Справа № 500/5416/23
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2024-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 рокуЛьвівСправа № 500/5416/23 пров. № А/857/22011/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.

за участі секретаря судового засідання Демчик Л.Р.

позивач: не з`явився

представника позивача: не з`явився

представника відповідача: Куц І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2023 року у справі № 500/5416/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_3 про визнання протиправними дій,-

суддя в 1-й інстанції Осташ А.В.,

час ухвалення рішення 11 год. 02 хв.,

місце ухвалення рішення м. Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення 27.10.2023,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_2 (далі також відповідач 1, ВЧ НОМЕР_2 ), Військової частини НОМЕР_1 (далі також відповідач 2, ВЧ НОМЕР_1 ) та просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не звільнення ОСОБА_1 з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із сімейними обставинами, а саме перебування на утриманні військовослужбовця 3-ох і більше дітей віком до 18 років;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 та Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України звільнити ОСОБА_1 з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із сімейними обставинами, а саме перебування на утриманні військовослужбовця 3-ох і більше дітей віком до 18 років.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_2 у званні солдата. Позивач має на утриманні 3-х дітей віком до 18 років, у зв`язку з чим ним 23.07.2023 подано відповідачу 1 рапорт з клопотанням про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, а саме у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років. 14.08.2023 Військова частина НОМЕР_1 надіслала на доопрацювання Відповідачу 1 матеріали на звільнення позивача у зв`язку із відсутністю у них правових підстав для задоволення рапорта.

Відтак позивач вважає, що підстави для відмови у звільненні не відповідають чинному законодавству та інформації, яка була зазначена в документах, доданих до рапорту, а відтак бездіяльність відповідача щодо не звільнення з військової служби є протиправною.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення ОСОБА_1 з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із сімейними обставинами, а саме: перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_3 звільнити ОСОБА_1 з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із сімейними обставинами, а саме: перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішення суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 оскаржила його в апеляційному порядку подавши апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги те, що військова частина НОМЕР_1 обґрунтовано повернула матеріали рапорту військовослужбовця ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 на доопрацювання у зв`язку з не підтвердженням перебування на утриманні військовослужбовця трьох дітей до 18-ти років (гр. ОСОБА_2 не позбавлений батьківських прав).

Просить суд врахувати, що аналіз наданих військовослужбовцем документів, як кожного окремо так і в сукупності, не давав підстав для висновку, що ОСОБА_3 знаходиться на утриманні позивача.

Відтак просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Позивач та Військова частини НОМЕР_3 , правом на подання відзиву не скористався.

У судове засідання представник позивача та представник Військової частини НОМЕР_3 у справі в судове засідання не прибули, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, що не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення апелянта, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_2 .

23.07.2023 позивач звернувся до командира ВЧ НОМЕР_2 із рапортом про звільнення з військової служби у запас відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 «Про військовий обов`язок і військову службу» в силу сімейних обставин, які склались, зокрема, необхідністю здійснення утримання та догляду за неповнолітніми дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Факт утримання дітей позивач підтверджував наступними документами, доданими до рапорту:

- Акт-довідка №168 від 06.06.2023 про сумісне проживання, з якої вбачається, що неповнолітні діти проживають разом зі ОСОБА_1 та його дружиною ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 ;

- Свідоцтво про шлюб, з якого вбачається що між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 10.05.2023 року укладено шлюб;

- Свідоцтво про народження ОСОБА_5 , видане 10.05.2018;

- Свідоцтво про народження ОСОБА_4 , видане 07.12. 2006;

- Свідоцтво про народження ОСОБА_3 , видане 05.12.2006;

- Довідка №243 від 06.06.2023 видана ОСОБА_4 , з якої вбачається, що він навчається на 1 курсі у ВСП «Фаховий коледж економіки, права та інформаційних технологій Західноукраїнського національного університету» в м. Тернополі.

- Довідка №248 від 09.06.2023 видана ОСОБА_3 , з якої вбачається, що він навчається на 1 курсі у ВСП «Фаховий коледж економіки, права та інформаційних технологій Західноукраїнського національного університету» в м. Тернополі.

- Копія рішення суду по справі № 149/1155/17 від 15.05.2017 року з якого вбачається, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 розірвано.

- Заява від ОСОБА_7 , з якої вбачається, що вона проживає за кордоном у Чеській Республіці, а син ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає та перебуває на утриманні у батька ОСОБА_1 ;

- Копія рішення суду по справі № 149/4/14-ц від 11.03.2014 року, з якого вбачається, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 шлюб розірвано.

- Довідка №22.28-29/22902 від 06.06.2023 року з якої вбачається, що після розірвання шлюбу ОСОБА_6 не отримує аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

14.08.2023 відповідач 2 на рапорт позивача надав відповідь, у якій вказав на відсутність підстав для задоволення рапорту у зв`язку з недостатністю доказів для звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 «Про військовий обов`язок і військову службу».

Враховуючи вищезазначену відповідь, на даний час рапорт про звільнення з військової служби ОСОБА_1 не задоволений та відмовлено у звільненні з військової служби.

Позивач вважаючи таку бездіяльність відповідачів протиправною, звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що з поданих до рапорту від 24.07.2023 про звільнення з військової служби документів, позивачем в повній мірі доведено факт перебування на його утриманні трьох неповнолітніх дітей.

Так, суд зокрема зазначив про те, що відповідно до акту-довідки №168 від 06.06.2023 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом із своєю дружиною ОСОБА_6 і дітьми ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 проживають без реєстрації за адресою АДРЕСА_1 .

Суд врахував, що з довідки №22.28-29/22902 від 06.06.2023 року виданої Хмільницьким відділом Державної виконавчої служби у Хмільницькому районі Вінницької області, вбачається, що згідно даних АСВП виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_9 аліментів на користь ОСОБА_6 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на виконання станом на 06.06.2023 року не надходив.

Також суд зазначив про те, що саме позивач оплачує ОСОБА_3 заняття з англійської мови, про що свідчить довідка видана ФОП ОСОБА_10 №5 від 18.08.2023. Також позивач здійснив оплату за страховий договір ОСОБА_3 , про що свідчить платіжна інструкція, копія якої додана до позовної заяви.

Окрім цього, на думку суду першої інстанції, фактом, який підтверджує те, що ОСОБА_3 перебуває на утриманні ОСОБА_1 є те, що вони, проживаючи однією сім`єю з 2017 року, неодноразово відпочивали за межами України, про що свідчить копія договору на туристичне обслуговування. Також суд врахував, що відповідно до нотаріально посвідченого договору, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_3 перебуває на повному утриманні матері, ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

Відтак, суд вважав, що відповідач неправомірно відмовив у звільненні позивача з військової служби під час дії воєнного стану на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ.

Враховуючи зазначені висновки суду першої інстанції, колегія суддів з такими не погоджується та зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався.

Зокрема, останнім Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №49/2024 від 05.02.2024 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14.02.2024 строком на 90 діб.

Таким чином, на дату ухвалення рішення у цій справі в Україні діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII.

Крім цього, відповідно до пункту 2 вже згаданого Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» військовому командуванню (зокрема, Державні прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року №389-VIII (в редакції станом на час виникнення спірних відносин, надалі - Закон №389-VIII), воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію (надалі - Указ №69/2022). Згідно пункту 4 Указу №69/2022, призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами.

У свою чергу, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, врегульовано положеннями Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (надалі - Закон №2232-XII).

Частиною 1 статті 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно із частиною 1 статті 2 Закону №2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною 2 статті 2 Закону України №2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону № 2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом призову громадян України на військову службу.

Частиною 6 ст. 2 Закону №2232-ХІІ визначені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Правові підстави звільнення під час воєнного стану військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період врегульовано пунктом 2 частини четвертої статті 26 Законом №2232-ХІІ.

Зокрема, підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини, зокрема: перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Надаючи оцінку доводам позивача, що надані разом із рапортом про звільнення з військової служби, колегія суддів погоджується із твердженням суду першої інстанції, що предметом доказування в цій справі є доведеність факту перебування на утриманні позивача трьох і більше дітей віком до 18 років та, як наслідок, встановлення наявності підстав для звільнення з військової служби під час воєнного стану.

Так, виходячи з положень статті 3 Сімейного кодексу України, якою визначено поняття «сім`ї», можливо дійти висновку про те, що сім`я створюється не лише на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення.

Конституційний Суд України у своєму рішення від 03.06.1999 №5-рп/99 надав офіційне тлумачення терміну «член сім`ї»: членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші).

Обов`язковими умовами для визнання членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, термін «сім`я» означає не лише створення сім`ї на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а має більш широкі критерії для його визначення.

Як підтверджується матеріалами справи, рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 15.05.2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 розірвано. Із вказаного рішення встановлюється, що за час проживання у шлюбі сторони мають двох дітей: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 29).

Згідно рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 11.03.2014, справа №149/4/14-ц шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 розірвано. Із вказаного рішення встановлюється, що за час проживання у шлюбі сторони мають сина: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також матеріалами справи підтверджується, що починаючи із 2017 року ОСОБА_1 перебував у цивільному шлюбі із ОСОБА_6 , з якою 10.05.2023 зареєстрував шлюб.

Судом встановлено, що на момент виникнення спірних правовідносин, позивач є батьком неповнолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до акту-довідки №168 від 06.06.2023 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом із своєю дружиною ОСОБА_6 і дітьми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 - проживають без реєстрації за адресою АДРЕСА_1 .

Із Акту обстеження умов проживання від 09.08.2023, виданого начальником управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей встановлено, що за адресою проживають та мають постійне місце проживання: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - батько; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 - мати; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - син; ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 - син та ОСОБА_12 . ІНФОРМАЦІЯ_2 - донька. Батьки з дітьми проживають без реєстрації на підставі договору оренди квартири від 11.07.2017 року.

В той же час, в контексті спірних відносин, позивач в обґрунтування наявності підстав для звільнення з військової служби покликається на перебування у нього на утриманні 3-ох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (від попереднього шлюбу з ОСОБА_7 ), ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (від теперішнього шлюбу з ОСОБА_6 ), та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (сина дружини ОСОБА_6 ).

З огляду на викладене, позивач вважає, що він належить до категорії військовослужбовців, на утриманні якого перебувають троє неповнолітніх дітей віком до 18 років.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що факт перебування на утриманні неповнолітнього сина дружини - ОСОБА_3 , підтверджений наявними у матеріалах справи доказами, а саме тим, що вітчим - ОСОБА_1 , брав участь в освітньому процесі хлопця, оплачував ОСОБА_3 заняття з англійської мови, здійснив оплату за страховий договір та те, що вони, проживаючи однією сім`єю з 2017 року, неодноразово відпочивали за межами України, про що свідчить копія договору на туристичне обслуговування, а відтак перебування на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років, підтверджує наявність підстав для звільнення позивача з військової служби під час воєнного стану.

Так, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати на те, що частиною третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ (далі - Закон № 2402-ІІІ) встановлено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом частин першої та другої статті 15 Закону № 2402-ІІІ дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За приписами частин першої - третьої статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

В площині норм Сімейного кодексу України (далі СК України) зокрема спірне питання стосується обов`язку вітчима утримувати неповнолітнього пасинка.

Загальний порядок здійснення сімейних прав та виконання сімейних обов`язків закріплено у ст.ст.14, 15 СК України.

Так, сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

У той же час, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. Майновий обов`язок недієздатної особи за її рахунок виконує опікун. Якщо в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини особа не може виконувати сімейного обов`язку, вона не вважається такою, що ухиляється від його виконання. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Статтею 141 СК України, передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Статтею 155 СК України унормовано, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є не правозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

З цього приводу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що якщо сімейне законодавство визначає безумовний обов`язок щодо утримання батьками своїх неповнолітніх дітей, то стосовно вітчима (мачухи) передбачені певні застереження.

Водночас, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч. 1 ст. 180 СК України).

Згідно з частиною 1 статті 260 Сімейного кодексу України, якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (ч. 1 ст. 268 СК України).

Суд може звільнити вітчима, мачуху від обов`язку по утриманню падчерки, пасинка або обмежити його певним строком, зокрема у разі: 1) нетривалого проживання з їхнім матір`ю, батьком; 2) негідної поведінки у шлюбних відносинах матері, батька дитини.

Отже, сімейне законодавство містить чітке розмежування таких понять, як «батько», «мати», «дитина», «вітчим», «пасинок», «усиновлений», «усиновитель». Перед усім, це пов`язано із різним обсягом прав та обов`язків названих суб`єктів сімейних правовідносин по відношенні один до одного.

Зокрема, законодавець безальтернативно наголошує на тому, що батько зобов`язаний утримувати своїх неповнолітніх дітей навіть в тому випадку, коли не проживає разом з ними. Форми такого утримання можуть різнитись. Тобто, законодавець надає право сторонам сімейних правовідносин диспозитивно вирішити питання про форму утримання дитини одним із батьків, який проживає окремо.

Виходячи з аналізу вищевказаних норм, ОСОБА_1 , перебуваючи у шлюбі з громадянкою ОСОБА_6 , має право на участь у вихованні ОСОБА_13 , при цьому, обов`язок щодо його утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в останнього немає батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

Втім, в свідоцтві про народження ОСОБА_13 (серія НОМЕР_4 від 05.12.2006) батьком вказано ОСОБА_9 . (а.с. 22).

Враховуючи, що ОСОБА_3 має принаймні матір, обов`язок щодо його утримання не може бути покладено на його вітчима, і як наслідок, застосувати підпункт «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ, для звільнення його з військової служби, не є можливим.

Також суд звертає увагу, що до рапорту про звільнення, а також і матеріали справи не містять відомостей про те, що батько ОСОБА_3 - ОСОБА_9 не приймає участі у його вихованні чи позбавлений батьківських прав тощо.

Суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до нотаріально посвідченого договору від 17.08.2023 року щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 батьки домовились про місце проживання дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та про порядок здійснення батьківських прав матір`ю та батьком, який проживатиме окремо від дитини. Згідно даного договору дитина - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом із матір`ю та мати зокрема зобов`язується виховувати та забезпечувати дитину до її повноліття.

Однак, суд апеляційної інстанції враховує, що даним договором також підтверджується, зокрема, зобов`язання батька дитини брати участь в його вихованні та духовному розвитку, незалежно від стосунків з матір`ю. Договором передбачено порядок здійснення батьківських прав обома батьками, а також забезпечення спільного дозвілля (а.с.71-72).

В свою чергу, наданий позивачем акт обстеження умов проживання від 09.08.2023, виданого начальником управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей, з якого встановлюється, що за адресою проживають та мають постійне місце проживання: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - батько; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 - мати; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - син; ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 - син та ОСОБА_12 . ІНФОРМАЦІЯ_2 - донька. Батьки з дітьми проживають без реєстрації на підставі договору оренди квартири від 11.07.2017 року, не може бути прийнятий судом в якості доказу утримання позивачем ОСОБА_3 , оскільки такий тільки підтверджує факт спільного проживання, а не обов`язок утримання позивачем сина дружини. Водночас, сам факт проживання однією сім`єю про такі обставини не свідчить.

Більше того, згаданий акт не містить жодної інформації про те, чи має можливість дружина позивача утримувати, зокрема ОСОБА_3 ; чи наявні у ОСОБА_3 батько та інші родичі, наведені в частині 1 статті 268 Сімейного кодексу України, які можуть його утримувати.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що факт перебування на утриманні неповнолітнього сина дружини - ОСОБА_3 , підтверджений наявними у матеріалах справи доказами, а саме тим, що вітчим - ОСОБА_1 , брав участь в освітньому процесі хлопця, оплачував ОСОБА_3 заняття з англійської мови, здійснив оплату за страховий договір та те, що вони, проживаючи однією сім`єю з 2017 року, неодноразово відпочивали за межами України, а відтак перебування на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років, підтверджує наявність підстав для звільнення позивача з військової служби під час воєнного стану.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що вітчим має своїм обов`язком утримувати пасинка, який з ним проживає, якщо у нього немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що вітчим може надавати матеріальну допомогу. При цьому, суд може звільнити вітчима, мачуху від обов`язку по утриманню падчерки, пасинка або обмежити його певним строком, зокрема у разі: 1) нетривалого проживання з їхнім матір`ю, батьком; 2) негідної поведінки у шлюбних відносинах матері, батька дитини.

Звідси вбачається, що вітчим вважається таким, що зобов`язаний утримувати пасинка за сукупності таких умов:

1. пасинок проживає разом із вітчимом;

2. пасинок немає родичів першої та другої лінії кровного споріднення або ж ці особи не можуть надавати пасинку утримання;

3. вітчим може надавати матеріальну допомогу.

Такий перелік є виключним та розширеному тлумаченню не підлягає.

З іншої сторони, якщо вітчим самостійно (за власною ініціативою) надає матеріальну допомогу пасинку, це свідчить про дотримання засад добросовісності, розумності та справедливості у сімейних правовідносинах. Проте, з позиції норм СК України таку поведінку вітчима не можна назвати «утриманням», бо «утримання», це не «право», а безальтернативний та імперативно визначений «обов`язок» батьків по відношенню до неповнолітніх дітей.

Також пасинок у спірному випадку не може вимагати у вітчима забезпечення його утриманням, оскільки за законом такий обов`язок на нього не покладений.

Якщо мати дитини (пасинка) вбачає у поведінці свого колишнього чоловіка (батька дитини) ознаки, за наявності яких особа може бути позбавлена батьківських прав, то може скористатись відповідною процедурою. Крім того, у випадку позбавлення батька батьківських прав така дитина, за згоди самої ж дитини, може бути усиновлена. Вітчим у даному разі матиме право на усиновлення такої дитини. І лише після усиновлення, усиновлювач зобов`язаний утримувати неповнолітніх усиновлених дітей.

Альтернативних ситуацій, які описані в сімейному законодавстві та стосуються спірного випадку, немає. Той факт, що позивач є сумлінним сім`янином, який добросовісно, розумно і справедливо виконує свої обов`язки, не свідчить про те, що дитина дружини від попереднього шлюбу перебуває в нього на утриманні. Позивач не надав належних засобів доказування існування обставин, які зобов`язують вітчима утримувати пасинка.

Суд зауважує, що враховуючи попередні висновки щодо непідтвердження позивачем утримання сина дружини - ОСОБА_3 , спірне рішення відповідача є правомірним, оскільки позивач не надав достатніх доказів на підтвердження факту перебування, у відповідності до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ, на утриманні останнього трьох неповнолітніх дітей віком до 18 років.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, у даному випадку, суд погоджується із позицією відповідача щодо відсутності правових підстав для звільнення позивача з військової служби згідно з підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на підставі рапорту від 23.07.2023.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, відмовляючи позивачу у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та Законами України, відтак підстави для задоволення позову відсутні.

Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.

У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, при вирішенні цього публічно-правового спору суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та допустив невідповідність висновків, викладених у його судовому рішенні, таким обставинам. Відтак, апеляційну скаргу слід задовольнити, скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2023 року у справі № 500/5416/23 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_3 про визнання протиправними дій - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 14 березня 2024 року