Справа № 380/30616/23
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2024-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/30616/23 пров. № А/857/2595/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу представника Дзундзи Юрія Романовича, діючого на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 15.01.2024р. про повернення позовної заяви представника ОСОБА_2 , діючого на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання здійснити перерахунок та доплату грошової допомоги на оздоровлення, грошової компенсації за невикористані дні відпустки, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби (суддя суду І інстанції: Мартинюк В.Я.; час та місце постановлення ухвали суду І інстанції: 15.01.2024р. м.Львів),-

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 15.01.2024р. позовну заяву представника ОСОБА_2 , діючого на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання здійснити перерахунок та доплату грошової допомоги на оздоровлення, грошової компенсації за невикористані дні відпустки, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, повернуто позивачу (а.с.19-22).

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив представник ОСОБА_2 , діючий на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_1 , який в апеляційній скарзі просить судову ухвалу скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, покликаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового повернення позовної заяви (а.с.24-29).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що предметом розгляду цієї справи є порушення законодавства про оплату праці та виплата позивачу грошового забезпечення у заниженому розмірі, а саме: одноразової допомоги на оздоровлення, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки.

Водночас, у Кодексі адміністративного судочинства /КАС/ України є відсутніми норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду в справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Тобто, при вирішенні питання щодо строків звернення до адміністративного суду в цій справі слід керуватися нормою ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю /КЗпП/ України.

Відповідно до ст.233 КЗпП України (в редакції Закону України № 2352-ІХ від 01.07.2022р.) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Отже, з 19.07.2022р. встановлено строки звернення до суду з позовом про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, до якої згідно усталеної судової практики входять одноразова допомога на оздоровлення, одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби, грошова компенсація за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки.

Відомості про нараховане та виплачене грошове забезпечення позивачу не надавалися, такі були скеровані на адресу позивача рекомендованим листом № 848 та отримані останнім лише 17.11.2023р.

В розглядуваному випадку позивач звернувся до суду із позовною заявою 28.12.2023р., а тому строк звернення до суду із розглядуваним позовом не пропущений.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Апеляційний розгляд справи здійснено згідно ч.2 ст.312 КАС України в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує із змісту оскаржуваної ухвали, свої висновки суд першої інстанції обґрунтовував тим, що відносини військової служби з позивачем припинені з 10.07.2023р., наказ відповідача № 193 від 10.07.2023р. містить перелік нарахувань при звільненні.

Оскільки правовідносини, які виникають під час проходження військовослужбовцем військової служби, відносяться до публічної служби, нормами КАС України не визначені строки звернення до суду із вимогами щодо стягнення належних при звільненні виплат, тому в розглядуваному випадку слід застосовувати приписи ч.2 ст.233 КЗпП України.

Представник позивач звернувся до суду 29.12.2023р., не обґрунтувавши поважності причин пропуску тримісячного строку в проміжку між 19.07.2022р. до моменту звернення суду, а тому правові підстави для поновлення такого відсутні.

При цьому, посилання представника позивача на відомості щодо нарахованого та виплаченого грошового забезпечення, які надіслані відповідачем рекомендованим листом та отримано позивачем 17.11.2023р. не змінює момент, з якого він повинен був дізнатись про порушення своїх прав, оскільки в самому наказі зазначено про нараховані суми.

Відтак, до суду з розглядуваним позовом представник позивача звернувся 29.12.2023р., пропустивши строк, установлений ст.233 КЗпП України.

Колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції помилковими, виходячи з наступного.

29.12.2023р. за допомогою системи «Електронний суд» представник Дзундза Ю.Р., діючий на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування індексації грошового забезпечення та додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів /КМ/ України № 168 від 24.02.2022р. при обрахунку ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення» за 2022 рік; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік з урахуванням індексації грошового забезпечення та додаткової винагороди, передбаченої постановою КМ України № 168 від 24.02.2022р.; визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування додаткової винагороди, передбаченої постановою КМ України № 168 від 24.02.2022р. при обрахунку ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2023 рік, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2023 рік, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, з урахуванням додаткової винагороди, передбаченої постановою КМ України № 168 від 24.02.2022р. (а.с.1-5).

Ухвалою суду від 03.01.2024р. залишено позовну заяву без руху, а позивачу встановлено строк для усунення зазначених у мотивувальній частині ухвали недоліків шляхом скерування заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з цим позовом та докази поважності причин його пропуску (а.с.13-15).

На виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху представник позивача подав заяву (клопотання) від 09.01.2023р. (вх. № 208 від 10.01.2024р.), в якій пояснив свою позицію щодо строків звернення до суду із заявленим позовом, зокрема, зазначив про те, що під час звільнення з військової служби відповідач не скеровував позивачу письмового повідомлення про нараховане та виплачене грошове забезпечення з розшифровкою по видах.

Відомості щодо нарахованого та виплаченого грошового забезпечення відповідач надіслав рекомендованим листом № 848, який було отримано позивачем 17.11.2023р. Надалі позивач 28.12.2023р., без зайвих зволікань, звернувся до адміністративного суду з позовною заявою, тобто, у тримісячний строк з моменту отримання від відповідача відомостей про нараховане та виплачене йому грошове забезпечення.

По причині наведеного просив визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду із розглядуваним позовом і поновити пропущений строк (а.с.17-18).

Питання повернення позову з підстав пропуску строку звернення до суду без поважних причин врегульовані діючим процесуальним законом.

Згідно з приписами ч.ч.1, 2 ст.123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Аналіз наведених норм вказує на чітку послідовність дій суду під час з`ясування поважності причин пропуску строку звернення до суду до відкриття провадження у справі. При цьому, принциповим моментом в такому порядку є забезпечення можливості позивачу належним чином обґрунтувати причини пропуску строку, передбаченого ст.122 КАС України. Для цього законодавцем передбачено обов`язкове винесення судом ухвали про залишення позову без руху і надання можливості вказати відповідні підстави для поновлення строку.

Отже, в розглядуваному випадку суд, встановивши факт пропуску позивачем строку звернення до суду та визнавши неповажними підстави, вказані у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, правильно залишив позовну заяву без руху і надав можливість позивачу вказати інші підстави для поновлення строку.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що позовні вимоги стосуються нарахування та виплати підйомної допомоги, передбаченої п.3 ст.9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Інструкцією про умови та порядок виплати підйомної допомоги військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затв. наказом МВС України № 848 від 19.08.2016р.

Ключовим у цій справі є питання дотримання позивачем встановленого строку для звернення до суду з позовом про:

здійснення перерахунку та доплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік з урахуванням індексації грошового забезпечення та додаткової винагороди, передбаченої постановою КМ України № 168 від 24.02.2022р.;

про здійснення перерахунку та доплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2023 рік, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, з урахуванням додаткової винагороди, передбаченої постановою КМ України № 168 від 24.02.2022р.

Вказані суми не були виплачені відповідачем під час звільнення позивача з військової служби.

Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020р. у справі № 821/1083/17.

Отже, невиплачена під час звільнення позивачу грошова допомога на оздоровлення, грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки, одноразова грошова допомога при звільненні зі служби включається до належних звільненому працівникові (військовослужбовцю) сум.

Відповідно ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами (ч.1).

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.2).

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.3).

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч.5).

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці.

Відповідно до абз.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст.4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

У постанові Верховного Суду в складі Касаційного адміністративного суду від 27.04.2023р. у справі № 420/14777/22 зазначено про те, що положення ст.122 КАС України не містять норм, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

Такі правовідносини регулюються положеннями ст.233 КЗпП України, зокрема, частиною другою цієї статті (в редакції, яка набула чинності з 19.07.2022р.).

Отже, до спірних правовідносин слід застосовувати приписи ст.233 КЗпП України, які діяли на момент початку перебігу строку звернення до суду із розглядуваним позовом.

Відповідно до частин 1 і 2 ст.233 КЗпП України (в редакції, яка діяла на момент звільнення позивача з військової служби і непроведення з ним повного розрахунку при такому звільненні) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (ч.1).

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116) (ч.2).

Згідно цієї редакції ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Таким чином, строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, встановлено тримісячний строк, який обчислюється з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

При цьому, такий строк може бути поновлений судом в разі його пропуску з поважних причин за умови, якщо з дня отримання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

В розглядуваному випадку одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, мало місце 17.11.2023р., що засвідчується представленими представником позивача доказами: листом відповідача № 380/486/200/1543 від 27.10.2023р., витягом з наказу № 193 від 10.07.2023р. про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини, довідкою про розмір основних і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення за 2022-2023 роки (а.с.8-10).

Згідно копії поштового конверту і трекінгу Укрпошти вказані документи вручені позивачу 17.11.2023р. (а.с.7 і на звороті).

Із розглядуваним позовом представник позивача звернувся 29.12.2023р., тобто, в межах тримісячного строку, установленого ч.2 ст.233 КЗпП України, а відтак строк звернення до суду не пропущений.

Щодо висновків суду про те, що в наказі № 193 від 10.07.2023р. міститься перелік нарахувань при звільненні, колегія суддів відхиляє, оскільки останні не визначають конкретних сум, нарахованих та виплачених позивачу при звільненні з військової служби.

Додатково колегія суддів звертає увагу на те, що представником позивача на вимогу суду скеровано клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду, однак судом таке фактично не було вирішено.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 29.06.2010р. № 17-рп/2010 одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Згідно з пп.5.4 п.5 Рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005р. № 5-рп/2005 із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.

ЄСПЛ в своєму рішенні у справі «Щокін проти України», а саме в п.56 Рішення зазначив наступне: ...відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу якості закону, передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

Цим рішенням ЄСПЛ окреслив концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу якості закону. В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи мають застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві повинно тлумачитися на користь особи.

Відтак, спірна ухвала Львівського окружного адміністративного суду від 15.01.2024р. про повернення позовної заяви прийнята судом першої інстанції без правильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального закону.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що за таких умов в суду першої інстанції не було достатніх і належних підстав для повернення позовної заяви представника Дзундзи Ю.Р., діючого на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на підставі ч.2 ст.123, п.9 ч.4 ст.169 КАС України, а тому оскаржувана ухвала суду є помилковою, а відтак не відповідає вимогам закону, через що підлягає скасуванню.

Згідно ч.3 ст.312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню, як винесена із неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного повернення позовної заяви, із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

За правилами ст.139 КАС України підстави для розподілу судових витрат є відсутніми.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.ст.243, 311, 312, п.4 ч.1 ст.320, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , діючого на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 15.01.2024р. про повернення позовної заяви в адміністративній справі № 380/30616/23 - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 15.03.2024р.