дівчина стояла поруч. Він хотів надати пояснення працівникам поліції, але інспектор сказав надати у письмовому вигляді, які приєднають до адміністративних матеріалів.

Свідок ОСОБА_2 суду пояснила, що у кінці жовтня 2023 року у період з 20 по 21-00 год. вони з ОСОБА_1 та її батьком були у супермаркеті «Велмарт». У магазині їй стало погано і вона попросила Едуарда сісти за кермо, оскільки батько не має водійського посвідчення. В районі Графського парку їх зупинили працівники поліції з якими спілкувався ОСОБА_1 . Вона перебувала поряд, і в той час вже краще себе почувала, оскільки випила ліки. Батько сидів в автомобілі та чекав, поки працівники поліції їх відпустять. Коли їх відпустили, то вона сіла за кермо і далі вони поїхали у лікарню.

Представник відповідача ГУНП в Чернігівській області та поліцейський ВРПП Ніжинського РВП ГУНП в Чернігівській області Сурай В.М., у судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило.

Заслухавши позивача, свідка та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Як вбачається з положень ст.ст.251, 252, 279 КУпАП, орган (посадова особа), розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, в тому числі надає оцінку зібраним доказам.

Згідно ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Частиною 1 ст.9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Верховний Суд в постанові від 27.06.2019 зазначив, що висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

Згідно п.1.3 Правил дорожнього руху учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Пунктом 2.1 Правил дорожнього руху України передбачено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії; б) реєстраційний номер на транспортний засіб, ґ) поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).

Пунктом Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Положеннями ч.4 ст.126 КУпАП передбачено, що керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Представником відповідача надані достатні та належні докази на підтвердження вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.126 КУпАП

Так, з наданого суду відеозапису події вбачається, що позивач ОСОБА_1 31.10.2023 керував автомобілем «Альфа Ромео», державний номерний знак НОМЕР_1 , та був зупинений працівником поліції. На місці зупинки поліцейським було повідомлено, які саме пункти Правил дорожнього руху ним були порушені, зокрема позивач не заперечував, що обізнаний про те, що його позбавлено права керування транспортними засобами. Справа була розглянута та відносно нього винесена постанова за ч.4 ст.126 КУпАП, у якій позивач власноручно поставив підпис та отримав її копію.

Отже, позивач був присутній на місці складання постанови та повідомлений про її складання, він не був позбавлений права та можливості висловити свої заперечення та доводи по суті вчиненого правопорушення, бажання скористатись правовою допомогою позивач не висловив. Крім того, у судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердив, що дійсно керував автомобілем.

Так, положеннями ст.17 КУпАП визначено, що особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Згідно з положеннями ст.18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленом у порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

У чинному законодавстві, інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства. Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності. На це прямо вказують слова тексту статті «для усунення небезпеки, яка загрожує».

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Також, стан крайньої необхідності повинен відповідати критеріям своєчасності. Своєчасність заподіяння шкоди полягає в тому, що вона може бути заподіяна лише протягом часу, поки існує стан крайньої необхідності. Якщо ж такий стан ще не виник або, навпаки, уже минув, то заподіяння шкоди в цьому випадку (так звана «передчасна» і «спізніла» крайня необхідність), може тягнути відповідальність на загальних засадах.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Виходячи з позовної заяви позивач пояснює крайню необхідність керування автомобілем тим, що у його співмешканки ОСОБА_2 , яка до нього керувала вказаним автомобілем, заболіло серце в магазині, і він змушений був сісти за кермо щоб швидко відвезти її до лікарні.

У даному випадку судом взято до уваги, що з оглянутих у судовому засіданні адміністративних матеріалів, зокрема із відеозапису який триває близько 30 хвилин, на якому зафіксовано факт зупинки позивача, який знаходиться за кермом автомобіля, поряд з ним на пасажирському сидінні сидить чоловік, на задньому сидінні жінка. Після зупинки транспортного засобу ні позивач, ні пасажири автомобіля не повідомляють працівників поліції про те, що хтось почуває або почував себе погано та про необхідність їхати у лікарню, і що існує будь-яка небезпека для будь-кого з присутніх. Далі ОСОБА_1 деякий час розмовляє по телефону, відбувається процедура складання у відношенні нього постанови під час якої, позивач пише письмові пояснення, які долучаються працівником поліції до матеріалів.

Відповідно до п.2.14 е) ПДР, що визначає обов`язки та права водіїв механічних транспортних засобів, водій має право відступати від вимог законодавства в умовах дії непереборної сили або коли іншими засобами неможливо запобігти власній загибелі чи каліцтву громадян.

Враховуючи викладене, суд не вбачає у діях позивача крайньої необхідності, оскільки не було надано доказів того, що небезпека на яку посилається позивач, не могла бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із порушення закону, у даному випадку норм КУпАП.

Таким чином, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи факт порушення позивачем ОСОБА_1 вимог п.2.1 (а) ПДР, а відповідач при винесенні постанови, діяв у межах чинного законодавства України та у спосіб визначений законом та істотних порушень, які б свідчили про наявність підстав для скасування винесеної ним постанови, судом не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що доказів, які мали спростувати факт наявності адміністративного правопорушення та обставин, що виключають адміністративну відповідальність позивача в межах розгляду даної справи надано не було, а судом таких обставин не встановлено.

Доказів упередженості відповідача та підстав для сумніву у його об`єктивності щодо позивача перед судом не наведено.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 23.04.2020 у справі №813/1790/18.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, виходячи з положень ст. 139 КАС України та з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог, суд не вбачає підстав для відшкодування понесених позивачем судових витрат.

Керуючись ч.6 ст.121, 251, 280 КУпАП, ст.ст.250, 257-263, 286 КАС України, суд,

постановив:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до поліцейського ВРПП Ніжинського РВП ГУНП в Чернігівській області Сурай Владислава Михайловича, Головного управління національної поліції в Чернігівській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Т.О.Гагаріна