Справа № 400/9043/23
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2024-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2024 р.м. ОдесаСправа № 400/9043/23

Перша інстанція: суддя Мельник О.М.,

повний текст судового рішення

складено 15.11.2023, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурія О.В.,
судді Вербицької Н.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до ГУ ПФУ в Миколаївській області (далі відповідач-1) та ГУ ПФУ в Житомирській області (далі відповідач-2) в якому просила:

- визнати протиправною відмову у призначенні пенсії на пільгових умовах за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, викладену у рішенні ГУ ПФУ у Миколаївській області від 23.06.2023 року №50;

- зобов`язати ГУ ПФУ у Житомирській області призначити позивачу пенсію на пільгових умовах відповідно до п.2 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України з дня звернення, а саме з 15.06.2023 року, зарахувавши до страхового стажу наступні періоди роботи: з 21.02.1991 року по 14.04.1993 року; з 15.04.1993 року по 25.07.1993 року; з 28.07.1993 року по 07.09.1993 року; з 23.09.1993 року по 30.12.1993 року; з 05.01.1994 року по 22.03.2002 року; період догляду за дитиною ІНФОРМАЦІЯ_1 та період догляду за дитиною ІНФОРМАЦІЯ_2 ; період роботи з березня 2012 року по лютий 2013 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що, звернулась із заявою до ГУ ПФУ про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, оскільки досягла 57 років та має, згідно записів трудової книжки, загальний страховий стаж 29 років. Однак, пенсійним фондом було визнано лише 17 років 1 місяць, пільговий стаж не визначено, та відмовлено у призначенні пенсії через відсутність необхідного стажу роботи на пільгових умовах. Позивач вважає рішення пенсійного фонду протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки пенсійним органом протиправно не зараховано до пільгового стажу періоди роботи на території Російської Федерації, періоди догляду за дітьми та період роботи з березня 2012 року по лютий 2013 року.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 15.11.2023 року позов задоволено повністю.

Дану справу було розглянуто судом першої інстанції у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідачі подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач звернулась із заявою до ГУ ПФУ у Житомирській області про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, відповідно до ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до якої було надано необхідні документи.

Враховуючи принцип екстериторіальності, розгляд заяви та наданих документів щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п.2 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», передано структурному підрозділу ГУ ПФУ в Миколаївській області та відповідно останнім було 23.06.2023 року прийнято оскаржуване рішення №50 про відмову у призначенні пенсії, оскільки стаж позивачки не підтверджений в порядку визначеному законодавством.

Згідно оскаржуваного рішення, страховий стаж позивача становить 17 років 01 місяць 11 днів. За результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу позивача не зараховано періоди, згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 08.02.1991 року:

- роботи на території Російської Федерації з 01.01.1992 року до 14.04.1993 року, з 15.04.1993 року до 25.07.1993 року, з 28.07.1993 року до 07.09.1993 року, з 23.09.1993 року до 30.12.1993 року, з 05.01.1994 року до 22.03.2002 року, оскільки з 01.01.2023 року Російська Федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року. В зв`язку з цим, до страхового стажу зараховуються періоди роботи на території РРФСР по 31.12.1991 року.;

- догляду за дитиною ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки в свідоцтві про народження дитини відсутня відмітка про одержання паспорту та відсутні інші документи, що підтверджують факт догляду непрацюючої матері за дитиною до досягнення нею 3-річного віку;

- догляду за дитиною ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки в реєстрі застрахованих осіб відсутні дані щодо отримання допомоги та сплати страхових внесків;

- роботи протягом березня 2012 року - лютого 2013 року, оскільки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутня інформація про сплату страхових внесків за нарахований дохід.

Таким чином, пільговий стаж позивача не визначено, оскільки відсутня довідка, підтверджуюча пільговий характер роботи, відповідно до п.20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України №637 від 12.08.1993 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відмова у зарахуванні стажу роботи позивача на території РФ у зв`язку із не підтвердженням компетентними органами даної країни сплати внесків до відповідних фондів, є неправомірною і не може бути підставою для відмови в зарахуванні наявного в трудовій книжці стажу роботи позивача, що звужує його законне право на зарахування вказаного періоду до стажу роботи.

Колегія суддів при вирішенні даного спору виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV (далі Закон №1058-IV) якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

За приписами ст.8 Закону №1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з ч.2 ст.24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно ч.4 ст.24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.114 Закону №1058-IV працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Працівникам, які не мають стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону: чоловікам - на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи; жінкам - на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи.

У відповідності до ч.1 ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Також ст.13 Закону №1788-ХІІ визначено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи жінкам.

Відповідно до ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Відповідно до п.1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

У відповідності до абзаців 1, 2 п.20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Таким чином, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. У разі відсутності в трудовій книжці записів про роботу, такий стаж встановлюється на підставі інших документів, уточнюючих довідок, відомостей та інших документів, які містять відомості про періоди роботи.

13.03.1992 року Україна стала учасником Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення (надалі - Угода).

29.11.2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення», згідно з пунктом 1 якої постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 року у м. Москві.

Як було встановлено вище, підставою для відмови у зарахуванні періодів роботи на території РФ до страхового стажу, слугувало те, що з 01.01.2023 року Російська Федерація припинила участь у вказаній Угоді, у зв`язку з чим виплата пенсії громадянам, які проживали/працювали на території Російської Федерації не виплачується.

Однак, колегія суддів вважає, що Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року підлягає врахуванню при зарахуванні спірного стажу роботи позивачки в РФ, оскільки вказана Угода була чинною на момент виникнення спірних правовідносин.

Метою Угоди є взаємне визнання і виконання державами-учасницями зобов`язань «відносно непрацездатних осіб, які набули право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження в СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди». Держави-учасниці цієї Угоди, визнавши відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, взяли на себе зобов`язання щодо захисту їхніх пенсійних прав.

Статтею 1 Угоди закріплено принцип територіальності, згідно з яким пенсійне забезпечення громадян держав-учасників здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають (чинної на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 5 Угоди встановлено, що вона розповсюджує свою дію на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені чи будуть установлені законодавством держав-учасниць угоди.

Згідно з частинами 2 та 3 ст.6 Угоди, для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди. Обчислення пенсій провадиться із заробітку за періоди роботи, які зараховуються у трудовий стаж.

Таким чином, Угодою визначено стаж, який підлягає безумовному врахуванню при призначенні пенсії.

З трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 08.02.1991 року вбачається, що в періоди:

з 21.02.1991 року по 14.04.1993 рік позивач працювала санітаркою у дитячій поліклініці у відділенні лікарні (отделенческая больница ст. Уссурийска ДВ ордена Октябрьской революции (мов. оригіналу)) (Російська Федерація);

з 15.04.1993 року по 25.07.1993 року позивач працювала прибиральницею та укладачем-пакувальником на Уссурійському картонному комбінаті (Російська Федерація);

з 28.07.1993 року по 07.09.1993 року позивач працювала прибиральницею в магазині №1 (ОРС-2 ДВЖД (мов. оригіналу)) (Російська Федерація);

з 23.09.1993 року по 30.12.1993 року позивач працювала прибиральницею на Уссурійському картонному комбінаті (Російська Федерація);

з 05.01.1994 року по 22.03.2002 року позивач працювала слюсарем-електриком 2-го та 3-го розряду по ремонту електрообладнання електромашинного цеху на Уссурійському локомотиворемонтному заводі (Російська Федерація).

Вказана трудова книжка була додана до заяви позивача про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Згідно зі Списком №2 виробництв, робіт професій, посад і показників, затвердженими постановами Кабінету Міністрів України 26.01.1991 року №10, розділ XV пункт «а» позиція 2160000а-1753д «Електротехнічне виробництво і ремонт електротехнічного устаткування», право на пільгову пенсію мають робітники, зайняті на ремонті і обслуговування устаткування та електроустановок, а також на прийманні, бракування, контролі та налагодженні у виробництвах свинцевих і лужних акумуляторів, свинцювання кабелів, емалювання дроту, варінні смол та лаків, просочуванні гальванічних елементів та інше. Зазначена позиція міститься у цьому ж розділі Списку 2 виробництв, робіт професій, посад і показників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №162 від 11.03.1994 року.

При визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовують списки, що були чинні на період роботи.

Таким чином, враховуючи положення вказаної вище Угоди, яка у спірні періоди роботи позивача була чинною та передбачала право на пенсію громадянам держав - учасниць Угоди з врахуванням трудового стажу, набутого на території будь-якої з цих держав, та Україна на той момент була учасником вказаної Угоди, колегія суддів вважає, що стаж набутий позивачем на території РФ підлягає визнанню на території України та повинен бути зарахований до стажу позивача, а стаж набутий у період з 05.01.1994 року по 22.03.2002 року повинен бути зарахований до пільгового стажу.

Також колегія суддів вважає, що за наявності чинних, у період роботи позивача, положень Угоди, що передбачали відповідне право, позивач не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу.

За таких обставин, колегія суддів робить висновок, що дії відповідача щодо відмови у зарахуванні спірних періодів роботи позивача на території РФ є протиправними, а вимоги позивача в цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про зарахування до її страхового стажу періодів догляду за дитиною 13.09.1997 року народження та догляду за дитиною ІНФОРМАЦІЯ_2 , колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції не було надано оцінку вказаній вимозі позивача.

Як вже зазначено вище, з оскаржуваного рішення вбачається, що за результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу позивача не зараховано періоди:

- догляду за дитиною ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки в свідоцтві про народження дитини відсутня відмітка про одержання паспорту та відсутні інші документи, що підтверджують факт догляду непрацюючої матері за дитиною до досягнення нею 3-річного віку;

- догляду за дитиною ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки в реєстрі застрахованих осіб відсутні дані щодо отримання допомоги та сплати страхових внесків.

Однак, в позовній заяві та у відповіді на відзив на позовну заяву позивач не заперечував таким доводам відповідача-1, крім цього позивачем не надано суду будь яких доказів на підтвердження таких заявлених вимог.

Разом з цим, в пенсійній справі позивача, наданої відповідачем-2 до суду, міститься копія анкети-опитування від 15.06.2023 року, яку позивач заповнювала під час звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії, та згідно якої на питання «Чи здійснювали Ви догляд за дитиною/дітьми до 3-х років?» позивач відповіла «Ні».

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про визнання рішення ГУ ПФУ у Миколаївській області від 23.06.2023 року №50 в частині не зарахування до страхового стажу періодів догляду за дітьми та зобов`язання зарахувати до страхового стажу вказані періоди, є необґрунтованими та безпідставними.

Щодо вимоги позивача про зарахування до страхового стажу періоду роботи з березня 2012 року по лютий 2013 року, колегія суддів зазначає наступне.

З трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 08.02.1991 року вбачається, що в період з 08.06.2011 року по 28.11.2013 року позивач працювала на ВАТ «Миропільська паперова фабрика».

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу позивача з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, копію якого надано відповідачем-2 до суду, у вказаний вище період позивач отримувала заробітну плату, однак страхові внески сплачені не були, на що також посилається відповідач-1 у оскаржуваному рішення при відмові у зарахуванні вказаного періоду до страхового стажу позивача.

Страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування найманих працівників та інших осіб, які належать до кола осіб, що підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та зазначені у ст.11 Закону України №1058, сплачуються їх роботодавцями та безпосередньо застрахованими особами.

Така редакція існує після визнання неконституційними змін, внесених пунктом «б» підпункту 10 пункту 35 Розділу 2 Закону України від 28 грудня 2007 року №107-6 визнаних такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року №10-рп/2008.

Механізм обов`язкового пенсійного страхування передбачає відповідні державні гарантії реалізації застрахованими особами своїх пенсійних прав.

Статтею 113 Закону України №1058 передбачено, що держава створює умови для функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування і гарантує дотримання законодавства з метою захисту майнових та інших прав і законних інтересів осіб стосовно здійснення пенсійних виплат.

Згідно ч.1 ст.16 Закону України №1058 застрахована особа має право отримувати від страхувальника підтвердження про сплату страхових внесків, вимагати від страхувальників сплати внесків, у тому числі в судовому порядку тощо.

З цим правом кореспондується обов`язок страхувальника нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески (п.6 ч.2 ст.17 Закону) незалежно від фінансового стану платника (ч.12 ст.20 Закону).

Суд наголошує, що позивач не може нести відповідальність за неналежне виконання своїх обов`язків підприємством, зокрема, щодо несплати страхових внесків підприємством.

Статтею 106 Закону України №1058-IV передбачено, що відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

У відповідності до ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI (далі - Закон №2464-VI) платниками єдиного внеску є, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством.

Згідно із частинами 11 та 12 ст.9 Закону №2464-VI у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

З огляду на положення частин 1 та 2 ст.24 Закону №1058-IV, законодавцем визначено дві обов`язкові умови для включення стажу роботи особи до страхового стажу, а саме:

1) особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню;

2) сплата страхових внесків у сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Як вказано у ч.2 ст.24 Закону №1058-IV, даними, за якими територіальними органами Пенсійного фонду України обчислюється страховий внесок, зокрема й щодо сплати страхових внесків, є дані, що містяться в системі персоніфікованого обліку в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Таким чином, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника, та вказані внески підлягають сплаті незалежно від його фінансового стану.

За загальним правилом, несвоєчасна сплата підприємством страхових внесків, за умови підтвердження роботи особи на такому підприємстві, отримання заробітної плати та утримання з неї єдиного соціального внеску, а також не внесення відомостей по спеціальному стажу не повинна порушувати законні права та інтереси позивача, зокрема, порушувати його право на належне пенсійне забезпечення, оскільки, обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до Пенсійного фонду покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може позбавляти працівників права на зарахування періоду роботи до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі.

Така правова позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 27.03.2018 року у справі №208/6680/16-а, від 24.05.2018 року у справі №490/12392/16-а та від 20.03.2019 року у справі №688/947/17.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при призначенні пенсії позивачу періоду його роботи, що також стосується і періодів роботи позивача на території РФ.

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про зарахування до страхового стажу періоду роботи з 08.06.2011 року по 28.11.2013 року на ВАТ «Миропільська паперова фабрика» підлягають задоволенню.

Разом з цим колегія суддів не вважає за можливе зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію на пільгових умовах відповідно до п.2 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України з дня звернення, а саме з 15.06.2023 року, з огляду на наступне.

Так, прийняття рішення про призначення пенсії є дискреційним повноваженням та обов`язком органів Пенсійного фонду, та ураховуючи ту обставину, що відповідач відмовив у задоволенні заяви позивача лише через неврахування періодів проживання на відповідній території та через неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, не розглядав наявність/відсутність інших підстав для призначення пенсії позивачу зі зниженням пенсійного віку, визначення пільгового стажу, суд позбавлений можливості встановити чи виконав позивач всі приписи законодавства для прийняття вказаного рішення.

Реалізація суб`єктами публічної адміністрації своїх повноважень, які є законодавчо визначеними, що випливає з положень частини другої статті 19 Конституції України, здійснюється в межах відповідної законної дискреції.

У свою чергу, під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.

Обмежуючим фактором для рішень представників влади згідно з визначенням владних дискреційних повноважень є закон і справедливість.

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим у ч.2 ст.2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Наведене повністю відповідає змісту ст.245 КАС України, частиною 4 якої визначене, що у випадку, визначеному п.4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Тобто, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Вище судом було зазначено про невідповідність дій відповідача закону при визначенні двох з підстав, покладених в основу спірного рішення.

З матеріалів справи встановлено, що розгляд заяви та винесення рішення за заявою позивача здійснювало ГУ ПФУ в Миколаївській області, яке було визначено за принципом екстериторіальності відповідно до п.4.2 Порядку №22-1.

За таких обставин, зобов`язання ГУ ПФУ в Миколаївській області призначити пенсію за віком на пільгових умовах з включенням спірного стажу, як до страхового так і до пільгового стажу, буде втручанням у дискреційні повноваження пенсійного органу.

Проте, з огляду на неналежне виконання визначеним пенсійним фондом його повноважень щодо розгляду заяви позивача, що призвело до порушення його прав, колегія суддів доходить висновку, що достатнім та ефективним способом судового захисту прав позивача буде зобов`язати ГУ ПФУ в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.06.2023 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, з урахуванням вищевикладеної позиції суду, викладеної у постанові.

Відповідно до ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи все наведене, рішення суду першої інстанції, є таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його необхідно скасувати та прийняти та прийняти нову постанову про часткове задоволення позовних вимог у спосіб, що вказаний апеляційним судом вище.

За таких обставин, апеляційні скарги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа

Керуючись ст.139, ст.311, ст.315, ст.317, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2023 року скасувати, прийняти по справі нову постаново про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області від 23 червня 2023 року №50 про відмову у призначенні пенсії на пільгових умовах ОСОБА_1 за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15 червня 2023 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, з урахуванням позиції суду, викладеної у постанові.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул.Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54008, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , і.п.н НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач К.В. Кравченко
Судді О.В. Джабурія Н.В. Вербицька