Справа № 320/3816/24
Суддя: Скрипка І.М.
Дата ухвалення: 2024-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2024 року Київ № 320/3816/24

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Скрипки І.М., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

до суду звернулася ОСОБА_1 (далі позивач) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі відповідач), в якому просила суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо незарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 01.04.1986 по 20.01.1993 та з 21.01.1993 по 25.09.1997 згідно трудової книжки НОМЕР_1 ;

- зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з 01.04.1986 по 20.01.1993 та з 21.01.1993 по 25.09.1997 згідно трудової книжки НОМЕР_1 та здійснити перерахунок та виплату позивачу пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із урахуванням періодів страхового стажу з 01.04.1986 по 20.01.1993 та з 21.01.1993 по 25.09.1997, починаючи з дати призначення пенсії 18.09.2021.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідачем безпідставно не зараховано до її трудового стажу періоди роботи на відповідних посадах у період з 01.04.1986 по 20.01.1993 та з 21.01.1993 по 25.09.1997 згідно із записами у трудовій книжці НОМЕР_1 , оскільки у силу вимог статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, у зв`язку із цим безпідставно відмовлено у перерахунку пенсії з урахуванням вказаних періодів роботи.

Відповідно до ухвали від 29.01.2024 судом відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач надіслав до суду відзив на позовну заяву з копією пенсійної справи, в якому зазначив, що позивачу правомірно відмовлено у зарахуванні до страхового стажу періодів роботи з 01.04.1986 по 20.01.1993 та з 21.01.1993 по 25.09.1997, оскільки записи у трудовій книжці виконані з порушенням наказу від 29.07.1993 № 58. Зазначено також, що для можливості зарахування до страхового стажу зазначених періодів роботи позивачу необхідно надати уточнюючі довідки.

Розглянувши подані документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України та наділена адміністративною процесуальною дієздатністю, що підтверджено паспортом серії НОМЕР_2 .

Позивач перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 18.09.2021 по 30.11.2021, та з 01.12.2021 довічно, що учасниками справи не заперечується та підтверджено матеріалами пенсійної справи. Страховий стаж (повний) 32 роки 8 місяців 12 днів; страховий стаж до 01.01.2004 15 років, 0 місяців, 15 днів; страховий стаж після 01.01.2004 17 років, 7 місяців, 27 днів. Станом на 01.12.2021 вік позивача становить 60 років 2 місяці 14 днів.

Позивач в особі уповноваженого представника звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з адвокатським запитом (зареєстрований 26.12.2023), в якому просила зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з 01.04.1986 по 20.01.1993 та з 21.01.1993 по 25.09.1997 згідно з записами у трудовій книжці НОМЕР_1 та здійснити перерахунок та виплату пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із урахуванням періодів страхового стажу з 01.04.1986 по 20.01.1993 та з 21.01.1993 по 25.09.1997, починаючи з дати призначення пенсії 18.09.2021.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві листом від 29.12.2023 № 2600-0202-8/256819, відмовлено у зарахуванні до страхового стажу періодів роботи з 01.04.1986 по 20.01.1993 та з 21.01.1993 по 25.09.1997, оскільки записи про звільнення не завірені печаткою підприємства та підписами посадових осіб, чим порушені вимоги пунктів 2.4, 2.5, 2.6, 2.10 Інструкції від 29.07.1993 № 58.

Не погоджуючись із діями відповідача щодо незарахування до страхового стажу відповідних періодів роботи, позивач звернулася з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Спірні відносини врегульовані нормами Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Закону України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення», Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

За визначенням у частині першій статті 24 Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина друга статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

За приписами частини четвертої статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Згідно зі статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 1-2 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок № 637, зі змінами та доповненнями), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Системний аналіз наведених правових норм свідчить про те, що основним документом який підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Суд зазначає, що лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.02.2020 у справі № 291/99/17.

Як убачається з матеріалів справи, позивач в особі уповноваженого представника звернулася до відповідача з адвокатським запитом (зареєстрований 26.12.2023), в якому просила зарахувати до страхового стажу періоди роботи з 01.04.1986 по 20.01.1993 та з 21.01.1993 по 25.09.1997 згідно з записами у трудовій книжці НОМЕР_1 та здійснити перерахунок та виплату пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із урахуванням періодів страхового стажу з 01.04.1986 по 20.01.1993 та з 21.01.1993 по 25.09.1997, починаючи з дати призначення пенсії 18.09.2021.

На підтвердження стажу роботи, що надає право на призначення пенсії свідчить трудова книжка НОМЕР_1 .

Відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_1 від 05.03.1984 ОСОБА_2 , позивач у період із 01.04.1986 по 20.01.1993 працювала на різних посадах в Міністерстві соціального забезпечення УРСР, а з 21.01.1993 по 25.09.1997 у Міністерстві соціального захисту населення України.

Отже, з огляду на наведене, суд уважає, що надана позивачем трудова книжка серії НОМЕР_1 містить належні та достатні відомості щодо періодів і виконуваної позивачем роботи, і тому позивачу не потрібно додатково підтверджувати довідками записи про спірні періоди роботи у періоди, які не були зараховані відповідачем.

Окремо суд зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, а тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії за віком із зарахуванням відповідних періодів роботи, які є документально підтвердженими.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 06.04.2022 у справі № 607/7638/17.

На підставі викладеного, суд доходить висновку, що відповідач у спірних правовідносинах дійшов передчасного висновку про відмову позивачу у зарахуванні до страхового стаж періодів роботи з 01.04.1986 по 20.01.1993 та з 21.01.1993 по 25.09.1997 згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 , при призначенні з 18.09.2021 пенсії за віком згідно з наданими документами.

Відмовляючи у зарахуванні до страхового стажу періодів роботи позивача з 01.04.1986 по 20.01.1993 та з 21.01.1993 по 25.09.1997, відповідач у листі від 29.12.2023 № 2600-0202-8/256819 вказав, що записи про звільнення не завірені печаткою підприємства та підписами посадових осіб, чим порушені вимоги пунктів 2.4, 2.5, 2.6, 2.10 Інструкції від 29.07.1993 № 58.

Матеріали справи свідчать, що відповідно до записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 , позивач працювала у період із 01.04.1986 по 20.01.1993 на різних посадах в Міністерстві соціального забезпечення УРСР, а з 21.01.1993 по 25.09.1997 у Міністерстві соціального захисту населення України.

Достовірність наведених записів сумніву не викликає, оскільки у період із 01.04.1986 по 20.01.1993 позивач працювала у Міністерстві соціального забезпечення УРСР та 20.01.1993 була звільнена у зв`язку з ліквідацією цього Міністерства та наступного ж дня була призначена на посаду в новоутвореному Міністерстві соціального захисту населення України, в якому на різних посадах пропрацювала включно до 25.09.1997 у зв`язку з переводом в Міністерство праці та соціальної політики України, і, наступного дня 26.09.1997 була призначена на відповідну посаду в Міністерстві, де пропрацювала на різних посадах включно до 27.06.2001 та була звільнена із займаної посади за власним бажанням, і цей запис № 18 у трудовій книжці позивача містить посаду, прізвище та ініціали, підпис особи, яка вчинила цей запис, а також печатку Міністерства. Тож доводи відповідача щодо того, що записи у трудовій книжці позивача не завірені печаткою підприємства та підписами посадових осіб, не відповідають дійсності, отже й порушень вимог пунктів 2.4, 2.5, 2.6, 2.10 Інструкції від 29.07.1993 № 58 судом не встановлено.

Суд звертає увагу позивача, що в період з 01.04.1986 по 27.06.2001 включно позивач працювала на різних посадах, фактично в одному й тому ж Міністерстві. Починала свою трудову діяльність в Міністерстві соціального забезпечення УРСР, яке у подальшому було ліквідовано та продовжила трудові відносини у Міністерстві соціального захисту населення України, яке було створено у зв`язку з ліквідацією попереднього Міністерства, а закінчила свою трудову діяльність у Міністерстві праці та соціальної політики України у зв`язку з переведенням.

Відповідно до пункту 1.2 Інструкції № 162 (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи), прийом на роботу без трудової книжки не допускається.

Згідно з пунктами 2.2, 2.3 Інструкції № 162, заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення та повинні точно відповідати тексту наказу.

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів.

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції № 162 питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС від 06.09.1973 № 656 «Про трудові книжки робітників та службовців» та даною Інструкцією.

За нормами пункту 1 постанови Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС від 06.09.1973 № 656 «Про трудові книжки робітників та службовців» встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 13 вказаної постанови «Про трудові книжки робітників та службовців» при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.

При цьому, відповідно до пункту 18 вказаної постанови відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.

Згідно з пунктом 4.1. Інструкції №162 при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Із аналізу наведених положень убачається, що необхідним реквізитом під відповідним записом у трудовій книжці працівника є печатка.

Разом із тим, обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначити пенсію, у недоліках таких записів.

У подальшому наведені норми були перенесені до Інструкції про ведення трудових книжок, яка затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (далі Інструкція № 58).

Крім того, відповідно до пунктів 2.3, 2.4 Інструкції № 58, записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Суд зазначає, що обов`язок належного оформлення документів покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб.

Ураховуючи зазначене, суд уважає відмову відповідача протиправною, оскільки трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірний період, ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження трудового стажу позивача.

Суд наголошує, що досліджені судом записи у трудовій книжці позивача свідчать про послідовність хронології подій періодів роботи позивача.

У свою чергу, суд зазначає, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок працівників на уповноваженого працівника підприємства, при цьому судом не встановлено недостовірності або інших ознак юридичної дефектності, будь-то наявність будь-яких виправлень, закреслювань, тощо у трудовій книжці позивача, тому її належить розглядати як належний та допустимий доказ у справі, і зазначена обставина не може позбавити позивача її конституційного права на соціальний захист та вирішення питання зарахування до її страхового стажу спірних періодів роботи та, відповідно, перерахунку цього стажу з подальшим перерахунком та виплатою пенсії, починаючи з дати призначення пенсії за віком.

Як вказав Верховний Суд у постанові від 06.03.2018 по справі № 754/14898/15-а, підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Пенсійний орган не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці чи незазначення підстави звільнення у трудовій книжці може бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів чи не зазначення підстави звільнення у трудовій книжці.

Окрім цього, відповідачем не вказано жодних інших підстав, за яких оформлення записів у трудовій книжці робить їх недійсними або сумнівними, а також не звернуто увагу на хронологію подій трудової діяльності позивача включно до запису № 18, який скріплений печаткою Міністерства, містить посаду, прізвище та ініціали особи, яка вчинила ці записи і її підпис.

Суд також вказує, що незарахування спірного стажу позивачу буде суперечити принципу правової визначеності, оскільки в пункті 3.1 Рішення Конституційного Суду України (справа №1-25/2010 від 29.06.2010) зазначено, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Суд уважає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Таким чином, оскільки судом не встановлено недостовірності або неточності вказаних записів, зазначене не може бути підставою для незарахування спірних періодів роботи позивача до її страхового стажу.

При цьому, суд зазначає, що у позовній заяві позивач просила суд визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у зарахування до її страхового стажу відповідних періодів роботи, із приводу чого суд зазначає таке.

Відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, суд наділений правом вийти за межі позовних вимог під час ухвалення рішення у справі та з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З метою ефективного захисту прав позивача суд уважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві викладене у формі листа від 29.12.2023 № 2600-0202-8/256819 про відмову у зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 з 01.04.1986 по 20.01.1993 та з 21.01.1993 по 25.09.1997.

При цьому, суд уважає за необхідне зазначити, що за наявності рішення суб`єкта владних повноважень, яке визнане судом протиправним, оскаржувані дії поглинаються скасуванням прийнятого рішення, оскільки суб`єктом владних повноважень проявлено активну поведінку прийнято рішення про відмову позивачу у перерахунку пенсії.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача відповідні періоди роботи та здійснити перерахунок та виплату позивачу пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із урахуванням періодів страхового стажу, починаючи з дати призначення пенсії, суд зазначає таке.

У разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

За змістом частини третьої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Із урахуванням тієї обставини, що дії (рішення) відповідача у розглядуваній ситуації не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях відповідача як суб`єкта владних повноважень, оскільки алгоритм їх дій чітко регламентований законодавчо, у цьому випадку задоволення позову шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Отже підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 01.04.1986 по 20.01.1993 та з 21.01.1993 по 25.09.1997 згідно трудової книжки НОМЕР_1 , а також зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести розрахунок загального (страхового) стажу ОСОБА_1 для призначення пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», із урахуванням періодів страхового стажу з 01.04.1986 по 20.01.1993 та з 21.01.1993 по 25.09.1997 та з урахуванням правової позиції, викладеної в цьому рішенні, та здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 18.09.2021 (дати призначення пенсії).

Ураховуючи те що, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження правомірності своєї відмови, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення.

У силу приписів статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, сплачений позивачем згідно з квитанцією від 18.01.2024 судовий збір підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в розмірі 1211, 20 грн.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 159, 162, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, викладене у формі листа від 29.12.2023 № 2600-0202-8/256819, про відмову у зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 з 01.04.1986 по 20.01.1993 та з 21.01.1993 по 25.09.1997.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01.04.1986 по 20.01.1993 та з 21.01.1993 по 25.09.1997 згідно трудової книжки НОМЕР_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести розрахунок загального (страхового) стажу ОСОБА_1 для призначення пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», із урахуванням періодів страхового стажу з 01.04.1986 по 20.01.1993 та з 21.01.1993 по 25.09.1997 та з урахуванням правової позиції, викладеної в цьому рішенні, та здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 18.09.2021 (дати призначення пенсії).

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1211, 20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (; місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Скрипка І.М.