Справа № 320/5534/23
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2024-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/5534/23 Суддя (судді) першої інстанції: Войтович І.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Грибан І.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, у якому просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 здійснити перерахунок та виплату пенсії відповідно до статті 40 Закону №1058-ІV із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачені страхові внески за 2019, 2020 та 2021 роки, починаючи з 21.01.2022;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 , починаючи з 21.01.2022, відповідно до ст. 40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачені страхові внески за 2019, 2020 та 2021 роки;

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо виплати ОСОБА_1 грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі її десяти місячних пенсій станом на день призначення пенсії за віком 21.01.2022 у відповідності із вимогами п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV від 09.07.2003;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі її десяти місячних пенсій станом на день призначення пенсії за віком 21.01.2022 у відповідності із вимогами п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV від 09.07.2003.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що їй було призначено пенсію по вислузі років, відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", а з 21.01.2022 вона отримує пенсію за віком, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Зазначає, що відповідачем неправомірно під час призначення пенсії за віком, відповідно до положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", визначено період за який визначено показник середньої заробітної плати (доходу) у середньому на одну застраховану особу в цілому по Україні, оскільки відповідно до приписів Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія повинна розраховуватись із застосуванням середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2019-2021 роки. Також зазначає, що має право на виплату грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню у розмірі 10 місячних пенсій станом на день призначення пенсії.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 06 липня 2023 року позов задоволено частково:

- визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 у здійсненні перерахунку пенсії за віком з 21.01.2022 відповідно до статті 40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-VІ із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачені страхові внески за 2019, 2020 та 2021 роки;

- зобов`язано Головне управління ПФУ в м. Києві провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії за віком, відповідно до ст.40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачені страхові внески за 2019, 2020 та 2021 роки, починаючи з 21.01.2022 року, з урахуванням раніше виплачених сум;

- у задоволенні решти позовних вимог - відмовлено;

- стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 , судовий збір у розмірі 858,88 грн (вісімсот п`ятдесят вісім гривень вісімдесят вісім копійок).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що за заявою позивача має місце саме переведення з одного типу пенсійних виплат на інший в межах одного виду пенсії - за віком, а показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні з якої сплачено страхові внески за три календарні роки застосовується при зверненні особи вперше за призначенням пенсії.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 скористалась правом на призначення пенсії за вислугу років та надала відповідну заяву до відповідача з відповідними документами, згідно якої їй була призначена пенсія за вислугу років, відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 26.12.2014.

У зв`язку з працевлаштуванням ОСОБА_1 на роботу, яка дає право на пенсію за вислугу років, з лютого 2015 року виплату пенсії їй було припинено.

21.01.2022 позивач звернулась до пенсійного фонду про призначення пенсії за віком, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і з 21.01.2022 їй призначено пенсію за віком. При цьому, позивач зазначає, що відповідно до ч.2 ст.40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", розмір пенсії мав бути визначений з показника середньої заробітної плати, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передували року звернення за призначенням пенсії, тобто 2019 р., 2020 р., 2021 р. Однак розмір пенсії був визначений за минулі роки, а не за 3 календарні роки, що передували року зверненню за призначенням пенсії.

25.11.2022 представник позивача звернувся із відповідним зверненням до відповідача, в якому просив здійснити перерахунок призначеної пенсії за віком відповідно до ч.2 ст.40 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", застосувавши при здійсненні перерахунку показник середньої заробітної плати в Україні з якої сплачені страхові внести за три календарні роки, що передували року звернення за призначенням пенсії, тобто 2019-2021 року.

29.11.2022 відповідач надав відповідь на звернення представника позивача, в якому зазначив, що позивачці вперше пенсія призначена в 2014 році, тому при переході з пенсії за вислугу років на пенсію за віком застосовується показним середньої заробітної плати (доходу) в Україні з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2014-2016 роки.

Не погоджуючись з такими діями пенсійного органу, позивач звернувся до суду з позовом у цій справі, з приводу чого суд зазначає таке.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог у цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки пенсія за вислугу років і пенсія за віком передбачені різними законами і за своєю природою є різними пенсіями, призначення пенсії за віком особі, яка до того отримувала пенсію за вислугу років, не відповідає передбаченому частиною третьою статті 45 Закону № 1058 поняттю переведення на інший вид пенсії. Отже, за призначенням пенсії за віком відповідно до Закону №1058 позивач звернулась вперше. Таким чином, позивач має право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону №1058 із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні за три календарні роки, що передують року звернення, тобто за 2019-2021 роки.

Надаючи правову оцінку правомірності прийнятого судом першої інстанції рішення з урахуванням доводів апеляційної скарги та встановлених обставин справи, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), постановою Правління ПФУ від 07.07.2014 № 13-1 (далі - Постанова № 13-1).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних приватних закладів для догляду непрацездатними.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону № 1058-IV система пенсійного забезпечення в Україні складається з трьох рівнів.

Перший рівень - солідарна система загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - солідарна система), що базується на засадах солідарності і субсидування та здійснення виплати пенсій і надання соціальних послуг за рахунок коштів Пенсійного фонду на умовах та в порядку, передбачених цим Законом.

Другий рівень - накопичувальна система загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - накопичувальна система пенсійного страхування), що базується на засадах накопичення коштів застрахованих осіб у Накопичувальному фонді або у відповідних недержавних пенсійних фондах - суб`єктах другого рівня системи пенсійного забезпечення та здійснення фінансування витрат на оплату договорів страхування довічних пенсій і одноразових виплат на умовах та в порядку, передбачених законом.

Третій рівень - система недержавного пенсійного забезпечення, що базується на засадах добровільної участі громадян, роботодавців та їх об`єднань у формуванні пенсійних накопичень з метою отримання громадянами пенсійних виплат на умовах та в порядку, передбачених законодавством про недержавне пенсійне забезпечення.

Для окремих категорій громадян законами України можуть встановлюватися умови, норми і порядок їх пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування і недержавного пенсійного забезпечення (частина третя статті Закону № 1058-IV).

У частині першій статті 9 Закону № 1058-IV вказано, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором (частина перша статті 10 Закону № 1058-IV).

Відповідно до частини другої статті 40 Закону України № 1058-ІV заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою: Зп = Зс х (Ск : К), де: Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях; Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії.

Згідно з частиною третьою статті 45 Закону № 1058-ІV переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду. При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії. Якщо особа після призначення пенсії по інвалідності продовжувала працювати та набула не менш як 24 місяці страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв у роботі, при переведенні вперше з пенсії по інвалідності на пенсію за віком застосовується середня заробітна плата (дохід), визначена частиною другою статті 40 цього Закону для призначення пенсії.

Відповідно до Постанови № 13-1 не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

З системного аналізу наведених правових норм вбачається, що при призначенні пенсії враховується середня заробітна плата, з якої сплачено страхові внески за три календарні роки, що передують зверненню із заявою про призначення, а при переведенні застосовується середня заробітна плата, яка враховувалася під час призначення (перерахунку) попереднього виду пенсії.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що з 2014 року позивачка отримувала пенсію за вислугу років, а в січні 2022 року їй було призначено пенсію за віком згідно із Законом № 1058-ІV, тобто зовсім інший вид пенсії та з інших підстав.

При цьому судова колегія зазначає, що пенсія за вислугу років Законом № 1058-IV не передбачена.

Отже, в даному випадку має місце саме призначення пенсії за віком за Законом № 1058-IV, а не переведення на інший вид пенсії в розумінні частини третьої статті 45 вказаного Закону.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.03.2018 у справі № 521/4655/17.

Разом з тим, за вказаних обставин при призначенні позивачці пенсії за віком відповідач повинен був ураховувати показник середньої заробітної плати за три календарні роки, що передують року призначення їй нового виду пенсії за Законом № 1058-ІV.

Аналогічний правовий підхід викладено в постанові від 14.02.2018 (справа №465/5246/17), постанові від 23.10.2018 у справі № 334/2653/17, постанові від 13.12.2018 у справі № 185/860/17, постанові від 06.02.2019 у справі № 333/1856/17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 876/5312/17.

Таким чином, оскільки для призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-ІV позивачка звернулася вперше у січні 2022 року, то відповідач мав призначити їй пенсію, виходячи із середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2019-2021 роки, однак ним неправомірно було застосовано розмір середньої заробітної плати (доходу) в Україні за інший період (2014-2016 роки).

Колегія суддів зазначає, що здійснити нарахування пенсії позивачки саме за вказаним вище алгоритмом відповідач повинен був безпосередньо при призначенні їй пенсії за віком, що ним зроблено не було і призвело до порушення права позивачки на належне пенсійне забезпечення.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що відповідач протиправно застосував при призначенні позивачці пенсії за віком показник середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачені страхові внески, за 2014-2016 роки.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необхідності задоволення позову в цій справі.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки їх суть зводиться до констатації норм законодавства, а не помилок чи то порушень судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення, за таких обставин доводи апеляційної скарги не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

Судовою колегією враховується, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини 1 статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 229, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 липня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді О.О. Беспалов

І.О. Грибан