Справа № 380/13908/23
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2024-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/13908/23 пров. № А/857/23657/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Носа С. П.,

суддів Кухтея Р. В., Шевчук С.М.;

за участю секретаря судового засідання Гранат В.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2023 року у справі № 380/13908/23 (головуюча суддя Потабенко В.А., м. Львів) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Військова частина НОМЕР_2 про зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

19 червня 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся у Львівський окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача військова частина НОМЕР_2 , в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо не погодження рапорту на звільнення з військової служби у зв`язку із відсутністю довідки про склад сім`ї від 07.06.2023 року, зареєстрований у військовій частині НОМЕР_1 за №1576 від 08.06.2023 року. Зобов`язати відповідача задовольнити (погодити) рапорт на звільнення з військової служби позивача від 07.06.2023 року, зареєстрований у військовій частині НОМЕР_1 за №1576 від 08.06.2023 року з подальшим клопотанням з відповідного питання, а саме перед командиром військової частини НОМЕР_2 щодо подальшого здійснення звільнення з військової служби позивача на підставі поданих з рапортом документів. Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 1073,60 гривень.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що станом на даний час проходить військову службу за мобілізацією через введення воєнного стану в Україні 24.02.2022, на підставі Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022, на посаді гранатометника 2 аеромобільно-десантного відділення 1 аеромобільно-десантної роти військової частини НОМЕР_1 , звання - солдат, перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_2 . 07.06.2023 позивачем було подано рапорт командиру військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби в запас на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Разом з рапортом було подано копії свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_3 , паспорта дружини ОСОБА_2 , свідоцтва про народження дитини (доньки) ОСОБА_3 . Серії НОМЕР_4 , довідки лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я №142 про хворобу дитини (доньки) ОСОБА_3 . Проте, військовою частиною НОМЕР_1 поданий позивачем вищезгаданий рапорт про звільнення з військової служби від 07.06.2023, зареєстрований у військовій частині НОМЕР_1 за №1576 від 08.06.2023, не було погоджено з тієї підстави, що відсутня довідка про склад сім`ї. Не погодившись з діями відповідача, позивач звернувся в суд першої інстанції за захистом своїх прав.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2023 року у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги виходячи з мотивів викладених у апеляційній скарзі.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача, вважаючи, що рішення суду першої інстанції є законними та обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги є безпідставними. Тому, з підстав, викладених у відзиві, просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Учасники справи в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у їх відсутності за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Відповідно до ч.4 ст.229 КАС України за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скаргу слід задовольнити частково виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 на момент подання даного адміністративного позову проходив військову службу за мобілізацією через введення воєнного стану в Україні 24.02.2022, на підставі Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022.

Відповідно до наказу військової частини НОМЕР_1 № 340 від 04.12.2022 (по стройовій частині) солдат ОСОБА_1 був призначений на посаду старшого стрільця 3 аеромобільно-десантного відділення 3 аеромобільно-десантного взводу 3 аеромобільно-десантної роти військової частини НОМЕР_1 з 04.12.2022 (ВОС 101868Д).

07.06.2023 позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення його з військової служби у запас на підставі підп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме в зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

До поданого рапорту позивач долучив копії свідоцтва про шлюб, свій паспорт , паспорт ОСОБА_2 (дружини), свідоцтво про народження ОСОБА_3 (доньки) та довіку ЛКК №142 про хворобу його доньки ОСОБА_3 .

Однак, 08.06.2023 помічником командира батальйону з правової роботи військової частини НОМЕР_1 капітаном юстиції М. Вадовським рапорт не було погоджено в зв`язку з відсутністю довідки про склад сім`ї. Як наслідок, позивача не було звільнено з лав Збройних сил України.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо не погодження рапорту ОСОБА_1 на звільнення з військової служби на підставі пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", позивач звернувся до суду з цим позовом.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Спірним питанням у цій справі є бездіяльність відповідача щодо не звільнення позивача як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації у воєнний час, за сімейними обставинами.

Положеннями частин першої та другої статті 17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком 30 діб.

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21 жовтня 1993 року №3543-ХІІ, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі Закон №2232-XII), а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до ч.3 ст.1 Закону №2232-XII, військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Згідно з ч.5 ст.1 Закону №2232-XII, від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Звільнення з військової служби визначає ст.26 Закону №2232-XII.

Відповідно до положень пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) необхідність постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду.

Згідно з ч. 7 ст. 26 Закону №2232-XII, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України за № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі -Положення), яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Відповідно до п.2 Положення, громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (далі - військова служба) в добровільному порядку або за призовом.

У добровільному порядку громадяни проходять: військову службу (навчання) за контрактом курсантів у вищих військових навчальних закладах, а також закладах вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти); військову службу за контрактом осіб рядового складу; військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військову службу за контрактом осіб офіцерського складу.

За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Згідно з п.233 Положення, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Відповідно до абз. 2 п. 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абзац 4 пункту 241 Положення №1153/2008).

Підпунктом 2 пункту 225 Положення передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»: у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України 10.04.2009 № 170 (далі - Інструкція № 170 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Згідно пункту 12.1 Інструкції №170, звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.

Суд апеляційної інстанції з матеріалів справи встановив, що позивач як військовослужбовець, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, звертався до відповідача з рапортами про звільнення з військової служби під час воєнного стану на підставі пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII через сімейні обставини у зв`язку з необхідністю догляду за дитиною, яка потребує постійного стороннього догляду згідно довідки Лікарсько-консультативної комісії КНП Добромильська районна лікарня Добромильської міської ради Львівської області №142.

Оскільки станом на час судового розгляду даного адміністративного спору в матеріалах справи відсутні докази належного розгляду рапорту Кучвари С.А. про звільнення з військової служби та прийняття за наслідками його розгляду відповідного рішення, суд апеляційної інстанції вважає не обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що довідка ЛКК №142, надана позивачем, не може бути визнана документом, передбаченим чинним законодавством, на підставі якого позивач підлягає звільненню з військової служби.

При цьому, суд першої інстанції не правильно встановив фактичні обставини справи, надав їм невірну правову оцінку, здійснивши аналіз тих питань, які не були покладені відповідачем в основу відмови позивачу у звільненні з військової служби, зокрема, надавши правову оцінку довідці лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я №142.

Колегія суддів зазначає, що у розглядуваних правовідносинах є наявний факт бездіяльності відповідача лише в частині того, що рапорт позивача було розглянуто не по суті підстав для звільнення, які вказані у цьому рапорті.

Суд апеляційної вважає, що висновок суду першої інстанції щодо довідки ЛКК №142, якою була підтверджена необхідність постійного догляду за хворою дитиною та відсутність підстав для звільнення ОСОБА_1 з військової служби, є передчасним.

Колегія суддів звертає увагу на те, що розгляд рапорту військовослужбовця про звільнення зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, уточнення даних про проходження особою військової служби, документальне підтвердження періодів служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проведення розрахунку вислуги років військової служби.

Проект наказу про звільнення зі служби до подання їх на підпис командирам перевіряється безпосереднім керівником кадрового органу або особою, на яку відповідно до письмового наказу покладено тимчасове виконання обов`язків за цією посадою та проходить правову експертизу в юридичній службі.

Водночас, суд апеляційної інстанції зауважує, що наслідком подання та розгляду рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи відмова у задоволенні рапорту, тоді як резолюція на рапорті не може трактуватись судом як рішення суб`єкта владних повноважень.

Проставлення резолюції на рапорті від 08.06.2023 не звільняє відповідача, як суб`єкта, до повноважень якого належить вирішення питання щодо звільнення позивача з військової служби, від обов`язку прийняття рішення, за наслідком розгляду рапорту про звільнення останнього з військової служби або мотивовану відмову в такому. Суб`єкт владних повноважень не може утриматись від прийняття рішення, що входить до його виключної компетенції.

Належні та допустимі докази того, що рапорт позивача розглянуто відповідно до вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та за наслідками розгляду такого прийнято відповідне рішення в матеріалах справи відсутні.

Статтею 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За приписами чинного законодавства, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Враховуючи встановлені у справі обставини та наведені вище норми права, якими врегульовані спірні правовідносини, оскільки проставлення резолюції від 08.06.2023 року помічником командира батальйону з правової роботи військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 на рапорті не підтверджує прийняття відповідачем рішення за наслідками розгляду поданого позивачем рапорту, оскільки таке не є наказом, яким повинно вирішуватись питання щодо розгляду рапорту про звільнення військовослужбовця з військової служби, тоді як прийняття наказу про звільнення з військової служби є дискреційними повноваженнями військової частини, де проходить службу військовослужбовець.

Суд апеляційної інстанції доходить висновку, що відповідач допустив протиправну бездіяльність як суб`єкт владних повноважень, а тому належним способом захисту прав позивача у спірній ситуації є зобов`язання відповідача повторно розглянути рапорт позивача по суті та прийняти відповідне рішення.

Разом з тим, при реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог.

Таким чином, у вказаній частині позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності відповідача є обґрунтованою, яка підлягає задоволенню.

Відносно позовної вимоги про зобов`язання відповідача задовольнити (погодити) рапорт на звільнення з військової служби позивача від 07.06.2023 року з подальшим клопотанням з відповідного питання перед командиром військової частини НОМЕР_2 щодо здійснення звільнення з військової служби позивача на підставі поданих з рапортом документів, то колегія суддів враховує наступне.

Частиною 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Суд апеляційної інстанції враховує, що при розгляді рапорту позивача від 07.06.2023 про звільнення з військової служби на підставі пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII відповідач не дотримав вимог чинного законодавства, що мало наслідком допущення відповідачем протиправної бездіяльності.

Водночас, як уже було вказано судом вище, при розгляді цього рапорту позивача від 07.06.2023 необхідно керуватись приписами чинного законодавства.

З врахування того, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо не розгляду рапорту позивача від 07.06.2023 про звільнення з військової служби по суті тих підстав для звільнення, які були наведені у рапорті, а саме на підставі пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», тому відповідача слід зобов`язати повторно розглянути по суті відповідний рапорт позивача про звільнення з військової служби на підставі пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Таким чином, у спірних правовідносинах з метою відновлення порушеного права позивача, ефективним та належним способом захисту, є зобов`язання відповідача повторно розглянути по суті рапорт ОСОБА_1 від 07.06.2023 про звільнення з військової служби на підставі пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII (у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дитиною), і за результатами розгляду прийняти рішення відповідно до чинного законодавства.

Отже, вимога позивача про зобов`язання відповідача вчинити певні дії (прийняти певне рішення) підлягає до часткового задоволення.

Одночасно, відповідно до вимог статей 139, 322 ч.4 КАС України, підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого судового збору за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги шляхом стягнення таких витрат в користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Так, зі змісту позовної заяви видно, що позивач заявив вимогу немайнового характеру.

Розмір відповідних судових витрат позивача в суді першої та апеляційної інстанцій підтверджується наявними в матеріалах адміністративної справи квитанціями.

Із врахуванням того, що позовні вимоги підлягають задоволено частково, в користь позивача слід стягнути з відповідача сплачений судовий збір за подання адміністративного позову в сумі 536,80 грн. та за подання апеляційної скарги в сумі 644,16 грн.

З врахуванням наведеного вище, відповідно до приписів статті 317 КАС України, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати і прийняти нову постанову про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 229 ч. 4, 243 ч. 3, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2023 року у справі № 380/13908/23 скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Військова частина НОМЕР_2 про зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду по суті рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби від 07.06.2023 на підставі пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути по суті рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби від 07.06.2023 на підставі пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дитиною), і за результатами розгляду прийняти рішення відповідно до чинного законодавства.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) судові витрати у виді судового збору в частині задоволених позовних вимог в сумі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 коп. сплаченого за подання позову та сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 644 (шістсот сорок чотири) гривні 16 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. П. Нос
судді Р. В. Кухтей
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 15 березня 2024 року.