Справа № 947/897/24
Суддя: Луняченко В. О.
Дата ухвалення: 2024-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 947/897/24
Провадження № 2-а/947/56/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2024 року

Київський районний суд м. Одеси в складі головуючого судді Луняченка В.О.

за участю секретаря Макаренко Г.В.,

представника УПП в Одеській області ДПП Рудика В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за позовом ОСОБА_1 до командира 2 взводу 4 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції у м. Одесі Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Бобок Маріанни Іванівни, Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, -

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду м. Одеси 05.01.2024 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови серії ЕНА №1127768 від 19.12.2023 року, яка винесена командира 2 взводу 4 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції у м. Одесі Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Бобок М.І. про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч.4 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу 20 400 гривень, а також закриття провадження в адміністративній справі щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності по ч.4 ст. 126 КУпАП, по обставинам 19.12.2023 року, у звязку із відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, і стягнення судових витрат у вигляді сплаченого, при зверненні до суду, судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.12.2023 року позивач керував електровелосипедом з потужністю електромотору 500 Вт, який, відповідно до вимог Правил дорожнього руху України, вказаний транспортний засіб не відноситься до категорії механічних транспортних засобів, для користування таким транспортним засобом немає вимог щодо обовязкової наявності у водія відповідних прав водія, а тому в його діях відсутній склад амністративного правопорушення.

Представник відповідача Департаменту патрульної поліції наддавши письмовий відзив та у судовому засіданні наполягав на тому, що діючим законодавством України передбачено обовязквоість отримання прав категорії «А1» для водієв елетроскутерів , до яких відноситься і електровелосипед, а тому в діях відповідача наявний склад адміністративного правопорушення.

Як встановлено судом командиром 2 взводу 4 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції у м. Одесі Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Бобок М.І. 19.12.2023 о 22:16 годин у м. Одесі, на вулиці Фонтанська дорога біля будинку №22, було затримано ОСОБА_1 який керував двоколісним велосипедом який облаштований електродвигуном потужністю 500 кв, «Fada», будучи позбавленим права керування на 3 роки Київським районним судом м. Одеси 21.12.2022 по справі №947/2701/22 , та винесла відносно водія постанову серії ЕНА №1127768 про притягнення до адміністративної відповідальності по ч. 4 ст. 126 КУпАП за порушення п.2.1а Правил дорожнього руху України.

Відповідно до ст. 8 Основного Закону Україна є правовою державою, де визнається і діє принцип верховенства права. Згідно з положеннями ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Ст. 7 Кодексу України про адміністративне правопорушення (далі КУпАП) передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. При цьому, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законів.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року N 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, поширено ЄСПЛ й на провадження у справах про адміністративні правопорушення, оскільки «кримінальним обвинуваченням» у розумінні Конвенції слід розглядати й справу про адміністративне правопорушення (справа «Лучанінова проти України» (рішення від 09.06.2011 р., заява № 16347/02).

Таким чином судом визнається обов`язкова відповідність судового процесу у справах про притягнення особи до адміністративної відповідальності таким засадам, як верховенство права, законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, безпосередність дослідження доказів.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, у справах «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002, неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпций.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпций щодо фактів.

Для того, щоб особа була притягнута до адміністративної відповідальності, необхідно довести наявність в її діях (бездіяльності) складу та події адміністративного правопорушення.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.

Отже в силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Законодавством України визначено широке поняття транспортного засобу та більш вузьке ( спеціальне ) поняття механічного транспортного засобу.

Так частиною першою статті 126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка") у вигляді накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Частина четверта статті 126 КУпАП визначає склад адміністративного правопорушення за керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами.

Закон України « Про дорожній рух»( далі Закон) регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).

Згідно статті 14 вказаного Закону учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.

До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин.

Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Таким чином Кодексом України про адміністративні правопорушення та Законом України визначені обов`язки водіїв будь-яких транспортних засобів.

Водночас єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 ( далі Правила)..

Відповідно до п. 1.1 Правил дорожнього руху ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Пунктом 1.3 вказаних Правил закріплено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Пунктом 1.10 Правил визначено, що терміни, що наведені у цих Правилах, мають таке значення ( зокрема) :

- транспортний засіб - пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів;

- механічний транспортний засіб - транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт.

Частиною другою Правил визначені обовязкі і права водіїв механічних транспортних засобів , в тому числі у п. 2.1.а. Правил врегульовано, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Таким чином незважаючи на те, що до суб`єкта правопорушення визначеного ст. 126 КУпАП законодавець визначив водіїв всіх транспортних засобів, відповідне зобовязання мати при собі права водія згідно п. 2.1 Правил покладено лише на водіїв механічних транспортних засобів.

У постанові серії ЕНА №1127768 інспектором було встановлено, що водій здійснив порушення саме п. 2.1.а Правил дорожнього руху, яке відноситься до обовязків водіїв механічних транспортних засобів.

Суд погоджується із позицією представника відповідача про те, що до складу адміністративного правопорушення визначеного ч.4 ст. 126 КУпАП видносяться дії водіїв транспортних засобів а не лише водіїв механічних транспортних засобів, водночас Правилами дорожнього руху порушенням вимог Правил врешульовано лише відностно водіїв механічних транспортних засобів що приводить до суперечливості при визначенності складу адміністративного правопорушення.

Досліджуючи поняття «якість закону» як складову принципу верховенства права та гарантію застосування судом найбільш сприятливого для особи тлумачення закону, передусім слід зазначити, що відповідно до частини другої статті 3 Конституції України головним обов`язком держави є утвердження та забезпечення прав і свобод людини; забезпечення прав і свобод, крім усього іншого, потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (Рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004).

Конституційний принцип верховенства права знайшов своє закріплення та був деталізований у статтях 2, 6 та 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), які передбачають, що однією з основних засад (принципів) адміністративного судочинства є верховенство права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права; суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує його з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини ( далі ЄСПЛ).

Так, ЄСПЛ у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06, п. 50?56) зазначив, зокрема, що верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції; відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення…, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

Так само уніфіковано ЄСПЛ інтерпретував «якість законодавства» і в іншому своєму рішенні, а саме, у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05, п. 51; державні органи неправомірно зобов`язали заявника сплатити податок) «… якість законодавства … доступне для зацікавлених осіб, чітке і передбачуване у застосуванні»; відсутність необхідної передбачуваності та чіткості національного законодавства з важливого питання, що призводило до його суперечливого тлумачення судом, стала причиною порушення вимог положень Конвенції щодо «якості закону».

Зокрема, у рішенні ЄСПЛ у справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» (заява № 77703/01, п. 115) зазначено, що в світлі положень Конвенції, втручання може бути виправданим, якщо воно «встановлено законом» та здійснено «згідно із законом», оскільки оскаржувані заходи повинні не тільки мати законодавче підґрунтя, а й передбачатися якісним законом, який має бути достатньо доступним та передбачуваним щодо наслідків його застосування, тобто бути сформульованим у спосіб, який дає змогу кожній особі, у разі потреби, за допомогою відповідної консультації регулювати свою поведінку (рішення у справах Larissis and Others v. Greece, заява № 23372/94, п. 40; Metropolitan Church of Bessarabia, заява № 45701/99 п. 109).

Крім цього, Європейським судом з прав людини, який у своєму рішенні у справі «Корецький та інші проти України» (заява № 40269/02, п.46) зазначив, що навіть припускаючи, що положення закону було вірно розтлумачено судами та дане втручання базувалося на формальній підставі, закріпленій в національному законодавстві, Суд нагадує, що вислів «передбачений законом» у другому пункті статті 11 Конвенції не тільки вимагає, щоб дія, яка оскаржується, була передбачена національним законодавством, але також містить вимогу щодо якості закону).

На обов`язковості такої вимоги до закону, що дає змогу стверджувати про його можливість застосування, як передбачуваність та обґрунтованість, акцентовано увагу також в ухвалі про прийнятність заяви № 43464/18 від 09 червня 2019 року у справі «Молдавська Катерина Макарівна проти України», в якій заявниця скаржилася на порушення Верховним Судом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо незаконного обмеження доступу до суду касаційної інстанції в частині обов`язкового представництва адвокатом. У цій ухвалі міститься наступний висновок: «Суд враховує те, що процесуальний закон, який застосований у цій справі, не містить жодного положення, яке могло би ввести в оману заявника щодо його чинності та релевантності до відповідних правовідносин».

У даному випадку суд враховує, що обовязкі для водія про необхідність мати при собі права визначені у Правилах дорожнього руху лише у контексті вимог до водія лише механічного транспортного засобу, при цьому саме Правила дорожнього руху в Україні є такими що встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, і складоми адміністративного правопрушення у сфері дорожнього руху є саме обовязковість встановлення інспектором на місці наявність порушення водієм Правил дорожнього руху , що повинно бути зазначено у постанові.

Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 листопада 2015 року за N 1395 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року, N 1408/27853 у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Так, адміністративне правопорушення - це вчинок, який має форму або дії, або бездіяльності. Проте щоб вчинок можна було кваліфікувати як адміністративне правопорушення, він повинен мати сукупність юридичних ознак, що визначають склад правопорушення. Наявність усіх ознак правопорушення є єдиною підставою для притягнення правопорушника до відповідальності. Якщо відсутня хоча б одна з ознак правопорушення, особа не може бути притягнута до відповідальності (Постанова Верховного Суду від 19.02.2020 р. у справі № 204/8036/16-а ).

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку що ОСОБА_1 , який керував велосипедом з наявним на ньому електричним двігуном потужністю 0,5 кВт, не є суб`єктом адміністративного правопорушення передбаченого частиною четвертою ст. 126 КУпАП, оскільки адміністративну відповідальність за порушення пп. «а» п. 2.1 Правил дорожнього руху України може нести виключно водій механічного транспортного засобу, яким вказаний електровелосипед не є.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності складу адміністративного правопорушення.

У відповідності до частини третьої статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Керуючись ст. ст. 241-243,245,246,250,295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до командира 2 взводу 4 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції у м. Одесі Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Бобок Маріанни Іванівни ( місцезнаходження: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 5 ), Департаменту патрульної поліції (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Федора Ернста, 3 ) про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову серії ЕНА №1127768 від 19.12.2023 року, яка винесена командира 2 взводу 4 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції у м. Одесі Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Бобок М.І. про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч.4 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу 20 400 гривень.

Закрити провадження в адміністративній справі щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності по ч.4 ст. 126 КУпАП, по обставинам 19.12.2023 року, у звязку із відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Стягнути з Департаменту патрульної поліції ( ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 1 073,60 грн.

Повний текст рішення буде складено протягом п`яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини.

Рішення може бути оскаржено, шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги, протягом десяти днів з дня складення повного рішення.

Повне судове рішення складено 18.03.2024.

Суддя Луняченко В. О.