Справа № 560/19919/23
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2024-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/19919/23

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Драновський Я.В.

Суддя-доповідач - Капустинський М.М.

14 березня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Ватаманюка Р.В. Сапальової Т.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 03 січня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про визнання бездіяльності протиправною,

В С Т А Н О В И В :

у листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернуся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Пенсійного фонду України, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає, яка полягає у ненаданні відповіді на звернення позивача від 31.07.2023 у встановлений законом строк;

- стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 31.07.2023 звернувся до відповідача з скаргою про бездіяльність працівників пенсійного органу. Запит відповідач отримав 01.08.2023, однак відповіді не надав. Позивач вважає таку бездіяльність протиправною, тому звернувся до суду.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 03 січня 2023 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Пенсійного фонду України щодо ненадання ОСОБА_1 відповіді на скаргу від 31.07.2023.

Зобов`язано Пенсійний фонд України надати ОСОБА_1 відповідь на скаргу від 31.07.2023, вживши заходи, необхідні для належного інформування заявника про прийняте рішення.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Пенсійного фонду України.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з цим позовом.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що у відповідності до ст. 5 КАС України, адміністративний суд при вирішенні адміністративної справи має право зокрема, на стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Вважає, що протиправною бездіяльністю, відповідача позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у фізичних та емоційних стражданнях, які виникли у мене у зв`язку з тим, що був порушений нормальний, звичний для мене та моєї сім`ї плин мого життя, я отримав значний стрес. Понад чотири місяці (з травня по вересень) позивач та його родина не отримували кошти, які належать гам згідно законодавства. Я змушений був прикладати додаткових зусиль для поновлення моїх порушених прав. Стан здоров`я у зв`язку з цим у мене погіршився.

Вказує, що сумою, яка б відповідала адекватній компенсації, понесених мною моральних страждань є 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень, які мають бути стягнуті з відповідача.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягай негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України). До такого висновку дійшов зокрема КАС ВС у рішенні від 27.11.2019 р. у справі 750/6330/17.

22 лютого 2023 року на адресу Сьомого апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання від ОСОБА_1 про розгляд позову з викликом і повідомленням сторін.

Колегія суддів розглядаючи подане клопотання зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), а тому суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Таким чином подане клопотання задоволенню не підлягає.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, що 31.07.2023 ОСОБА_1 звернувся до Пенсійного фонду України з скаргою про бездіяльність працівників пенсійного органу.

Як видно з інформації офіційного сервісу відстеження НОВА ПОШТА, скарга була отримана відповідачем 01.08.2023.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для їх часткового задоволення.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Преамбулою Закону України "Про звернення громадян" від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВП (далі Закон №393/96-ВП) визначено, що цей Закон регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Відповідно до ст.1 Закону №393/96-ВП громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб (ст. 3 Закону України "Про звернення громадян").

Згідно зі ст.4 Закону №393/96-ВП до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Згідно з нормами ст. 15 Закону України "Про звернення громадян", органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Приписами ст. 18 Закону України "Про звернення громадян", встановлено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право, серед іншого, одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.

Відповідно до положень ст. 19 Закону України "Про звернення громадян", органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги.

Згідно зі ст. 20 Закону України "Про звернення громадян", звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Враховуючи зазначене вище колегія суддів зауважує, що сама по собі наявність оформленої документально відповіді на скаргу не є підтвердженням належного виконання суб`єктом владних повноважень обов`язку відреагувати на таку скаргу. Це означає, що суб`єкт владних повноважень повинен не лише оформити відповідь на скаргу у письмовому вигляді та протягом встановленого строку, але і вчинити усі необхідні дії з метою своєчасного інформування заявника про надання йому такої відповіді. У випадку ж виникнення спору з приводу надання або ненадання відповіді на скаргу, суб`єкт владних повноважень повинен довести факт надсилання такої відповіді.

Так, Законом №393/96-ВР чітко не передбачені вимоги до форми поштового відправлення, яка повинна бути використана розпорядником інформації для зворотного зв`язку з запитувачем інформації (простий, рекомендований лист, з повідомленням про вручення, з оголошеною цінністю тощо).

Так, у матеріалах справи міститься надана відповідачем копія відповіді від 30.08.2023 №32729-34001/К-03/8-2800/23, яка, зі слів відповідача, була надіслана заявникові простим листом на адресу місця проживання позивача. Як доказ надсилання позивачу цієї відповіді відповідач надав копію витягу з Реєстру відправлених листів №187-Г від 31.08.2023.

Відповідно до положень статті 1 Закону України "Про поштовий зв`язок" від 03.11.2022 №4353, просте поштове відправлення - листи, поштові картки, які приймаються для пересилання без видачі розрахункового документа та доставляються/вручаються без розписки.

Згідно з нормами п.54 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку" №270 від 05.03.2009 про прийняття для пересилання згрупованих поштових відправлень, поштових переказів відправнику може видаватися один розрахунковий документ на один список з одним примірником списку.

У разі надання послуг поштового зв`язку суб`єктам господарювання та державним органам без статусу юридичної особи в місцях, де операції з розрахунків здійснюються тільки у безготівковій формі, реєстратори розрахункових операцій та розрахункові книжки не застосовуються, відправникові передається тільки один примірник списку в паперовій або в електронній формі із зазначенням прізвища працівника, який здійснював приймання, а також дати і місця надання послуги.

Таким чином, у даному випадку доказами направлення позивачу поштової кореспонденції можуть слугувати касовий чек, розрахункова квитанція або відбиток календарного штемпелю поштового відділення з датою на списку згрупованих простих відправлень, що пересилаються в межах України.

Поряд з цим з цим встановлено, що відповідь на скаргу позивача зареєстрована відповідачем за вихідним номером №32729-34001/К-03/8-2800/23, однак суду не надано витяг з журналу обліку/реєстрації вихідної (відправленої) кореспонденції.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність відповідачем факту надання та направлення позивачу відповіді на скаргу від 31.07.2023, оскільки у представленому суду витязі з реєстру відправлених листів, який є внутрішнім документом відповідача, відсутні найменування об`єкта поштового зв`язку та відбиток календарного штемпелю поштового відділення, до якого був поданий вказаний список, а також відсутня будь-яка ідентифікуюча інформація стосовно звернення, на яке надається відповідь, та стосовно відповіді на скаргу.

Враховуючи зазначене вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ефективним способом захисту порушеного права є зобов`язання відповідача надати позивачу відповідь на його скаргу від 31.07.2023, вживши необхідні заходи для своєчасного інформування заявника про прийняте рішення.

Переглядаючи правомірність прийнятого судом першої інстанції рішення щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, колегія суддів зазначає таке.

Статтею 56 Конституції України регламентовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з положеннями частин 1, 2 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Під час вирішення спору про відшкодування моральної шкоди має бути з`ясована наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, необхідно з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Однак, адміністративної справи не містять доказів, які свідчили б про душевні страждання позивача та підтвердження причинного зв`язку між протиправними діями відповідача і завданням позивачеві від цього моральної шкоди.

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Із зазначеного слідує, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Так, згідно зі ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст.ст. 73, 74 КАС України надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Так, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинили моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.

Так, судом першої інстанції встановлено протиправною бездіяльність Пенсійного фонду України що виразилася у ненаданні ОСОБА_1 відповіді на скаргу від 31.07.2023.

В обґрунтування позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди у заявленому розмірі, позивач зазначає, що відповідачем понад 2,5 місяці не було прийнятого жодного рішення щодо заяви позивача.

Колегія суддів звертає увагу на те, що для відшкодування моральної шкоди обов`язковим є наявність розміру такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14, від 20.02.2018 року у справі №818/1394/17.

У своїх постановах Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, експертні висновки тощо.

Безспірно, порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають психологічне напруження, розчарування та незручності, негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, вагомості наслідків.

Саме тому, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Проте, із встановлених по справі обставин вбачається, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом, не розкрив суті негативного впливу протиправних дій відповідача на його душевний та психічний стан та інших втрат немайнового характеру.

Колегія суддів вважає, що позивач не довів обґрунтованість моральної шкоди, позивач не відзначив жодних критеріїв, які він враховував при визначенні причинно-наслідкового взаємозв`язку наслідків, що настали з діями відповідача та не вказав конкретних обставин, які мають значення для вирішення питання щодо обґрунтованості заявленої вимоги про стягнення моральної шкоди.

Сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати безспірною підставою для стягнення моральної шкоди

Враховуючи те, що позивачем не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам закону рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 03 січня 2024 року відповідає.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Згідно зі ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судовий збір розподілу не підлягає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 03 січня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Ватаманюк Р.В. Сапальова Т.В.