Справа № 380/1609/24
Суддя: Ланкевич Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2024-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/1609/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2024 року

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ланкевича А.З., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася з позовною заявою, в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про відмову у проведенні перерахунку пенсії від 22.11.2023 року №39;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити позивачеві пенсію за вислугу років відповідно до вимог пункту «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 16.11.2023 року.

Ухвалою судді від 25.01.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; на підставі п.2 ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Посилається на те, що перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України від 09.07.2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-ІV). Зазначила, що 16.11.2023 року звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про перехід з пенсії по інвалідності на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» ст.55 Закону України від 05.11.1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788-XII). Однак рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 22.11.2023 року №39 відмовлено у такому переході, мотивуючи тим, що у позивача відсутній спеціальний стаж роботи, передбачений п.2-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-ІV. Вказано, що спеціальний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років станом на 11.10.2017 року становить 26 років 1 місяць 28 днів при необхідних 26 років 6 місяців. Позивач не погоджується з оскаржуваним рішенням та вважає, що пільговий стаж має обраховуватись станом на час звернення із заявою на призначення пенсії, а не станом на 11.10.2017 року, як зазначено в п.2-1 та п.16 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-ІV. Вважаючи у зв`язку із цим свої конституційні права та гарантії на належний соціальний захист порушеними та такими, що потребують захисту, позивач звернулася до суду з даним позовом. Просить позов задовольнити повністю.

У встановлений судом строк від відповідача, Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, надійшов відзив на позовну заяву, в якому посилається на те, що за результатами розгляду заяви позивача відповідачем прийнято рішення від 22.11.2023 року №39 про відмову в переході з пенсії по інвалідності, призначеної згідно із Законом №1058-ІV, на пенсію за вислугу років відповідно до Закону №1788-XII. Вказав, що до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, зараховано усі періоди згідно записів трудової книжки позивача. Зокрема, спеціальний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років станом на 11.10.2017 року становить 26 років 1 місяць 28 днів, а має бути 26 років 6 місяців. За таких обставин, з огляду на відсутність необхідного пільгового стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років на підставі пункту «е» ст.55 Закону №1788-XII, прийнято рішення про відмову у перерахунку пенсії позивачеві. Просить відмовити у задоволенні позову повністю.

Від відповідача, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, надійшов відзив на позовну заяву, в якому посилається на відсутність законних підстав для призначення позивачу пенсії за вислугу років у зв`язку із відсутністю спеціального стажу 26 років 6 місяців. Зважаючи на викладене, вважає, що дії відповідачів є правомірними та такими, що ґрунтуються на Конституції та законах України, а вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими. Просить відмовити у задоволенні позову повністю.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області як одержувач пенсії по інвалідності відповідно до Закону України від 09.07.2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Дослідженням записів у трудовій книжці від 08.08.1986 року серії НОМЕР_1 суд установив, що вона містить такі записи про роботу позивача, зокрема:

у період з 01.09.1986 року по 01.07.1991 року навчалася у Дрогобицькому педагогічному інституті Львівської області;

у період з 15.08.1991 року працювала на посаді вчителя фізики Дернівської неповної середньої школи;

11.10.1996 року переведена на посаду вчителя математики Кам`янка-Бузької СШ №2 ім.Г.Тютюнника (згідно наказу райво №2-2/67 від 20.09.2002 року вирішено вважати загальноосвітньою школою I-III ст. №2 ім.Г.Тютюнника м.Кам`янка-Бузька);

01.09.2012 року переведена на посаду вчителя фізики і математики загальноосвітньої школи I-III ст. №2 ім.Г.Тютюнника м.Кам`янка-Бузька (згідно наказу №3 від 18.03.2021 року вирішено вважати закладом загальноосвітньої середньої освіти I-III ступенів ім.Г.Тютюнника Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області);

28.08.2023 року звільнена із посади вчителя і математики за власним бажанням.

16.11.2023 року позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою, в якій просила перевести її з пенсії по інвалідності, призначеної згідно із Законом №1058-ІV, на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» ст.55 Закону №1788-XII.

За принципом екстериторіальності її заява та додані документи розглядались та, відповідно, рішення приймалось Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області.

За результатами розгляду заяви та наданих позивачем документів відповідач прийняв рішення від 22.11.2023 року №39 про відмову в проведенні перерахунку пенсії з посиланням на відсутність спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за вислугу років. В оскаржуваному рішенні зазначено, що «... Спеціальний стаж роботи обчислюється відповідно до даних трудової книжки та довідки, виданої підприємством, на якому працювала особа, що звертається за пенсією.

Необхідний спеціальний стаж, визначений пунктом «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (станом на 11.10.2017 року), становить 26 років 6 місяців.

В результаті розгляду поданих документів відповідно до заяви від 16.11.2023 року №3108 встановлено, що спеціальний стаж роботи ОСОБА_1 для призначення пенсії за вислугу років станом на 11.10.2017 року становить 26 років 1 місяць 28 днів, загальний страховий стаж, на день звернення становить 36 років 2 місяці 8 днів.

Враховуючи вищезазначене, прийнято рішення про відмову у перерахунку пенсії ОСОБА_1 відповідно до заяви від 16.11.2023 року, оскільки відсутній спеціальний стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років.

Не погоджуючись з рішенням відповідача від 22.11.2023 року №39 про відмову у призначені пенсії за вислугу років на підставі пункту «е» ст.55 Закону №1788-XII, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.

Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.

Згідно ч.1 ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Згідно пункту «е» ст.55 №1788-XII в редакції, яка діяла до 01.04.2015 року, право на пенсію за вислугу років мають, зокрема: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Законом України від 02.03.2015 року №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон №213-VIII), який набрав чинності 01.04.2015 року, статтю 55 Закону №1788-ХІІ викладено в новій редакції.

Так, право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» вказаної статті мають: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років.

04.06.2019 року Конституційним Судом України було ухвалено рішення №2-р/2019, яким визнано неконституційними положення пункту «а» ст.54, ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року №911-VIII.

Законом України від 03.10.2017 року №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (далі - Закон №2148-VIII, набрав чинності 11.10.2017 року) доповнено п.2-1 розділ XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV.

Відповідно п.2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачених статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно п.16 розділу XV «Прикінцеві положення» №1058-IV, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Суд враховує, що до спеціального стажу позивача, що дає їй право на пенсію за вислугу років, зараховано усі періоди, тобто таке не є спірним.

Крім того, як видно зі змісту оскаржуваного рішення, пільговий стаж позивача станом на 11.10.2017 року становить 26 років 1 місяць 28 днів.

Відмова пенсійного органу у призначенні позивачу пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» ст.55 Закону №1788-XII обґрунтована посиланням на п.2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, а саме відсутністю необхідного станом на 11.10.2017 року спеціального стажу роботи 26 років 6 місяців. При цьому загальний страховий стаж становить на день звернення становить 36 років 2 місяці 8 днів.

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №2-р/2019 з одного боку, та Законом №1058-ІV з іншого в частині обмеження права на пільговий стаж, здобутий після 11.10.2017 року.

Даючи оцінку вказаному, суд враховує таке.

Згідно ч.3 ст.22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У Рішенні від 22.05.2018 року №5-р/2018 Конституційний Суд України зазначив, що «положення частини третьої статті 22 Конституції України необхідно розуміти так, що при ухваленні нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини, якщо таке звуження призводить до порушення їх сутності» (абз.10 підп.2.2 п.2 мотивувальної частини).

Конституційний Суд України зазначає, що до основних обов`язків держави належить забезпечення реалізації громадянами соціальних, культурних та економічних прав; гарантування державою конституційного права на соціальний захист є однією з необхідних умов існування особи і суспільства; рівень соціального забезпечення в державі має відповідати потребам громадян, що сприятиме соціальній стабільності, забезпечуватиме соціальну справедливість та довіру до держави. Гарантування державою цих прав, у тому числі права на пенсійне забезпечення як складової конституційного права на соціальний захист, має здійснюватися на основі Конституції України та у спосіб, що відповідає їй.

Одним із елементів конституційного принципу верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної (абз.6 підп.4.3 п.4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 27.02.2018 року №1-р/2018).

Принцип юридичної визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абз.6 підп.2.1 п.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2017 року №2-р/2017).

Відтак, суд вважає, що, обмежуючи п.2.1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV урахування спеціального стажу, здобутого після 11.10.2017 року для набуття права на призначення пенсії за вислугою років, є порушенням принципу юридичної визначеності та верховенства права.

Так, за позицією Великої Палати Верховного Суду, сформованою в постанові від 03.11.2021 року у зразковій справі №360/3611/20 за подібних правовідносин:

«Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. п.56 рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 року у справі «Щокін проти України»).

Велика Палата Верховного Суду також не погоджується з посиланням скаржника на абз.2 п.16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, відповідно до якого положення Закону №1788-ХІІ застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом №2148-VІІІ мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії. На думку скаржника, це положення свідчить про обмеження сфери застосування Закону №1788-ХІІ відносинами, про які йдеться в цьому пункті. Велика Палата Верховного Суду вважає, що якби таким був намір законодавця, то він мав би виключити із Закону №1788-ХІІ всі інші положення, чого зроблено не було.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 року у справі №520/15025/16-а сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020, а не Закону №1058-ІV.».

За такого правового регулювання та встановлених обставин, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі №360/3611/20, відмова відповідача в призначенні пенсії позивачу, яка на час звернення до відповідача мала страховий стаж 36 років 2 місяці 8 днів, а пільговий стаж, станом на день звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії, становив більше 25 років, є протиправною.

Подібне правозастосування міститься у постанові Верховного Суду від 06.11.2023 року у справі №240/24/21.

У зв`язку із цим, суд приходить висновку, що спірне рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про відмову в проведенні перерахунку пенсії ОСОБА_1 від 22.11.2023 року №39 не відповідає критеріям, визначеним у ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, адже прийняте не на підставі, не у спосіб, що визначені Конституцією та законом України, та необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а відтак підлягає скасуванню.

Водночас, вирішуючи питання про найбільш ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд виходить з наступного.

Частиною 4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З приписів вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити певні дії після скасування його адміністративного акта.

Оскільки позивач відповідає вимогам пункту «е» ст.55 Закону №1788-XII та нею виконано всі умови, визначені законом для призначення пенсії, відтак, в силу вимог ст.ст.5, 245 Кодексу адміністративного судочинства України, з метою ефективного захисту її порушених прав, слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» ст.55 Закону №1788-XII, з 16.11.2023 року.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню повністю.

Щодо судових витрат, то згідно ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України такі відшкодовуються позивачу в повному обсязі за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, як особи, що приймала оскаржуване рішення.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 262, 291, 382, підп.15.5 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про відмову в проведенні перерахунку пенсії ОСОБА_1 від 22.11.2023 року №39.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (місцезнаходження: вул.Митрополита Андрея, 10, м.Львів, 79016; ) призначити ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України від 05.11.1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення», з 16.11.2023 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (місцезнаходження: вул.Гната Чекірди, 10, м.Хмельницький, 29013; ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір, сплачений за подання цього позову, в сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.