Справа № 460/19875/23
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2024-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/19875/23 пров. № А/857/22721/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2023 року у справі № 460/19875/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя у І інстанції Нор У.М.,

час ухвалення рішення 03 листопада 2023 року,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складення повного тексту рішення 03 листопада 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( далі ОСОБА_1 ) звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі ГУ ПФУ в Рівненській області) в якому просить: визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 30.05.2023 №08 про відмову у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ (далі - Закон №796-ХІІ) та зобов`язати відповідача призначити пенсію за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону №796-ХІІ починаючи з травня 2023 року.

На обгрунтування позовних вимог зазначає, що має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи 3 категорії. 05.05.2023 звернувся до відповідача про призначення пенсії із зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону №796-ХІІ. Вказує, що причиною такої відмови стало те, що позивачем не підтверджено період проживання/роботи позивача в зоні гарантованого добровільного відселення на 01.01.1993 року - 3 роки. Позивач вважає, що факт його проживання в зоні посиленого радіологічного контролю повністю підтверджується відповідними довідками органами місцевого самоврядування. За таких обставин, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2023 року позовні вимоги задоволено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що судом першої інстанції оцінено критично та не враховано, що згідно з довідкою № 56 від 04.04.2022 виданою Другим відділом Сарненського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки ОСОБА_2 проходив військову службу з 15.04.1986 по 07.05.1988. Даний термін не зараховується до періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення, оскільки військова служба проходила на території, яка не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення. Початкова величина до ОСОБА_2 не застосовується, оскільки доказів, що підтверджують постійне проживання або постійну роботу з 26.04.1986 по 31.07.1986 в зоні гарантованого добровільного відселення матеріали справи не містять, а тому позивач не має права на початкову величину заниження пенсійного віку на 3 роки.

Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції, що однією із обов`язкових умов для призначення пенсії із застосуванням ст. 55 Закону №796-ХІІ особа мала постійно проживати чи постійно працювати в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років, що підтверджується довідкою про період проживання (роботи) на цих територіях, видана органами місцевого самоврядування. Для визначення права на пенсію позивач надав довідку № 1342 від 24.04.2023 видану виконавчим комітетом Березівської сільської ради Сарненського району Рівненської області, що позивач з 26.04.1986 по 12.05.1986; з 11.07.1988 по даний час зареєстрований та постійно проживає в с. Березове Сарненського району, Рівненської області яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Не зараховано до періодів проживання в зоні гарантованого добровільного відселення період роботи згідно записів Трудової книжки серія НОМЕР_1 запис № 1-2 з 30.07.1989 по 10.03.1990, запис №3-4 з 28.08.1990 по 30.01.1991, запис № 5-6 з 27.08.1991 по 18.12.1991, оскільки прослідковується робота на території рф. Не зараховано до періодів проживання в зоні гарантованого добровільного відселення період роботи згідно довідки №59 від 05.10.2022 з 26.05.1993 по 27.05.1994 робота в ТзОВ Лубенський райагробуд Полтавської області, оскільки робота на території яка не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення. Не зараховано до періодів проживання в зоні гарантованого добровільного відселення період роботи згідно довідок №508 від 18.09.1992; №318 від 15.07.1992; №613 від 28.11.1992 робота в колгоспі «Іскра» Харківської області, оскільки робота на території яка не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення. Постійне місце роботи позивача нерозривно пов`язане з його постійним місцем проживання, відтак факт роботи позивача у ТзоВ Лубенський райагробуд Полтавської області, в колгоспі «Іскра» Харківської області та території рф заперечує факт проживання його у зоні гарантованого добровільного відселення в (с. Березове Сарненського району, Рівненської області) в цей період.

Відтак, у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року позивач проживала менше 3 років (у позивача 2 роки 11 місяців 20 днів), що є недостатнім для набуття права на призначення пенсії за віком в порядку визначеному статтею 55 Закону №796-ХІІ. На підставі вищевикладеного рішення суду першої інстанції має бути скасоване, а рішення яке прийняло Головне управління є доведеним згідно норм діючого законодавства.

Позивачем поданий відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України.

У відповідності до вимог частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наявність у позивача посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) підтверджує той факт, що ОСОБА_2 з моменту аварії на ЧАЕС та станом на 1 січня 1993 року постійно проживав або постійно працював чи постійно навчався у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років, що дає йому право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку. Крім того, матеріалами справи (довідкою Березівської сільської ради Сарненського району Рівненської області від 24.04.2023 №1342) стверджено, що у періоди з моменту аварії на ЧАЕС (26.04.1986) по 12.05.1986, та з 11.07.1988 по даний час позивач зареєстрований і постійно проживає в селі Березове Сарненського району Рівненської області, яке відноситься до 3 зони гарантованого добровільного відселення. Тобто з моменту аварії на ЧАЕС (26.04.1986) та станом на 1 січня 1993 року позивач прожив у зазначеному населеному пункті 4 роки 6 місяців 8 днів, та станом на час подання заяви понад 20 років що дає позивачу право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 6 років.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що 05.05.2023 позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою про призначення йому пенсії за віком на підставі ст.55 Закону №796-ХІІ.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду в Рівненській область від 30.05.2023 № 08 відмовлено у призначенні пенсії за віком з підстав відсутності підтвердження необхідного періоду проживання та роботи в зоні гарантованого добровільного відселення, на 01.01.1993 становить 2 роки 11 місяців 20 дні.

Не погоджуючись з відмовою відповідача в призначенні йому пенсії зі зниженням пенсійного віку, позивач звернувся до суду з позовом.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, та зазначає наступне:

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі №796-XII.

Згідно із статтею 9 зазначеного Закону особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є:

1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;

2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт;

4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

До потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, зокрема, особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років (стаття 11 Закону №796-ХІІ).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 14 цього Закону особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років відносяться до категорії 3 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, для встановлення пільг і компенсацій;

Пунктом 2 частини 2 статті 55 Закону №796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років пенсійний вік зменшується на 3 роки (початкова величина) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Початкова величина (3 роки) зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Таким чином, право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Тобто, обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі частини 2 статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є факт проживання та (або) праця такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років з моменту аварії до 01 січня 1993 року.

При цьому, особам, які додатково проживали у зоні радіологічного контролю в період з моменту аварії по 31 липня 1986 року, встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку - 3 роки.

Як слідує з матеріалів справи, пенсійний орган відмовив позивачу в призначенні пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII з огляду на те, що станом на 01 січня 1993 року він не проживав (відпрацював) у зоні гарантованого добровільного відселення 3 роки. При цьому пенсійним органом зараховано періоди проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення: 32 роки 3 місяці 12 днів, станом на 01.01.1993 2 роки 11 місяців 20 днів.

До позовної заяви на підтвердження факту проживання позивачем долучено ряд документів, а саме: копія паспорта громадянина України, картка платника податків, посвідчення громадянина який потерпів від Чорнобильської катастрофи (категорії 3), довідку Березівської сільської ради від 24.04.2023 №1342 про те, що позивач дійсно з дня вибуху на ЧАЕС 26.04.1986 по 12.05.1986, та з 11.07.1988 і по даний час постійно проживає та зареєстрований в АДРЕСА_1 ., довідку Березівської сільської ради від 24.04.2023 №1343 про те, що його діти дійсно отримали посвідчення дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи, довідку Державного центру зайнятості від 15.03.2022 №35-230, довідку Серненської районної державної адміністрації Рівненської області архівного відділу №2 від 22.04.2022 №139/04-02/2-Р, архівну довідку від 22.04.2022 №138/04-02/2-Р, архівну довідку від 22.04.2022 №137/04-02/2-Р, довідку Міністерства оборони України другого відділу Серненського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 04.04.2022 №56, довідку ТзОВ « Лубенський райагробуд» від 05.10.2022 №59, копію трудової книжки НОМЕР_2 .

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року №106 Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української PCP про порядок введення в дію законів Української PCP Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи та Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи село Березове Рівненської області відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Аналізуючи надані документи, апеляційний суд вважає, що позивачем не підтверджено період проживання його в зоні гарантованого добровільного відселення з 15 квітня 1986 до 07 травня 1988 року у зв`язку із проходження строкової військової служби поза межами зони гарантованого добровільного відселення (відповідно до довідки Сарненського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки № 56 від 04 квітня 2022 року).

Згідно записів Трудової книжки серія НОМЕР_3 запис № 1-2 з 30.07.1989 по 10.03.1990, запис №3-4 з 28.08.1990 по 30.01.1991, запис № 5-6 з 27.08.1991 по 18.12.1991, позивачем не підтверджено період проживання його в зоні гарантованого добровільного відселення.

Період роботи згідно довідок №508 від 18.09.1992; №318 від 15.07.1992; №613 від 28.11.1992 робота в колгоспі «Іскра» Харківської області позивачем не підтверджено період проживання його в зоні гарантованого добровільного відселення.

Відтак, апеляційний суд погоджується із доводами скаржника, що станом на 01 січня 1993 року період проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення становив менше трьох років.

Таким чином, оскільки матеріали справи не містять належних доказів факту постійного проживання та (або) роботи позивача в зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років з моменту аварії до 01 січня 1993 року, то він не має права на призначення пенсії за віком зі зменшення пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ.

Суд першої інстанції на вищенаведені обставини уваги не звернув, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

За правилами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, при вирішенні цього публічно-правового спору суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та допустив невідповідність висновків, викладених у його судовому рішенні, таким обставинам. Відтак, апеляційну скаргу ГУ ПФУ в Рівненській області слід задовольнити, скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову відмовити повністю.

Керуючись ст. ст. 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 317, 321, 322, ч. 1 ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області задовольнити.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2023 року у справі № 460/19875/23 скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 18.03.2024