Справа № 990/165/23
Суддя: Власов Юрій Леонідович
Дата ухвалення: 2024-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

судді Великої Палати Верховного Суду Власова Ю. Л. щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 лютого 2024 року у справі № 990/165/23 (провадження № 11-185заі23), ухваленої за результатами розгляду апеляційної скарги Вищої ради правосуддя на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 01 листопада 2023 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії
Короткий виклад історії справи
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати:
- протиправним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 06 липня 2023 року № 693/0/15?23 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Солом`янського районного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України (далі - Спірне рішення);
- протиправною бездіяльність ВРП, яка виразилася в тому, що ВРП не розглянула заяву ОСОБА_1 про звільнення з посади судді у відставку;
- зобов`язати ВРП розглянути заяву ОСОБА_1 про звільнення з посади судді Солом`янського районного суду міста Києва у відставку.
Позовні вимоги мотивувала, з-поміж іншого, тим, що ВРП, коли ухвалювала Спірне рішення, застосувала до неї стягнення поза межами трирічного строку, впродовж якого таке дисциплінарне стягнення могло бути накладено; позивачка зауважувала, що з моменту вчинення дій [які їй поставили за провину] сплинуло більше дев`яти років.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 01 листопада 2023 року позовні вимоги задовольнив: визнав протиправним та скасував Спірне рішення; визнав протиправною бездіяльність ВРП, яка виразилася в тому, що ВРП не розглянула заяву ОСОБА_1 про звільнення з посади судді Солом`янського районного суду міста Києва у відставку, та зобов`язав ВРП розглянути таку заяву.
Як одну з підстав ухвалення вказаного рішення суд першої інстанції зазначив про те, що дисциплінарне стягнення стосовно позивачки ВРП застосувала після спливу передбаченого законом строку, однак мотивів, які б доводили слушність її дій у частині рішення відповідача не навела.
Короткий зміст постанови Великої Палати Верховного Суду
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 29 лютого 2024 року у справі № 990/165/23 задоволено апеляційну скаргу ВРП; рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову.
У пунктах 28 та 29 вказаної постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вважає хибним висновок суду першої інстанції щодо порушення ВРП строку притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, мотивувавши свою правову позицію таким.
Норми Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI) та Закону України від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції» (далі - Закон № 22/98-ВР) у редакціях, чинних на момент вчинення суддею ОСОБА_1 дій, які Вища рада юстиції (далі - ВРЮ) розцінила як порушення суддею присяги, не передбачали жодних обмежувальних строків притягнення судді до відповідальності за порушення присяги чи строків давності виконання (реалізації) подання компетентного органу про звільнення судді за порушення присяги (вчинення істотного дисциплінарного порушення).
Верховна Рада України (далі - ВРУ) Законом України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VIII) внесла зміни до Закону № 22/98-ВР, які набрали чинності 27 лютого 2015 року, та виклала Закон № 2453-VI у новій редакції, яка набрала законної сили з 28 березня 2015 року.
Відповідно до частини другої статті 32 Закону № 22/98-ВР (у редакції Закону № 192-VIII) провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами й у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження.
За приписами частини четвертої статті 96 Закону № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII) дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.
Отже, правила і строки для здійснення дисциплінарного провадження, які могли застосовуватись при проведенні провадження щодо звільнення судді за порушення присяги, були передбачені саме положеннями Закону № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII) і діяли з 28 березня 2015 року.
Тобто застосування правил частини другої статті 32 Закону № 22/98-ВР після внесення до неї змін стало можливим лише після набрання чинності Законом № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII).
Стаття 32 Закону № 22/98-ВР нерозривно пов`язана з розділом VI Закону № 2453-VI і має застосовуватися в поєднанні з нормами, що регламентують підстави та порядок притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.
У такому разі після набрання чинності Законом № 2453-VI (зі змінами в редакції Закону № 192-VIII) уповноважений орган має право вирішувати питання про притягнення судді до відповідальності за порушення присяги, зокрема, вчинені до набрання цим Законом чинності, протягом строку, встановленого частиною четвертою статті 96 цього Закону.
Відтак запровадження строку давності притягнення судді до відповідальності за дії, що підпадають під порушення присяги, є заходом, який покращує становище судді порівняно із ситуацією, коли такий строк законодавством визначений не був, тому застосування трирічного строку давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності не суперечить положенням статті 58 Конституції України.
Такі висновки викладені в постановах Великої Палати від 28 березня 2018 року у справі № П/800/310/17, від 05 квітня 2018 року у справі № 800/523/17, від 07 та 21 червня 2018 року у справах № 11-272сап18 та № 11-78сап18 відповідно.
Велика Палата в постанові від 12 березня 2020 року у справі № 9901/777/18 дійшла висновку, що саме з моменту ухвалення ВРЮ згадуваного рішення обставини, які були підставою для висновку про наявність у діях судді ознак порушення присяги судді як підстави для звільнення її з цієї посади, є встановленими, а вид відповідальності за неправомірні діяння судді при здійсненні правосуддя - обраним / застосованим.
Як убачається з матеріалів справи, дії, з якими відповідач пов`язував підстави звільнення ОСОБА_1 з посади судді, остання скоїла як слідчий суддя у січні 2014 року. ВРЮ ухвалила рішення № 1196/0/15-15 про внесення до ВРУ подання про звільнення позивачки з посади судді за порушення присяги 18 грудня 2015 року, що дає своєю чергою переконливі підстави визнати, що це рішення ВРЮ ухвалила в межах визначеного строку. Водночас Велика Палата звертає увагу, що під час розгляду цієї справи суд першої інстанції правильно визнав (підтвердив), що законність рішення ВРЮ констатував суд під час розгляду справи № 800/421/16 (800/39/16).
В аспекті наведеного Велика Палата вважала, що ВРП, коли ухвалювала Спірне рішення, діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією і законами України. Оскаржуване рішення містить посилання на визначені законом підстави звільнення позивачки з посади судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
Причини висловлення окремої думки
Із наведеними вище висновками Великої Палати Верховного Суду щодо відсутності порушення ВРП строку притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності не погоджуюся, виходячи з наступного.
Велика Палата Верховного Суду дотримується правової позиції, згідно з якою рішення ВРП про звільнення судді з посади не є рішенням про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, а лише приймається на його підставі. На переконання Великої Палати Верховного Суду, саме із прийняттям ВРЮ рішення від 18 грудня 2015 року № 1196/0/15-15 «Про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення судді Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_1 з посади судді за порушення присяги» дисциплінарний орган установив факти, які свідчать про порушення суддею ОСОБА_1 присяги, та притягнув її до відповідальності, застосувавши дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України. Отже, строк давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності не може застосовуватися при подальшій реалізації зазначеного рішення дисциплінарного органу. Натомість Спірним рішенням ВРП лише реалізувала стягнення, накладене на позивачку рішенням ВРЮ від 18 грудня 2015 року № 1196/0/15-15.
На мою думку, така правова позиція Великої Палати Верховного Суду не відповідає вимогам закону.
Так, у ході розгляду справи встановлено, що дії, з якими відповідач пов`язував підстави звільнення позивачки з посади судді, були вчинені нею у січні 2014 року. Як установили ТСК і ВРЮ, суддя ОСОБА_1 як суддя суду загальної юрисдикції постановила дві ухвали від 23 січня 2014 року про задоволення клопотань слідчих СВ Солом`янського РУ ГУ МВС України в місті Києві та застосування запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою щодо осіб, які були учасниками масових акцій протесту.
ВРЮ прийняла рішення від 18 грудня 2015 року № 1196/0/15-15 «Про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення судді Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_1 з посади судді за порушення присяги». ВРУ розглянула зазначене подання та винесла Постанову від 29 вересня 2016 року № 1624-VIII, якою звільнила позивачку з посади судді.
Верховний Суд рішенням від 22 квітня 2019 року у справі № 800/525/16, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року, визнав протиправною та скасував Постанову ВРУ від 29 вересня 2016 року № 1624-VIII про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Солом`янського районного суду міста Києва у зв`язку з порушенням присяги судді.
Відповідно до пункту 14 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) матеріали щодо звільнення позивачки було передано до ВРП для ухвалення рішення про звільнення судді з посади. 06 липня 2023 року ВРП ухвалила Спірне рішення, яким звільнила ОСОБА_1 з посади судді Солом`янського районного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
Отже, застосування до позивачки дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з посади судді було здійснено саме відповідачем шляхом ухвалення Спірного рішення від 06 липня 2023 року.
До цього часу, як засвідчують матеріали справи, позивачка працювала на посаді судді Солом`янського районного суду міста Києва, і на неї фактично не було накладено жодного дисциплінарного стягнення за вчинення у січні 2014 року дій, які були розцінені ВРЮ як порушення присяги.
30 вересня 2016 року набрали чинності закони України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон № 1401-VIII) та № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), відповідно до яких ВРП надано повноваження щодо розгляду дисциплінарних справ стосовно всіх суддів.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 131 Конституції України (тут і далі - у редакції, чинній з 30 вересня 2016 року) та пунктом 6 частини першої статті 3 Закону № 1798-VIII ВРП ухвалює рішення про звільнення судді з посади.
Відповідно до статті 112 Закону № 1402-VIII суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України. Рішення про звільнення судді з посади ухвалює ВРП у порядку, встановленому Законом № 1798-VIII.
Пункт 14 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798?VIII встановлює, що матеріали та подання ВРЮ про звільнення суддів, за якими до набрання чинності Законом № 1401-VIII не прийнято рішення Президентом України чи ВРУ, передаються до ВРП для ухвалення рішення про звільнення суддів з посад з підстав, зазначених у поданнях. Рішення про звільнення судді з посади ухвалюється ВРП у пленарному складі без виклику судді, щодо якого розглядається питання про звільнення. Регламентом ВРП може бути передбачена спрощена процедура розгляду цього питання.
Суддя, щодо якого до набрання чинності Законом № 1401-VIII ВРЮ внесла подання про його звільнення з посади за порушення ним присяги і рішення щодо якого не було прийнято Президентом України чи ВРУ, звільняється з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
Пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України встановлено, що підставою для звільнення судді є вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді.
За змістом статті 109 Закону № 1402-VIII істотним дисциплінарним проступком або грубим нехтуванням обов`язками судді, що є несумісним зі статусом судді або виявляє його невідповідність займаній посаді, може бути визнаний, зокрема, факт допущення поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, допущення іншого грубого порушення закону, що підриває суспільну довіру до суду.
З огляду на викладене дії, які раніше охоплювалися поняттям «порушення суддею присяги», згідно з чинним законодавством мають ознаки складу істотного дисциплінарного проступку.
Правила і строки для здійснення дисциплінарного провадження, які могли застосовуватись при проведенні провадження щодо звільнення позивачки з посади судді за порушення присяги, були передбачені положеннями Закону № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII), у частині четвертій статті 96 якого містилося правило про те, що дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.
На час прийняття ВРП Спірного рішення про звільнення позивачки з посади судді, статтею 109 Закону № 1402-VIII був визначений також трирічний строк для застосування щодо судді дисциплінарного стягнення. Відповідачу необхідно було застосовувати цей строк.
В ході розгляду справи судом встановлено, що дії, з якими відповідач пов`язував підстави звільнення позивачки з посади судді, були вчинені нею в січні 2014 року, рішення ВРЮ «Про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення судді Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_1 з посади судді за порушення присяги» було прийняте 18 грудня 2015 року, однак рішення про звільнення позивачки з посади судді ухвалене ВРП лише 06 липня 2023 року.
Отже, оскільки стягнення у вигляді звільнення з посади судді щодо позивачки було застосоване саме Спірним рішенням ВРП, вважаю, що трирічний строк для притягнення судді до відповідальності за порушення присяги має обчислюватися з дня порушення присяги до дати ухвалення рішення про застосування до судді дисциплінарного стягнення.
Таким рішенням у цій справі є саме рішення ВРП від 06 липня 2023 року № 693/0/15-23, яким звільнено ОСОБА_1 з посади судді Солом`янського районного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
Таким рішенням не може бути рішення ВРЮ від 18 грудня 2015 року № 1196/0/15-15 «Про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення судді Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_1 з посади судді за порушення присяги», оскільки ним лише внесено подання до Верховної Ради України про звільнення судді з посади за порушення присяги.
Отже, з моменту вчинення у січні 2014 року позивачкою дій, з якими відповідач пов`язував підстави звільнення її з посади судді, до моменту прийняття відповідачем 06 липня 2023 року рішення про звільнення її з посади судді пройшло більше дев`яти років.
Строк, протягом якого до судді може бути застосоване дисциплінарне стягнення, передбачений Законом № 1402-VIII, і такий строк відноситься до процедурних гарантій, стосується всієї процедури притягнення судді до відповідальності і в силу вимог закону підлягає обов`язковому застосуванню саме під час вирішення питання про звільнення судді з посади.
Закон № 1402-VIII не встановлює будь-якого іншого строку притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, як, наприклад, строк «реалізації» або «накладення» дисциплінарного стягнення. Отже, тлумачення Великою Палатою Верховного Суду частини одинадцятої статті 109 Закону № 1402-VIII як строку, який обмежує в часі лише «застосування» дисциплінарного стягнення, але не обмежує в часі його «реалізацію», створює ситуацію правової невизначеності, яка безпосередньо пов`язана з порушенням гарантій суддівської незалежності та стандартів за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме права на повагу до приватного і сімейного життя.
Ураховуючи встановлені в цій справі фактичні обставини, характер спірних правовідносин та норми законодавства, які їх регулюють, вважаю, що, приймаючи Спірне рішення, відповідач хоч і діяв на підставі та в межах визначених Конституцією та законами України повноважень, однак без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.
У зв`язку із цим правильним є висновок суду першої інстанції про те, що приймаючи оскаржуване рішення про звільнення позивачки, відповідач хоча і діяв у межах повноважень, однак несвоєчасно, а тому його рішення не відповідає в повній мірі критеріям, визначеним статтею 2 КАС України.
З огляду на зазначене вважаю, що у Великої Палати Верховного Суду не було підстав для задоволення апеляційної скарги ВРП та скасування рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 990/165/23.
Суддя Ю. Л. Власов