Справа № 380/520/24
Суддя: Кухар Наталія Андріївна
Дата ухвалення: 2024-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 березня 2024 рокусправа №380/520/24
Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Кухар Н.А.,

секретар судового засідання Малісевич М.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача Зарічного І.Я.

представника відповідача Маценко О.О.

третіх осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області, за участі третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення -

в с т а н о в и в:

До Львівського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) з позовом до Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області (80400, Львівська область, м. Кам`янка-Бузька, вул. Шевченка, 2; ) в якому просить суд:

- визнати поважними причини пропуску строку для оскарження та поновити строк для оскарження рішення;

- визнати протиправним та скасувати рішення Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області №15 від 16 березня 2023 року;

- судові витрати покласти на Відповідача.

Ухвалою від 15.01.2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі та залучено до участі у справі третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Протокольною ухвалою від 20.02.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є власником земельної ділянки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 . Після набуття права власності на земельну ділянку та житловий будинок позивачу стало відомо, що 16 березня 2023 відповідачем було прийнято оскаржуване рішення, ознайомившись з яким, позивач дізналась, що автомобільна дорога, яка планується будуватись буде проходити через її земельну ділянку та господарські будівлі. Вважає, що таке рішення є незаконним, позбавляє позивачку права власності на земельну ділянку.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач проти позовних вимог заперечує повністю. Зазначив, що рішення Кам`янка-Бузької міської ради від 16.03.2023 №15 «Про надання дозволу на розроблення детального плану території для будівництва автомобільної дороги загального користування місцевого значення в районі вул. Лесі Українки в м.Кам`янка-Бузька» було прийняте у відповідності до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Враховуючи норму Закону про те, що детальний план території деталізує положення генерального плану населеного пункту або комплексного плану та визначає планувальну організацію і розвиток частини території населеного пункту або території за його межами без зміни функціонального призначення цієї території, детальний план був розроблений на основі генерального плану території міста Кам`янка-Бузька від 1982 року, який є чинним на даний момент, а також на якому передбачено на даній території (яка окреслена в позовній заяві) дорогу загального користування. Отож, з даного твердження можна зробити висновок про те, що основа рішення Кам`янка-Бузької міської ради щодо будівництва на даній території автомобільної дороги була закладена генеральним планом міста ще 1982 року і аж ніяк не є новітнім моментом. Саме тому, проводячи будівництво будинку на даній ділянці, позивачка була ознайомлена та свідома того, що на даній території буде прокладено автомобільну дорогу, але на момент будівництва не врахувала того факту, не врахувала моменту суспільної необхідності проїзної дороги біля кожного будинку в місті. Саме тому на даний час і виникла проблема, на яку вчасно не відреагували та допустили помилки під час надання дозволів на розробку тих чи інших документів, що слугувало надалі оформленню права приватної власності на території, яка в генеральному плані міста була закладена під будівництво автомобільної дороги загального користування місцевого значення. Законодавством України передбачена чітка процедура вилучення земельної ділянки (земельної ділянки з об`єктами, що на ній розташовані) для потреб суспільної необхідності, а саме в даному випадку передбаченого будівництва автомобільної дороги.

Представником позивача подано до суду відповідь на відзив, у якому зазначив, що відповідач не надав жодних доказів ознайомлення позивачки з генеральним планом міста, будинок позивачки та господарські будівлі побудовані до 1985 року, при приватизації земельних ділянок у генеральному плані були відсутні відомості про наявність дороги.

Третя особа ОСОБА_2 подала до суду письмові пояснення, зазначила, що право власності є непорушним, примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється в судовому порядку, актуальність генплану втрачена з часу прийняття рішень про приватизацію земельних ділянок, відстань між будинками є недостатньою для дороги.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали повністю з підстав викладених у позовній заяві та запереченні на відзив, просять позов задовольнити.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечив повністю з підстав наведених у відзиві, просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Треті особи без самостійних вимог на стороні позивача просили позов задоволити.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, третіх осіб, дослідивши письмові докази у справі, суд встановив наступне.

Рішенням Кам`янка-Бузької міської ради від 16.03.2023 №15 «Про надання дозволу на розроблення детального плану території для будівництва автомобільної дороги загального користування місцевого значення в районі вул. Лесі Українки в м.Кам`янка-Бузька» вирішено:

1. Дати дозвіл виконкому міської ради на розробку проекту детального плану території для будівництва автомобільної дороги загального користування місцевого значення в районі вул. Л. Українки в м. Кам`янка-Бузька.

2. Визначити виконком міської ради замовником містобудівної документації зазначеної в п.1 цього рішення.

3. Фінансування робіт по розробленню детального плану території здійснити за кошти Кам`янка-Бузької міської ради та інших джерел не заборонених законодавством.

4. Після розроблення та проведення громадських слухань подати зазначений детальний плат на затвердження сесії Кам`янка-Бузької міської ради.

5. Контроль за виконанням даного рішення доручити постійній депутатській комісії з питань регулювання земельних відносин, архітектури та містобудування, охорони навколишнього середовища, фермерства та АПК.

Підставою для винесення такого рішення став протокол постійної депутатської комісії з питань регулювання земельних відносин, архітектури та містобудування, охорони навколишнього середовища, фермерства та АПК від 07.03.2023, у якому враховуючи скарги жителів вул. Л. Українки щодо обмеження доїзду до приватних будинків, дано дозвіл виконкому міської ради на розробку проекту детального плану території для будівництва автомобільної дороги загального користування місцевого значення в районі вул. Л. Українки в м.Кам`янка-Бузька.

Позивач вважає рішення Кам`янка-Бузької міської ради від 16.03.2023 №15 протиправним, таким, що порушує її право власності та оскаржила його до суду. Судом встановлено, що позивач дізналась про оскаржуване рішення після набуття права власності 13 вересня 2023, а отже строк звернення до суду не пропущений.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування відповідно до Конституції України визначає, згідно преамбули, Закон України Про місцеве самоврядування від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пп. 6 п. а частини 1 ст. 31 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить підготовка і подання на затвердження ради відповідних місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови населених пунктів, іншої містобудівної документації.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності встановлює Закон України Про регулювання містобудівної діяльності, який спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Положенням статті 1 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності визначено, що детальний план території - одночасно містобудівна документація на місцевому рівні та землевпорядна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території.

Згідно із частиною першою статті 16 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження комплексних планів просторового розвитку територій територіальних громад, генеральних планів населених пунктів і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них. Містобудівна документація на місцевому рівні розробляється з урахуванням відомостей Державного земельного кадастру на актуалізованій картографічній основі у цифровій формі в державній системі координат у формі електронних документів, що містять базові і тематичні геопросторові дані.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності детальний план території деталізує положення генерального плану населеного пункту або комплексного плану та визначає планувальну організацію і розвиток частини території населеного пункту або території за його межами без зміни функціонального призначення цієї території. Детальний план території розробляється з урахуванням обмежень у використанні земель, у тому числі обмежень використання приаеродромної території, встановлених відповідно до Повітряного кодексу України.

Детальний план території розробляється за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради з метою визначення планувальної організації, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території, призначених для комплексної забудови чи реконструкції, та підлягає стратегічній екологічній оцінці.

Детальні плани територій одночасно з їх затвердженням стають невід`ємними складовими генерального плану населеного пункту та/або комплексного плану.

Отже, метою розроблення детального плану території є визначення планувальної організації і функціонального призначення, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території населеного пункту, призначених для комплексної забудови чи реконструкції.

В межах населеного пункту детальний план визначає планувальну організацію і розвиток частини території.

Рішення про розроблення детального плану певної території одночасно є рішенням про комплексну забудову цієї території.

Положенням статті 21 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності визначено, що громадському обговоренню підлягають розроблені в установленому законодавством порядку проекти містобудівної документації на місцевому рівні.

Замовники містобудівної документації зобов`язані забезпечити:

1) оприлюднення прийнятих рішень щодо розроблення містобудівної документації на місцевому рівні з прогнозованими правовими, економічними наслідками та наслідками для довкілля, у тому числі для здоров`я населення;

2) оприлюднення проектів містобудівної документації на місцевому рівні, пояснювальної записки, розділу "Охорона навколишнього природного середовища" або звіту про стратегічну екологічну оцінку на своїх офіційних веб-сайтах, а також вільний доступ до такої інформації громадськості;

3) реєстрацію, розгляд та врахування пропозицій громадськості до проектів містобудівної документації на місцевому рівні;

4) проведення громадських слухань щодо проектів містобудівної документації на місцевому рівні;

5) узгодження спірних питань між громадськістю і замовниками містобудівної документації на місцевому рівні через погоджувальну комісію;

6) оприлюднення результатів розгляду пропозицій громадськості до проектів містобудівної документації на місцевому рівні.

4. Оприлюднення прийнятих рішень щодо розроблення містобудівної документації на місцевому рівні, проектів містобудівної документації на місцевому рівні є підставою для подання пропозицій громадськості замовнику містобудівної документації.

5. Пропозиції громадськості подаються у строк, визначений для проведення процедури громадського обговорення, який не може становити менш як 30 днів з дня оприлюднення проекту містобудівної документації на місцевому рівні.

7. Для розгляду спірних питань, що виникають у процесі громадського обговорення, може утворюватися погоджувальна комісія.

8. Оприлюднення результатів розгляду пропозицій громадськості до проектів містобудівної документації на місцевому рівні здійснюється у двотижневий строк з дня їх прийняття шляхом опублікування в медіа, що поширюються на відповідній території, а також розміщення таких рішень на офіційних веб-сайтах замовників містобудівної документації.

Судом встановлено, що детальний план території станом на день розгляду справи не затверджений.

Конституцією України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території (ч. 1 ст. 144).

На основі цього положення Конституції України в Законі України Про місцеве самоврядування в Україні визначено, що у формі рішень приймаються нормативні та інші акти.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти (Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009).

Актами нормативно-правового характеру є локальні документи, які встановлюють, змінюють чи скасовують обов`язкові для виконання на певній території правила поведінки. Такі акти не стосуються якогось одного суб`єкта правовідносин і розраховані на багаторазове застосування.

Ненормативними актами є індивідуально-правові акти, які є юридичними фактами, на підставі яких у фізичних осіб та юридичних осіб приватного права виникають, змінюються або припиняються конкретні права та обов`язки. Такі акти стосуються конкретних суб`єктів правовідносин (фізичних осіб та/чи юридичних осіб приватного права) і розраховані на одноразове застосування.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення не є актом нормативно-правового характеру, а є індивідуально-правовим актом і є лише одним із етапів розроблення детального плану території.

Предметом доказування відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. ч. 2, 6 ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Як розтлумачено Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 248-2 Цивільного процесуального кодексу України (справа щодо права на оскарження в суді неправомірних дій посадової особи) від 25 листопада 1997 року N 6-зп, "Частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді".

При цьому, як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 14 грудня 2011 року N 19-рп/2011 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 55 Конституції України, ч. 2 ст. 2, п. 2 ч. 3 ст. 17 КАС України, ч. 3 ст. 110, ч. 2 ст. 236 Кримінально-процесуального кодексу України та конституційним поданням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо офіційного тлумачення положень ст. ст. 97, 110, 234, 236 Кримінально-процесуального кодексу України, ст. ст. 3, 4, 17 КАС України в аспекті ст. 55 Конституції України (справа про оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочини), права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване ст. 55 Конституції України та конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Вище викладені норми не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно тільки тому, що заявники вважають, що начебто певні обставини впливають на їх правове становище. До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 15 грудня 2015 року у справі №800/206/15 та Вищий адміністративний суд України у постанові від 21 січня 2016 року у справі №К/800/38720/15.

Поряд з цим, предметом захисту в адміністративному судочинстві є саме порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, їхніх посадових чи службових осіб права та інтереси осіб, тобто суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 26 березня 2013 року у справі N 21-438а12.

Крім того, як зазначено Верховним Судом України у постанові від 10 квітня 2012 року у справі N 21-1115во10, із аналізу положень ч. 1 ст. 2 та ст. 17 КАС України суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені ним рішенням.

Тобто, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, та це право, свобода або інтерес порушені відповідачем. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.

Відповідно до позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 24.01.2017 № 21-3309а16, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

На переконання суду, у даній справі оскаржуване рішення жодним чином не порушує прав позивача, оскільки таке є одним із етапів розроблення детального плану території і не стосується індивідуально виражених прав чи інтересів позивача, на підставі такого рішення не видаються містобудівні умови та обмеження чи дозволи на будівництво тощо.

Водночас доводи позивача про порушення її права власності можуть вирішуватися відповідачем при затвердженні детального плану території.

Згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України, перевірив дії та рішення відповідача чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом встановлено, що відповідні положення відповідачем дотримані, відтак позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.139 КАС України судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 257- 262 КАС України, суд

В и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області,за участі третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити повністю.

Судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду.

Повний текст ухвали виготовлено та підписано 14.03.2024 року.

СуддяКухар Наталія Андріївна