Справа № 160/9026/22
Суддя: Жук А.В.
Дата ухвалення: 2024-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

14 березня 2024 року

м. Київ

справа №160/9026/22

адміністративне провадження № К/990/5010/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Жука А.В.,

суддів: Мартинюк Н.М., Мельник-Томенко Ж.М.,

перевіривши касаційну скаргу Департаменту патрульної поліції

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 березня 2023 року

та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року

у справі №160/9026/22

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту патрульної поліції

про визнання протиправним наказу про звільнення, поновлення на службі в поліції та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення додаткової винагороди,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ №817о/с від 02 червня 2022 року Департаменту патрульної поліції про звільнення поліцейського взводу № 1 роти № 4 батальйону № 2 Управління патрульної поліції Департаменту патрульної поліції Національної поліції України ОСОБА_1 зі служби в поліції;

- поновити його на службі в поліції на посаді поліцейського взводу № 1 роти № 4 батальйону № 2 Управління патрульної поліції Департаменту патрульної поліції з 10 червня 2022 року;

- стягнути за рахунок державних асигнувань Департаменту патрульної поліції на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з моменту звільнення, а саме з 10 червня 2022 року до дня фактичного розрахунку;

- допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі (службі) та виплати заробітної плати за один місяць;

- визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо не нарахування та виплати поліцейському взводу № 1 роти № 4 батальйону № 2 Управління патрульної поліції Департаменту патрульної поліції ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі: 30 000 грн. щомісячно починаючи з 01 травня 2022 року до дня припинення та/або скасування воєнного стану в Україні;

- зобов`язати Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити поліцейському взводу № 1 роти № 4 батальйону № 2 Управління патрульної поліції Департаменту патрульної поліції ОСОБА_1 додаткову винагороду в розмірі: 30 000 грн щомісячно починаючи з 01 червня 2022 року до дня припинення та/або скасування воєнного стану в Україні.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 березня 2023 року адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту патрульної поліції від 2 червня 2022 року №817 о/с «По особовому складу» щодо звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції;

- поновлено позивача на службі в поліції на посаді поліцейського взводу № 1 роти № 4 батальйону № 2 управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції з 11 червня 2022 року;

- стягнуто з Департаменту патрульної поліції на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі: 97 012,65 грн (з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів);

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 5 вересня 2023 року змінено мотивувальну частину рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 березня 2023 року у справі №160/9026/22 в частині визначених судом підстав для часткового задоволення позову з урахуванням висновків, викладених судом апеляційної інстанції в цій постанові.

Не погодившись з оскаржуваним судовим рішенням, відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Ухвалами Верховного Суду від 01 листопада 2023 року, 08 грудня 2023 року, 19 грудня 2023 року та від 31 січня 2024 року касаційні скарги Департаменту патрульної поліції повернуто скаржнику.

Відповідач вп`яте звернувся до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

21 лютого 2024 року ухвалою Верховного Суду визнано неповажними, зазначені Департаментом патрульної поліції, підстави для поновлення пропущеного процесуального строку. Касаційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 березня 2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року у справі №160/9026/22 залишено без руху та надано десятиденний строк для усунення недоліків шляхом надання до суду касаційної інстанції заяви із зазначенням інших підстав для поновлення строку на касаційне оскарження з наданням відповідних доказів.

До Верховного Суду надійшло клопотання від скаржника про поновлення строку на касаційне оскарження.

У касаційній скарзі відповідач посилається на те, що повний текст оскаржуваної постанови отримано скаржником 21 вересня 2023 року засобами електронного зв`язку. Відповідач посилається на те, що вже звертався до Верховного Суду з касаційною скаргою. При цьому, зазначає, що з первісною касаційною скаргою звернувся у межах процесуальних строків, проте ухвалами Верховного Суду від 01 листопада 2023 року, 08 грудня 2023 року, 19 грудня 2023 року та від 31 січня 2024 року касаційні скарга були повернуті відповідачу, що не перешкоджає повторному зверненню. Також заявник зазначає, що подані ним касаційні скарги містили достатні обґрунтування щодо наявності підстав касаційного оскарження. Посилається на практику ЄСПЛ, а також просить звернути увагу на воєнний стан в Україні.

Оцінивши наведені скаржником обставини та обґрунтування причин пропуску строку, вирішуючи клопотання скаржника про поновлення строку на касаційне оскарження колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень 05 вересня 2023 року Третім апеляційним адміністративним судом розглянуто справу та ухвалено постанову, а скаргу подано вчетверте 09 лютого 2024 року.

Суд звертає увагу скаржника, що за змістом процесуального закону поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Суд зауважує, що строк звернення до суду, як одна із складових гарантії "права на суд", може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.

Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.

Невиконання скаржником вимог процесуального закону щодо належного оформлення касаційної скарги, та як наслідок, повернення заявнику касаційної скарги не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які можуть зумовити перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення після закінчення строку його касаційного оскарження, а відтак не свідчить про наявність поважних підстав для поновлення цього строку.

Та обставина, що повернення касаційної скарги не позбавляє повторного звернення до суду не означає наявність у особи безумовного права оскаржувати судові рішення у будь-який момент після повернення вперше поданої касаційної скарги без урахування процесуальних строків, встановлених для цього, а у Суду - обов`язку поновлювати такий строк, у разі його пропуску, тим більш за відсутності поважних причин.

Суд звертає увагу скаржника, що чинне законодавство України не передбачає зупинення процесуального строку у разі звернення до Верховного Суду з касаційною скаргою та повернення такої касаційної скарги.

Як встановлено судом з відомостей автоматизованої системи документообігу суду, вперше з касаційною скаргою відповідач звернувся 20 жовтня 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 01 листопада 2023 року первісна касаційна скарга повернута скаржнику, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України. Суд прийшов до висновку, що скаржник посилаючись на пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, чітко не вказує, які саме норми права судом попередньої інстанції були застосовані без урахування висновків Верховного Суду. Крім того, суд вказав, що нормативне регулювання справи №212/9888/15-ц є відмінними від того, що маємо у цій справі. Також Суд звернув увагу скаржника, що лише посилання у касаційній скарзі на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування відповідної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

З відомостей автоматизованої системи документообігу суду вбачається, що копію ухвали Верховного Суду від 01 листопада 2023 року було надіслано до електронного кабінету відповідача в підсистемі «Електронний суд». Документ доставлено до електронного кабінету 02 листопада 2023 року о 15:09.

17 листопада 2023 року скаржник вдруге звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою. При цьому, клопотання про поновлення строку не містить обґрунтувань щодо наявності об`єктивних перешкод для повторного направлення касаційної скарги у найкоротший термін.

Ухвалою Верховного Суду від 08 грудня 2023 року повторна касаційна скарга також було повернуто заявнику скаржнику, оскільки у касаційній скарзі містилися посилання на пункти 1 та 3 частини 4 статті 328 КАС України, як на підстави касаційного оскарження. Але, як вказав Суд, що такі підстави є взаємовиключними, та не можуть вважатись судом належним обґрунтуванням підстав касаційного оскарження. Крім того, проаналізувавши постанову Верховного Суду від 16 грудня 2019 року у справі №212/9888/15-ц, Суд виснував, що не вбачається застосування судом пункту 68 положення №114, на що посилається скаржник, що свідчить про формальне зазначення підстав касаційного оскарження без належного аналізу та обґрунтування таких підстав, а також без взаємозв`язку із обставинами справи.

Копію ухвали Верховного Суду від 08 грудня 2023 року було надіслано до електронного кабінету відповідача в підсистемі «Електронний суд». Документ доставлено до електронного кабінету 08 грудня 2023 року о 15:58.

08 грудня 2023 року відповідач втретє звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на оскаржувані судові рішення. Проте, ухвалою Верховного Суду від 19 грудня 2023 року касаційна скарга повернута скаржнику, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Так Суд встановив, що обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував пункт 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року за №114 без урахування висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 16 грудня 2019 року у справі №212/9888/15-ц.

Верховний Суд вкотре зазначив, що у справі №212/9888/15-ц предметом спору є поновлення позивача на роботі у Приватному акціонерному товаристві «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Натомість у даній справі спір стосувався скасування наказу № 817 о/с від 02 червня 2022 року Департаменту патрульної поліції про звільнення поліцейського взводу № 1 роти № 4 батальйону № 2 Управління патрульної поліції Департаменту патрульної поліції Національної поліції України ОСОБА_1.

Тобто, у справі про яку зазначає заявник, висновки суду зроблені за інших фактичних обставин справи, тому посилання скаржника на те, що судові рішення у цій справі ухвалені без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у вказаній постанові Верховного Суду, є безпідставними.

В той же час, скаржник зазначив про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року за №114 проте, належним чином не обґрунтував наявність підстави касаційного оскарження.

Верховний Суд звертає увагу скаржника, що скаржник тричі звертаючись з касаційною скаргою посилався як на підставу касаційного оскарження на пункт пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, вказуючи на не врахування висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 16 грудня 2019 року у справі №212/9888/15-ц, хоча Верховним Судом неодноразово вказувалось, що висновки суду зроблені за інших фактичних обставин справи.

Ухвалу Верховного Суду 19 грудня 2023 року було надіслано до електронного кабінету відповідача в підсистемі «Електронний суд». Документ доставлено до електронного кабінету 19 грудня 2023 року та відповідно до абзацу другого частини шостої статті 251 КАС України вважається врученим 20 грудня 2023 року.

Відповідач вчетверте подав касаційну скаргу лише 12 січня 2024 року, але клопотання про поновлення строку не містить обґрунтувань щодо наявності об`єктивних перешкод для повторного направлення касаційної скарги у найкоротший термін.

Верховний Суд ухвалою 31 січня 2024 року четверта касаційна скарга знову повернута скаржнику, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України. Суд виснував, що посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України щодо відсутності висновку суперечить посиланням скаржника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

В той же час, з цією касаційною скаргою заявник звернувся 09 лютого 2024 року через підсистему «Електронний суд».

Ураховуючи обставини справи, зазначену скаржником причину пропуску строку на касаційне оскарження не можна вважати поважною, тобто такою, що не залежала від волевиявлення особи, яка оскаржує судове рішення, і пов`язана з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Статтею 44 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (пункти 6, 7 частини п`ятої цієї статті).

Отже, наведеними нормами чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема, щодо дотримання строку касаційного оскарження.

Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні касаційної скарги, повинна вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені чинним законодавством.

Окрім цього, пунктом другим частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом віднесено до основних засад (принципів) адміністративного судочинства, зміст якого розкриває стаття 8 цього Кодексу, й визначає, що усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом.

Отже, органи державної влади, маючи однаковий обсяг процесуальних прав та обов`язків поряд з іншими учасниками справи, мають діяти вчасно та в належний спосіб, дотримуватися своїх власних внутрішніх правил та процедур, встановлених в тому числі нормами процесуального закону, не можуть і не повинні отримувати вигоду від їх порушення, уникати або шляхом допущення зайвих затримок та невиправданих зволікань відтерміновувати виконання своїх процесуальних обов`язків.

Неодноразове невиконання скаржником вимог процесуального закону щодо належного оформлення касаційної скарги, та як наслідок, повернення заявнику касаційної скарги не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які можуть зумовити перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення після закінчення строку його касаційного оскарження, а відтак не свідчить про наявність поважних підстав для поновлення цього строку.

Суд звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Таким чином наведені скаржником причини пропуску строку касаційного оскарження судових рішень не дають достатніх і переконливих підстав визнання поважними причин пропуску такого строку та його поновлення.

Верховний Суд звертає увагу скаржника, що, вирішуючи питання поновлення строку касаційного оскарження, суд оцінює дотримання строків звернення до суду не тільки на час подачі первісної касаційної скарги, а й з врахуванням усього проміжку часу до постановлення відповідної ухвали про поновлення або відмову у поновленні таких строків.

При цьому, суд касаційної враховує тривалість строку пропущеного строку з ухвалення постанови суду апеляційної інстанції, обставини пропуску строку звернення до суду, які залежали виключно від волевиявлення скаржника, а непереборних обставин скаржником не наведено, а Судом не встановлено.

Суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтованою пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», пункт 53 рішення ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»).

У рішенні від 18 жовтня 2005 року у справі «МШ «Голуб» проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання.

Отже, за практикою ЄСПЛ, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду. І навпаки, безпідставне поновлення таких строків свідчить про порушення принципу правової визначеності.

У пункті 46 рішення Європейського суду з прав людини «Устименко проти України» (№32053/13) зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обґрунтованого рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлює особливими і непереборними обставинами. Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21.12.2010, заява №45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі «Мельник проти України» від 28.03.2006, заява №23436/03).

Щодо посилання скаржника на обставину запровадження з 24 лютого 2022 року на території України воєнного стану, Суд зазначає, що дійсно, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який у подальшому був продовжений Указами Президента України з затвердженням відповідними Законами України.

Запровадження воєнного стану є підставою, яка відповідно до частини першої статті 121 КАС України має враховуватися при вирішенні питання щодо поновлення процесуального строку, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такими обставинами.

При цьому, питання поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в країні, вирішується в кожному конкретному випадку, виходячи з доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Однак, сам лише факт запровадження воєнного стану не може бути безумовною підставою для поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень у всіх абсолютно випадках, зокрема й у випадку звернення до суду з повторною (черговою) скаргою, оскільки поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання касаційної скарги здійснюється судом у виняткових, особливих випадках і лише за наявності обставин об`єктивного й непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на касаційне оскарження судового рішення.

Так, відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону України від 12.05.2015 №389-VIII «Про воєнний стан» в умовах воєнного стану Президент України та Верховна Рада України діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією та законами України. Кабінет Міністрів України, інші органи державної влади, військове командування, військові адміністрації, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування здійснюють повноваження, надані їм Конституцією України, цим та іншими законами України.

Окрім того, Суд, надаючи оцінку доводам скаржника, вважає за необхідне зауважити, що Указ Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 стосується лише введення воєнного стану в Україні, будь-яких змін щодо строків розгляду справ, інших процесуальних строків вказаний Указ не містить, зміни в частині процесуальних строків до КАС України не вносились.

Органи державної влади продовжують здійснювати свої повноваження після введення воєнного стану.

Отже, лише факт введення воєнного стану на території України не може слугувати достатньою підставою для визнання поважними причин пропуску процесуального строку для органу державної влади за відсутності відповідних обґрунтувань та доказів того, як саме введення воєнного стану, вплинуло на роботу цього державного органу.

Усталеною є позиція Верховного Суду, що питання оцінки поважності причин пропуску строку (навіть в умовах правового режиму воєнного стану) через невиконання суб`єктом владних повноважень вимог процесуального закону щодо належного оформлення касаційної скарги, та як наслідок, повернення заявнику касаційної скарги не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру і не надають такій особі права у будь-який необмежений час після спливу строку касаційного оскарження реалізовувати право на касаційне оскарження судового рішення.

Покликання скаржника на гарантоване йому національним та міжнародним законодавством право на доступ до правосуддя, у даному випадку Верховний Суд вважає неприйнятним, оскільки право на касаційний перегляд судових рішень кореспондується з обов`язком дотримуватися процесуального закону щодо порядку, строків і умов реалізації цього права. Такі процесуальні обов`язки для всіх учасників судового процесу є однаковими, що забезпечує принцип рівності сторін.

Скаржник є державний органи, тобто фактично держава. Проте ані держава, ані її органи не є суб`єктами, на яких поширюються гарантії, встановлені положеннями Конвенції, що конкретизовані у рішеннях ЄСПЛ.

Також, Європейським судом з прав людини здійснено розмежування між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Натомість надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

Зокрема, у рішенні в справі «Zubac v. Croatia», заява № 40160/12, вказано, що оскільки верховенство права є основоположним принципом демократичної держави і Конвенції (див., наприклад, рішення у справі «Бака проти Угорщини» (Baka v. Hungary) [ВП], № 20261/12, п. 117, ЄСПЛ 2016), Конвенція чи будь-що інше не може породжувати очікування того, що Верховний Суд ігноруватиме або не помічатиме очевидні процесуальні порушення.

З огляду на наведену практику ЄСПЛ в системному взаємозв`язку із встановленим конституційною нормою обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти лише у визначений законом України спосіб, можна виснувати про відсутність ознак надмірного формалізму у діях суду апеляційної інстанції при відмові скаржнику у відкритті апеляційного провадження у цій справі.

Враховуючи вищенаведене, Верховний Суд приходить до висновків, що наведене в клопотанні скаржника не може бути підставою для поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження.

Пунктом 1 частини четвертої статті 333 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження, визнані судом неповажними.

З огляду на зазначене колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтею 333 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ :

1. Відмовити в задоволені клопотання Департаменту патрульної поліції про поновлення строку на касаційне оскарження відмовити.

2. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 березня 2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2023 року у справі №160/9026/22.

3. Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

СуддіА.В. Жук Н.М. Мартинюк Ж.М. Мельник-Томенко