Справа № 580/536/24
Суддя: Василь ГАВРИЛЮК
Дата ухвалення: 2024-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2024 року справа № 580/536/24

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гаврилюка В.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) подав позов до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якому просить:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у його звільненні з військової служби на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу за сімейними обставинами - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своїм батьком ОСОБА_2 , який за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного стороннього догляду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що звернувся до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своїм батьком, який за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного стороннього догляду. Натомість відповідач відмовив позивачу у звільненні з підстави не подання висновку МСЕК, який підтверджує необхідність стороннього догляду за батьком.

Дії відповідача щодо відмови у звільненні з військової служби позивач вважає протиправними та зазначає, що абз.8 пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ визначає два документи альтернативно для підтвердження необхідності здійснення постійною догляду за особою (у разі відсутності інших осіб): або висновок МСЕК, або ЛКК. Поданий позивачем до рапорту про звільнення з військової служби висновок ЛКК є належним і достатнім документом для підтвердження того, що особа потребує постійного стороннього догляду. Також звернув увагу, що відповідно до ч. 3 ст. 7 КАС України застосовуються норми ст. 26 Закону № 2232-ХІІ, а не Постанови КМУ № 413. Зауважив, що до спірних правовідносин положення Постанови № 413 не застосовуються.

Ухвалою від 19.01.2024 суддя Черкаського окружного адміністративного суду прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у адміністративній справі, вирішив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

05.02.2024 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить суд у задоволенні позову відмовити, зазначивши, що у задоволенні рапорту позивача відмовлено, оскільки він не містив достатніх підтверджуючих документів щодо наявності підстав для звільнення з військової служби, визначених підпунктом г пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України № 2232-ХІІ. Зазначив, що висновок ЛКК не може підтверджувати необхідності здійснення постійного догляду за хворим батьком, оскільки стосовно підтвердження цього факту уповноваженим органом є МСЕК. Звернув увагу, що Закон № 2801-ХІІ визначає, що медико-соціальна експертиза стійких обмежень життєдіяльності здійснюється медико-соціальними експертними комісіями (МСЕК), а лікарем або комісією лікарів у закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності (ЛКК) - здійснюється проведення медичної експертизи з тимчасової втрати працездатності, у тому числі необхідності надання листка непрацездатності чи іншого документа, що засвідчує тимчасову втрату працездатності у зв`язку із доглядом за хворим членом сім`ї. Також, повноваження ЛКК та повноваження МСЕК чітко розмежовуються Порядком організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затверджений Наказом МОЗ України від 09.04.2008 № 189 щодо тимчасової втрати працездатності, та Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317 щодо визначення стійких обмежень життєдіяльності. Вважає, що стосовно осіб, які є старшими 18 років, відповідні обставини мають бути підтверджені медичним висновком медико-соціальної експертної комісії, у зв`язку із чим довідка ЛКК, надана позивачем, не може підтверджувати необхідності здійснення постійного догляду за хворим батьком, оскільки стосовно підтвердження цього факту уповноваженим органом є інша установа, тому не може бути визнана документом, передбаченим чинним законодавством, на підставі якого позивач підлягає звільненню з військової служби.

19.02.2024 позивач подав до суду відповідь на відзив в якій зазначив, що п.п. 1, 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ, які передбачають підстави для звільнення у спірних правовідносинах, не містить відсилки на сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України. Станом на момент виникнення спірних правовідносин норми ст. 26 Закону № 2232-XII уже містили виключений перелік сімейних обставин, за якими можливе звільнення військовослужбовця з служби. Звернув увагу, що станом на час звернення до суду Кабінет Міністрів України не виконав свого обов`язку щодо приведення положень Постанови № 413 у відповідність з новою редакцією ст. 26 Закону № 2232-ХІІ, у зв`язку із чим позивач просить при вирішенні даного спору керуватись принципом, визначеним ч. 3 ст.7 КАС України та застосувати норми ст. 26 Закону № 2232-ХІІ у редакції на момент виникнення спірних правовідносин, а не положення постанови № 413. Вважає, що до спірних правовідносин взагалі положення Постанови № 413 не застосовуються.

Розгляд справи по суті відповідно до частини 3 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) розпочато через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, повно, всебічно, об`єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов до такого висновку.

Суд встановив, що відповідно до відомостей військового квитка серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 з 24.02.2022.

09.06.2023 позивач подав апорт командиру Військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби у запас відповідно підпункту г пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (у зв`язку з сімейними обставинами) у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворим батьком, який за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду.

До рапорту позивач додав:

- копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 ;

- копію довідки № 876 від 06.06.2023, виданої виконавчим комітетом Чорнобаївської селищної ради, про те що ОСОБА_1 проживає без реєстрації в АДРЕСА_1 та з ним спільно проживає його батько ОСОБА_2 ;

- копію довідки № 5706 від 09.06.2023, виданої командиром Військової частини НОМЕР_1 , згідно якої на утриманні позивача знаходиться сім`я в складі: ОСОБА_1 та його батька ОСОБА_2 ;

- копію акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи № 877 від 06.06.2023, виданої Виконавчим комітетом Чорнобаївської селищної ради Чорнобаївського району Черкаської області;

- висновок № 67 від 05.06.2023 року Лікарсько-консультативної комісії КНП Чорнобаївська Багатопрофільна лікарня Чорнобаївської селищної ради, відповідно до якого ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 по стану здоров`я потребує стороннього догляду.

За наслідками розгляду рапорту позивача листом від 18.10.2023 № 7240нт відповідач повідомив, що необхідність постійного стороннього догляду за хворою повнолітньою особою підтверджується відповідним медичним висновком МСЕК, у зв`язку із чим зазначив, що позивач мав би надати висновок МСЕК.

Дії відповідача щодо відмови звільненні з військової служби на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу позивач вважає протиправними, а тому за захистом своїх прав, свобод та інтересів звернувся до суду з цим позовом.

Під час вирішення спору по суті суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, здійснює Закон України Про військовий обов`язок і військову службу № 2232-XII від 25.03.1992 (далі Закон № 2232-XII). Він же визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно з частинами першою, другою статті 1 цього Закону захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-XII і залежать від виду військової служби.

Підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, передбачені частиною четвертою цієї статті.

При цьому, пункт перший визначає підстави для звільнення таких військовослужбовців під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану), а пункт другий - під час воєнного стану.

Згідно з підпунктом г пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Таким чином, підставою для звільнення військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом на час мобілізації, під час дії воєнного стану є необхідність здійснення постійного догляду за хворими батьками, що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Отже, визначальною ознакою для звільнення позивача з військової служби у спірних правовідносинах є обставина необхідності здійснення постійного догляду позивачем за хворим батьком.

Як встановив вище суд, позивач до рапорту подав висновок № 67 від 05.06.2023 Лікарсько-консультативної комісії КНП Чорнобаївська Багатопрофільна лікарня Чорнобаївської селищної ради, відповідно до якого ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 по стану здоров`я потребує стороннього догляду.

Суд врахував, що вказаний висновок не містить жодних посилань про необхідність забезпечення ОСОБА_2 саме постійного догляду, у зв`язку із чим, на переконання суду, не може бути прийнятий у якості належного доказу необхідності здійснення постійного догляду позивачем за хворим батьком.

Крім того, суд зазначає, що процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначає Положення про медико-соціальну експертизу, затверджене постановою Кабінету Міністрів України № 1317 від 03.12.2009 (далі Положення № 1317).

Абз. 3 пп. 1 п. 11 цього Положення встановлює, що міські, міжрайонні, районні комісії визначають потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування.

Таким чином, визначення потреби вказаних категорій осіб у постійному сторонньому нагляді визначає МСЕК.

В свою чергу, єдиний механізм організації експертизи тимчасової втрати працездатності осіб в окремих випадках, за яких медичний висновок про тимчасову непрацездатність (далі - медичний висновок) відповідно до Порядку формування медичних висновків про тимчасову непрацездатність, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01 червня 2021 року № 1066, не формується, а також повноваження та роботу лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я (далі - ЛКК) за результатом здійснення експертизи тимчасової непрацездатності лікуючим лікарем закладу охорони здоров`я незалежно від форми власності та фізичної особи - підприємця, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики визначає Порядок організації експертизи тимчасової втрати працездатності затверджений наказом МОЗ України від 09.04.2008 № 189 (далі Наказ № 189).

Відповідно до розділу ІІ Наказу № 189 під час здійснення експертизи тимчасової непрацездатності лікуючий лікар суб`єкта господарювання на підставі даних всебічного медичного обстеження пацієнта, ураховуючи ступінь функціональних порушень органів та систем, характер та перебіг патологічного процесу, умови праці:

1) приймає рішення про формування (видачу) документів про тимчасову непрацездатність: формування медичних висновків про тимчасову непрацездатність відповідно до вимог Порядку формування медичних висновків про тимчасову непрацездатність, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01 червня 2021 року № 1066; видачу інших документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи, відповідно до вимог цього розділу;

2) здійснює комплексну оцінку порушень функціонального стану організму та інших причин, якими вона обумовлена, що визначають факт тимчасової втрати працездатності, установлення строку непрацездатності, визначення клінічного та трудового прогнозу відповідно до встановленого діагнозу;

3) представляє пацієнта ЛКК у складних випадках, якщо непрацездатність пацієнта триває 30 і більше днів, для вирішення питання про направлення такого пацієнта на медико-соціальну експертну комісію (далі - МСЕК) на огляд або консультацію, а у випадку наявності ознак стійкої втрати працездатності - незалежно від тривалості хвороби, відповідно до Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317.

2. У разі наявності в пацієнта стійкого чи необоротного характеру захворювання, а також у разі безперервної тимчасової непрацездатності, що засвідчена медичними висновками, не пізніше ніж через 120 днів (а у випадках, коли випадок тимчасової непрацездатності переривався, то не пізніше, ніж через 156 днів) із дня її настання чи у зв`язку з одним і тим самим захворюванням, а у разі захворювання на туберкульоз - протягом 10 місяців з дня настання непрацездатності, лікуючий лікар суб`єкта господарювання ініціює питання перед ЛКК щодо направлення хворого на МСЕК шляхом заповнення форми первинної облікової документації № 088/0 Направлення на медико-соціально-експертну комісію (МСЕК) відповідно до вимог Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 088/о Направлення на медико-соціально-експертну комісію (МСЕК), затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14 лютого 2012 року № 110, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 28 квітня 2012 року за № 695/21008.

В свою чергу, відповідно до пункту 4 розділу IV Наказу № 189 лікарсько-консультативна комісія видає висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний) - до досягнення дитиною 16-річного віку.

Суд також врахував, що наказом від 31.07.2013 № 667 Міністерство охорони здоров`я України затвердило Інструкцію про порядок надання висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу. Вказана інструкція встановлює підстави для видачі ЛКК висновку щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу.

З проведеного аналізу наведених нормативних актів в контексті розподілення повноважень між ЛКК та МСЕК суд дійшов висновку, що необхідність постійного стороннього догляду за хворими, що досягли повноліття, підтверджується виключно медико-соціальною експертною комісією. В той час, як лікарсько-консультативна комісія видає документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи. Необхідність постійного стороннього догляду може бути встановлено за висновком лікарсько-консультативної комісії виключно стосовно хворої дитини або щодо особи з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу.

З урахуванням зазначеного, суд зауважує, що наданий позивачем висновок № 67 від 05.06.2023 лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я не може підтверджувати необхідності здійснення постійного догляду за хворим батьком позивача, оскільки стосовно підтвердження цього факту уповноваженим органом є інша установа.

Суд врахував, що матеріали справи не містять доказів подання позивачем до рапорту про звільнення висновку медико-соціальної експертної комісії, яким була би підтверджена необхідність постійного догляду за його батьком, що свідчить про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби за підпунктом г пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII.

При цьому, вжите законодавцем у підпункті г пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII словосполучення …що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я…, на переконання суду, не означає можливість відповідних комісій видати документ про необхідність постійного стороннього догляду виключно під назвою медичний висновок. Суд вважає, що в цьому випадку законодавець мав на увазі відповідний документ, який видається МСЕК чи ЛКК відповідно до чинного законодавства.

Доводи позивача щодо відсутності у МСЕК повноважень визначати необхідність постійного догляду суд вважає необґрунтованими та такими, що не впливають на правомірність відмови відповідача у звільненні позивача, оскільки, як зазначалось вище, наданий позивачем Висновок № 67 від 05.06.2023 ЛКК КНП Чорнобаївська Багатопрофільна лікарня Чорнобаївської селищної ради, визначає потребу ОСОБА_2 у сторонньому догляді, однак не містить жодних посилань про необхідність забезпечення батьку позивача саме постійного догляду.

Посилання позивача на те, що висновок МСЕК не може бути наданий, оскільки батько позивача не відноситься до категорій осіб, що потребують постійного стороннього догляду, визначених Положенням № 1317 (осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності) суд також вважає необґрунтованими в контексті заявлених позовних вимог, оскільки вказана обставина свідчить лише про відсутність у позивача підстав для звільнення з військової служби.

Суд також враховує інші аргументи сторін, зазначені у заявах по суті справи, однак зауважує, що встановлені судом обставини є самостійними та достатніми підставами для прийняття рішення по суті спору.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, а вимоги такими, у задоволенні яких належить відмовити.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд враховує таке.

Згідно статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до частини 5 статті 139 вказаного Кодексу у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зважаючи на те, що позовні вимоги позивача, звільненого від сплати судових витрат не підлягають задоволенню, а відповідач не надав доказів понесення судових витрат, то підстави для їх розподілу відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 14, 73-77, 139, 242 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду у строк, встановлений статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Учасники справи:

1) позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 );

2) відповідач Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ).

Рішення складене у повному обсязі та підписане 19.03.2024.

Суддя Василь ГАВРИЛЮК