Справа № 160/13190/22
Суддя: Бухтіярова Марина Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Бухтіярової М.М.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про визнання неправомірними дій, визнання незаконним розпорядження, зобов`язання вчинити певні дії, -
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (далі відповідач), в якому просить:
-визнати неправомірними діями створення в в/ч НОМЕР_1 умов для виготовлення завідомо неправдивого документу «Розпорядження №147 від 22.05.2022р.», - про переміщення солдата ОСОБА_1 , - до місця розташування РОПу 4-ї роти, - шляхом друку і проставлення на ньому відбитку гербової печатки в/ч НОМЕР_1 та підпису « ОСОБА_2 » не уповноваженої особи гр-на ОСОБА_3 як командира в/ч НОМЕР_1 та подальшого його оголошення особовому складу розвідувального взводу;
-визнати незаконним «Розпорядження №147 від 22.05.2022р.» про переміщення солдата ОСОБА_1 до місця розташування РОПу 4-ї роти із проставленим на ньому відбитком гербової печатки в/ч НОМЕР_1 та підписом « ІНФОРМАЦІЯ_2 » не уповноваженої особи гр-на ОСОБА_3 - як командира в/ч НОМЕР_1 ;
-визнати неправомірними діями створення в в/ч НОМЕР_1 умов для складення документів службового розслідування з висновком, який завідомо не відповідав фактичним обставинам, - про «самовільне залишення військової частини» та «дезертирство» солдата ОСОБА_1 через невиконання «Розпорядження №147 від 22.05.2022р.» як законного розпорядження (наказу) командира в/ч НОМЕР_1 ;
-визнати неправомірними діями створення в в/ч НОМЕР_1 умов для складення і подання до ВП №5 Синельниківського РУП ГУ НП в Дніпропетровській області заяви із завідомо неправдивими відомостями про «самовільне залишення військової частини» та «дезертирство» солдата ОСОБА_1 - через невиконання «Розпорядження №147 від 22.05.2022р.» як законного розпорядження (наказу) командира в/ч НОМЕР_1 ;
-зобов`язати в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити солдату ОСОБА_1 за червень і липень 2022року - суму грошового забезпечення, що складається з посадового окладу і премії встановленого розміру та 30 тис.грн. додаткової винагороди;
-стягнути з в/ч НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних призначень на користь солдата ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_3 ) 20 тис. грн. відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення неправомірних дій і поширення завідомо не правдивих відомостей про «самовільне залишення військової частини» та «дезертирство» солдата ОСОБА_1 - через невиконання завідомо неправдивого документу «Розпорядження №147від 22.05.2022р.».
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що його 20.03.2022 наказом №40 ТВО командира в/ч НОМЕР_1 було зараховано на посаду старшого розвідника 2 розвідувального відділення розвідувального взводу. 22.04.2022 на територію розташування в/ч НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 прибули офіцери НОМЕР_4 бригади СТрО (в/ч НОМЕР_5 ), які дозволили собі образливі та нецензурні вислови відносно всіх бійців розвідувального взводу. При цьому, з боку командування в/ч НОМЕР_1 не було відповідного реагування, а особовому складу батальйону не було доведено відомості про підстави перебування цих офіцерів на території частини. 23.04.2022 о 09-15, перебуваючи в службовому приміщенні фельдшерського пункту в/ч НОМЕР_1 на медичному огляді, позивач спільно з солдатами ОСОБА_4 і ОСОБА_5 стали свідками вчинення образливих та насильницьких дій з боку офіцерів в/ч НОМЕР_5 відносно ТВО командира розвідувального взводу ОСОБА_6 . Під час фіксації обставин вчинення цих дій на телефон «Apple iPhone 11» офіцери НОМЕР_4 бригади вибили його з рук ОСОБА_5 , пошкодивши його об підлогу. 23.04.2022 о 12-00 позивач спільно з солдатами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та головним сержантом ОСОБА_6 направили командуванню в/ч НОМЕР_5 і відповідачу фотокопії своїх рапортів про обставини, свідками яких вони стали. 23.04.2022 о 19-00 до розташування взводу в супроводі п/п-ка ОСОБА_7 і ст. л-та ОСОБА_8 з`явився гр-н ОСОБА_3 , який представившись командиром в/ч НОМЕР_1 , наказав вилучити в особового складу взводу всю штатну зброю. 24.04.2022 позивач спільно із ТВО командира розвідувального взводу ОСОБА_6 направили до ТУ ДБР у м.Полтаві заяву про вчинення 23.04.2022 офіцерами в/ч НОМЕР_5 кримінально-карних дій. 25.04.2022 гр-н ОСОБА_3 у супроводі офіцерів НОМЕР_4 бригади ТРО, знову представившись командиром в/ч НОМЕР_1 , оголосив свій наказ про зняття головного сержанта ОСОБА_6 з посади ТВО командира розвідувального взводу та підписане ним т.зв. «Бойове розпорядження командира в/ч НОМЕР_1 №95 від 25.04.2022», яким позивача направлено до 2-ї стрілецької роти. При цьому, гр-н ОСОБА_3 заборонив видавати закріплену штатну зброю АК-74 та розпорядився видати замість неї господарські лопати. Таким чином, позивач та інші бійці підлягали роз`єднанню і переведенню з метою їх приниження в інших підрозділах. Позивач, головний сержант взводу ОСОБА_6 та солдати ОСОБА_4 і ОСОБА_5 заявили, що вважають таке «розпорядження» незаконним, спрямованим на їх приниження, водночас виявили готовність його виконати після надання витягу з наказу про призначення командиром в/ч НОМЕР_1 гр-на ОСОБА_3 . Однак, такого підтвердження не було надано. 26.04.2022 позивач разом із солдатом ОСОБА_4 відбули до бойових позицій 2-ї стрілецької роти без зброї, з лопатами, де перебували до 19.05.2022. 08.05.2022р. до відома ст.л-та ОСОБА_9 і гр-на ОСОБА_3 було доведено, що ТВО командира взводу ОСОБА_6 та солдат ОСОБА_5 зі згоди позивача виступити свідком, направили до ТУ ДБР у м.Полтаві заяву про вчинення ними кримінального правопорушення за ст.426 ч.5 КК України. 19.05.2022 за погодженням зі ст.л-том ОСОБА_9 , позивач із солдатом ОСОБА_10 з бойових позицій 2-ї стрілецької роти в розташування розвідувального зводу, де їм одразу ж було заборонено його залишати і виходити на вулицю. 22.05.2022р. гр-н ОСОБА_3 знову представляючись командиром в/ч НОМЕР_1 , оголосив винесене ним «Розпорядження №147 від 22.05.2022р.», згідно з яким позивача, солдата ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та старшого сержанта ОСОБА_6 наказано перемістити в розташування РОПу 4-ї роти та підпорядкувати командиру цієї роти. Позивач із іншими заявили готовність його виконати із отриманням наказу про призначення командиром в/ч НОМЕР_1 м-ра ОСОБА_3 . Однак, його повторно не було надано. 25.05.2022 позивач разом із іншими військовослужбовцями взводу склали і здали до штабу в/ч НОМЕР_1 рапорти і заяву «Про ворожі дії відносно громадян України», які не були зареєстровані. Позивач наполягає, що у період з 07.06.2022 по 01.08.2022 із посиланням на невиконання оскаржуваного розпорядження г-на ОСОБА_3 посадові особи відповідача вчинили ряд незаконних дій з метою порушення прав та законних інтересів позивача. Було ініційовано видання наказів виплату додаткової винагороди військовослужбовцям в/ч НОМЕР_1 за період червень-липень 2022 року, згідно із якими позивачу не було виплачено грошове утримання із посиланням на самовільне залишення військової частини та дезертирство. Крім того, відповідачем було направлено заяву до Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області про вчинення позивачем спільно з солдатами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 злочинів, передбачених ст.ст.407, 408 КК України. Поряд з цим, позивач звертає увагу, що гр-н ОСОБА_3 не є уповноваженою особою на видачу будь-яких розпоряджень щодо переміщення особового складу в/ч НОМЕР_1 , а тим більше бойових розпоряджень, і що останній фактично перебуває на території в/ч НОМЕР_1 незаконно, як цивільна особа. Враховуючи наведене, позивач вважає очевидними ознаки відкритої свавільності в діях посадових осіб відповідача у зв`язку із створенням і видачею завідомо неправдивого офіційного документа, що зумовило звернення до суду із цим позовом.
Ухвалою суду від 31.08.2022 позов залишено без руху і встановлено строк для усунення недоліків в позовній заяві з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Ухвалою суду від 03.10.2022 позовну заяву повернуто позивачеві.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.11.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.10.2022 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
У зв`язку із відсутністю в матеріалах справи оригіналу позову з додатками ухвалою суду від 11.12.2023 позов залишено без руху.
21.12.2023 від позивача надійшла заява про надання матеріалів повернутої позовної заяви, до якої додано оригінал позовної заяви разом із усіма доданими до неї документами, її копії, а також копій доданих до позовної заяви документів відповідно до кількості осіб.
Ухвалою суду від 01.01.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами та встановлено відповідачу строк протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання цієї ухвали для надання суду відзиву на позов та докази в обґрунтування відзиву.
Цією ухвалою суду витребувано у позивача власне письмове підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав; та у відповідача: засвідчені належним чином копії документів, що стали підставою для складання висновку щодо самовільного залишення військової частини та дезертирство солдата ОСОБА_1 та подання до ВП №5 Синельниківського РУП ГУ НП в Дніпропетровській області.
09.01.2024 від представника позивача адвоката Дорошенко С.М. надійшло клопотання про залучення третіх осіб та загальний порядок судового розгляду.
Ухвалою суду від 11.01.2024 у задоволенні клопотання про залучення третіх осіб та загальний порядок судового розгляду відмовлено.
04.03.2024 від відповідача надійшла заява про надання копій документів на виконання ухвали суду від 01.01.2024, до якої долучено: витяг із наказу від 20.03.2022 №40; витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань; наказ від 05.06.2022 №238/1, копію службового розслідування відносно солдата ОСОБА_1 .
Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Обґрунтувань неможливості подання відзиву у строк, встановлений судом, клопотань про продовження строку на подання відзиву надано не було.
За приписами частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до частини п`ятої та восьмої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Згідно з частиною п`ятою статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення у порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) адміністративного судочинства відповідно до пункту 8 частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним уважається строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального і процесуального права.
Дослідивши матеріали справи та надані докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , документований паспортом громадянина України (ID-картка) № НОМЕР_6 , дата видачі 30.08.2021, орган, що видав 1211; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .
Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.03.2022 №40, відповідно до мобілізаційного призначення за мобілізаційним планом солдата ОСОБА_1 зараховано в списки частини та призначено до НОМЕР_7 окремого батальйону територіальної оборони НОМЕР_8 окремої бригади територіальної оборони регіонального управління сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » старшим розвідником 2 розвідувального відділення розвідувального взводу НОМЕР_7 окремого батальйону територіальної оборони НОМЕР_8 окремої бригади територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 », ВОС 106847А, шпк «старший солдат», та визнано таким, що з 20.03.2022 справи і посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.
Підстава: укази Президента України від 24.02.2022 №64/2022 та 69/2022.
Відповідно до розпорядження командира військової частини від 22.05.2022 №147 штабу військової частини НОМЕР_1 , згідно з бойового розпорядження командира в/ч НОМЕР_1 №46/1805 від 18.05.2022 та у зв`язку з передислокацією військової частини НОМЕР_1 на нові рубежі оборони, військовослужбовців розвідувального взводу, в тому числі, солдата ОСОБА_1 , переміщено до місця розташування РОПу 4-ї роти з підпорядкуванням командиру роти старшому лейтенанту ОСОБА_11 .
25.05.2022 старшим сержантом ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 складено колективну заяву «Про ворожі дії відносно громадян України», адресовану військовому прокурору СПВОС Південного регіону та командиру в/ч НОМЕР_1 майору ОСОБА_3 із викладенням в ній обставин щодо вчинення командуванням в/ч НОМЕР_1 , а саме: командиром майором ОСОБА_12 , старшим лейтенантом ОСОБА_13 дій з 23.04.2022 відносно заявників та їхнього майна, що свідчить про упереджене та вороже ставлення до них.
Згідно із відміткою на копії заяви, що міститься в матеріалах справи, вона отримана спеціалізованою прокуратурою 06.06.2022.
Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
«Розпорядженням командира в/ч НОМЕР_1 майора ОСОБА_14 від 22.05.2022 №147 згідно бойового розпорядження командира в/ч НОМЕР_1 № 46/180522 від 18.05.2022 та у зв`язку з передислокацією військової частини НОМЕР_1 на нові рубежі оборони, прийнято рішення військовослужбовців розвідувального взводу, в тому числі, солдата ОСОБА_1 перемістити до місця розташування РОПу 4-ї роти та підпорядкувати командиру роти старшому лейтенанту ОСОБА_11 .
Рапортом начальника караулу від 28.05.2022 на ім`я командира в/ч НОМЕР_1 також засвідчено, що позивач разом із іншими військовослужбовцями, переліченими у рапорті, відмовився покинути КСП «Просяна», мотивуючи тим, що будуть чекати військову прокуратуру та поліцію.
За фактом невиконання бойового розпорядження щодо передислокації батальйону на рубежі оборони наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 29.05.2022 №189/1 призначено службове розслідування.
Відповідно до акту службового розслідування, затвердженого командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 30.05.2022, позивач є особою, стосовно якого проводилось це службове розслідування.
У вказаному акті зафіксовані обставини та факти, що були встановлені під час проведення службового розслідування, а саме: відсутність позивача на вишукуванні 22.05.2022 під час доведення до військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 бойового розпорядження командира в/ч НОМЕР_1 № 46/180522 від 18.05.2022 щодо передислокації батальйону на рубежі оборони. Оскільки позивач в даний час залишився у розташуванні розвідувального взводу, йому та іншим особам, які залишились у розташуванні розвідувального взводу, було зачитано вголос наказ № 46/180522 від 18.05.2022. Позивач від виконання означеного наказу відмовився, що ним не заперечується.
Такі дії позивача кваліфіковані відповідачем як недбале ставлення військової особи до військової служби, непокорі, невиконанні бойового розпорядження командира в/ч НОМЕР_1 № 46/180522 від 18.05.2022, що є порушенням, в тому числі, ст.11 Внутрішнього статуту Збройних Сил України, ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, і стало підставою для висновку оголосити позивачу сувору догану; передати матеріали службового розслідування до Військової прокуратури.
Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 29.05.2022 № 191/1 «Про результати службового розслідування» за результатами проведеного службового розслідування, призначеного наказом ТВО командира в/ч № 189/1 від 29.05.2022, спираючись на матеріали службового розслідування, встановлено вину старшого розвідника розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 , що полягає у недбалому ставленні військової службової особи до військової служби, непокорі, невиконанню Бойового розпорядження командира в/ч НОМЕР_1 №46/180522 від 18.05.2022 щодо передислокації військовослужбовцями розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 .
За вчинені порушення обов`язків військової служби, порушення статі 11 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, статті 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ, статті 172-15 Кодексу України про адміністративні правопорушення, солдата ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено сувору догану та позбавлено 100 % грошового забезпечення за травень 2022 року...».
04.06.2022 військовослужбовцям в/ч НОМЕР_1 доведено наказ командира Військової частини НОМЕР_1 про переміщення підрозділів військової частини НОМЕР_1 у село Вільне Поле, Дніпропетровської області у строк до 06.00 годин 05.06.2022.
05.06.2022 ТВО начальника розвідки військової частини НОМЕР_1 старшим солдатом ОСОБА_15 подано рапорт командиру в/ч НОМЕР_1 , в якому доповів, що під час ранкового вишукування особового складу взводу розвідки було виявлено відсутність військовослужбовців: старшого сержанта ОСОБА_6 , солдата ОСОБА_5 , солдата ОСОБА_1 та солдата ОСОБА_4 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 05.06.2022 №238/1 призначено службове розслідування відповідно до вимог статті 45 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України за рапортом ТВО начальника розвідки військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_15 від 05.06.2022 за фактом самовільного залишення військової частини військовослужбовцями розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 : старшим сержантом ОСОБА_6 , солдатом ОСОБА_5 , солдатом ОСОБА_4 і солдатом ОСОБА_1
29.06.2022 командиром Військової частини НОМЕР_1 затверджено Акт службового розслідування, за змістом якого відповідно до вимог статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 21.11.2017 р. №608, наказу ТВО командира військової частини НОМЕР_1 № 238/1 від 05.06.2022 «Про призначення службового розслідування», комісією у складі голови: молодшого лейтенанта ОСОБА_16 , та членів комісії: молодшого лейтенанта ОСОБА_17 , капітана ОСОБА_18 , було проведено службове розслідування з метою уточнення причин та умов, що сприяли вчиненню дисциплінарного правопорушення, а також встановлення ступеня вини військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , чия дія та бездіяльність стали причиною недбалого ставлення до військової служби.
Службовим розслідуванням встановлено, що близько 12 години 00 хвилин 04.06.2022 до розташування розвідувального взводу у АДРЕСА_1 прибули командир військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_3 , начальник штабу військової частини НОМЕР_1 капітан ОСОБА_19 , капітан ОСОБА_20 зі штабу військової частини НОМЕР_5 , офіцер групи логістики солдат ОСОБА_21 , технік групи логістики солдат ОСОБА_22 , начальник караулу лейтенант ОСОБА_23 , солдат ОСОБА_24 , сержант ОСОБА_25 , діловод солдат ОСОБА_26 . У присутності всіх наявних військовослужбовців, солдатом ОСОБА_21 було зачитано перед військовослужбовцями розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 : старшим сержантом ОСОБА_6 , солдатом ОСОБА_5 , солдатом ОСОБА_4 і солдатом ОСОБА_1 наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 04.06.2022 про здійснення переміщення підрозділів військової частини НОМЕР_1 у район з КСП АДРЕСА_1 до 06:00 05.06.2022. Після доведення наказу капітаном ОСОБА_19 було уточнено, що текст наказу було доведено до всіх присутніх та його потрібно виконувати. Присутніми військовослужбовцями розвідувального взводу старшим сержантом ОСОБА_6 , солдатом ОСОБА_5 , солдатом ОСОБА_4 і солдатом ОСОБА_1 жодної незгоди щодо виконання наказу не було висловлено. Згідно з рапорту ТВО начальника розвідки військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_15 під час ранкового шикування особового складу розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 , військовослужбовці старший сержант ОСОБА_6 , солдат ОСОБА_5 , солдат ОСОБА_4 і солдат ОСОБА_1 були відсутні.
За поясненнями діловода групи логістики Військової частини НОМЕР_1 військовослужбовця ОСОБА_26 , відібраними в ході службового розслідування, близько 12 години 04.06.2022 до розташування розвідувального взводу у смт. Просяна прибули командир військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_3 , начальник штабу військової частини НОМЕР_1 капітан ОСОБА_19 , капітан ОСОБА_20 зі штабу військової частини НОМЕР_5 , офіцер групи логістики солдат ОСОБА_21 , технік групи логістики солдат ОСОБА_22 , начальник караулу лейтенант ОСОБА_23 , солдат ОСОБА_24 , сержант ОСОБА_25 . У розташуванні розвідувального взводу знаходились військовослужбовці: старший сержант ОСОБА_6 , солдат ОСОБА_5 , солдат ОСОБА_4 і солдат ОСОБА_1 . Перед усіма присутніми ОСОБА_21 зачитав наказ командира військової частини НОМЕР_1 про передислокацію особового складу батальйону на нові позиції. Після цього капітан ОСОБА_19 повідомив присутніх, що наказ доведено, його потрібно виконувати.
Згідно з рапорту ТВО начальника розвідки військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_15 від 05.06.2022 під час ранкового шикування особового складу розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 , військовослужбовці старший сержант ОСОБА_6 , солдат ОСОБА_5 , солдат ОСОБА_4 і солдат ОСОБА_1 були відсутні.
Таким чином, службовим розслідуванням було підтверджено, що солдат ОСОБА_1 не виконав наказ командира та дезертирував з розташування військової частини.
Виходячи з матеріалів службового розслідування, вина, зокрема, старшого розвідника розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 виразилась у недбалому ставленні військової службової особи до військової служби, невиконанню наказу, дезертирстві. Правопорушення сталось внаслідок особистої недисциплінованості, самовпевненості та ігнорування вимог керівних документів стосовно належного, повного та своєчасного виконання вимог керівних документів та нормативно-правових актів законодавства України. Обтяжуючою обставиною є вчинення правопорушення в умовах воєнного стану.
30.06.2022 командиром військової частини НОМЕР_1 винесено наказ № 81/30062022 «Про результати службового розслідування», згідно із пунктом 4 якого за порушення вимог статті 172-15 Кодексу України з адміністративних правопорушень, статті 11 Внутрішнього статуту Збройних Сил України, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України старшому розвіднику розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 солдату ОСОБА_1 оголошено сувору догану та позбавлено 100% грошового забезпечення за червень 2022 року (пункт 10).
Згідно із пунктом 6 наказу № 81/30062022 від 30.06.2022 у зв`язку з наявністю в діях солдата ОСОБА_1 порушення вимог, передбачених статтями 403 і 408 Кримінального кодексу України, наказано спрямувати матеріали службового розслідування до Військової прокуратури та Військової служби правопорядку для прийняття процесуального рішення.
Посилаючись на протиправність дій майора ОСОБА_3 , що призвели до істотного порушення законних його прав та інтересів, позивач звернувся із цим позовом до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.
Згідно із положеннями частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадянина України. Громадяни відбувають на військову службу відповідно до закону.
Правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закон України «Про збройні Сили України», Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 23.05.1992 №2232-XII (далі Закон №2232-XII) також визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно з частиною шостою статті 2 цього ж Закону, одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Абзацом четвертим статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
На час спірних відносин та розгляду справи правовий режим воєнного стану в Україні не скасовано, відповідно, застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок проходження військової служби по мобілізації в умовах воєнного стану.
Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення №1153).
Пунктами 4, 5 розділу І Положення №1153 визначено, що громадяни, які вступили на військову службу за контрактом або за призовом, складають Військову присягу на вірність Українському народу в порядку, визначеному Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України. Громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України (далі - військовослужбовці).
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначені Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV (далі - Статут внутрішньої служби ЗСУ).
Відповідно до правових норм, зазначених в статтях 4, 6 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, повсякденне життя і службова діяльність військовослужбовців регулюються Конституцією України, законами України, цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами. Вимоги цього Статуту зобов`язаний знати й сумлінно виконувати кожен військовослужбовець.
Внутрішня служба - це система заходів, що вживаються для організації повсякденного життя і діяльності військової частини, підрозділів та військовослужбовців згідно з цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами. Внутрішня служба здійснюється з метою підтримання у військовій частині порядку та військової дисципліни, належного морально-психологічного стану, які забезпечують постійну бойову готовність та якісне навчання особового складу, збереження здоров`я військовослужбовців, організоване виконання інших завдань.
Згідно з статтями 16 та 17 Статуту внутрішньої служби ЗСУ кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
На військовослужбовців під час перебування на бойовому чергуванні, у внутрішньому і гарнізонному наряді, а також під час виконання інших завдань покладаються спеціальні обов`язки. Ці обов`язки та порядок їх виконання визначаються законами і статутами Збройних Сил України, а також іншими нормативно-правовими актами, що приймаються на основі законів і статутів Збройних Сил України.
Статтею 11 Статуту внутрішньої служби ЗСУ визначено, що необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки:
свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок;
бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим;
беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини;
знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України;
вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання;
виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни.
Відповідно до статті 28 Статуту внутрішньої служби ЗСУ єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в: наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.
За приписами статті 29 цього Статуту за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців.
Відповідно до статей 30, 31 Статуту начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання.
Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.
Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.
Статтями 35, 36 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України встановлено, що накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові.
Наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.
Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.
Командир (начальник) відповідає за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання, за зловживання, перевищення влади чи службових повноважень.
За віддання і виконання явно злочинного наказу (розпорядження) винні особи притягаються до відповідальності згідно із законом.
Відповідно до частини другої, третьої статті 37 Статуту військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.
Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.
В ході судового розгляду встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач призваний на військову службу до лав Збройних Сил України під час мобілізації, з 20.03.2022 - зарахований до списків особового складу частини та призначений старшим розвідником 2 розвідувального відділення розвідувального взводу НОМЕР_7 окремого батальйону територіальної оборони НОМЕР_8 окремої бригади територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 20.03.2022 №40).
В межах спірних правовідносин позивачем заявлені позовні вимоги про визнання неправомірними діями створення в в/ч НОМЕР_1 умов для виготовлення завідомо неправдивого документу «Розпорядження №147 від 22.05.2022р.», - про переміщення солдата ОСОБА_1 , - до місця розташування РОПу 4-ї роти, - шляхом друку і проставлення на ньому відбитку гербової печатки в/ч НОМЕР_1 та підпису « ІНФОРМАЦІЯ_2 » не уповноваженої особи гр-на ОСОБА_3 як командира в/ч НОМЕР_1 та подальшого його оголошення особовому складу розвідувального взводу; визнання незаконним «Розпорядження №147 від 22.05.2022р.» про переміщення солдата ОСОБА_1 до місця розташування РОПу 4-ї роти із проставленим на ньому відбитком гербової печатки в/ч НОМЕР_1 та підписом « ІНФОРМАЦІЯ_2 » не уповноваженої особи гр-на ОСОБА_3 - як командира в/ч НОМЕР_1 ; визнання неправомірними діями створення в в/ч НОМЕР_1 умов для складення документів службового розслідування з висновком, який завідомо не відповідав фактичним обставинам, - про «самовільне залишення військової частини» та «дезертирство» солдата ОСОБА_1 через невиконання «Розпорядження №147 від 22.05.2022р.» як законного розпорядження (наказу) командира в/ч НОМЕР_1 ; визнання неправомірними діями створення в в/ч НОМЕР_1 умов для складення і подання до ВП №5 Синельниківського РУП ГУ НП в Дніпропетровській області заяви із завідомо неправдивими відомостями про «самовільне залишення військової частини» та «дезертирство» солдата ОСОБА_1 - через невиконання «Розпорядження №147 від 22.05.2022р.» як законного розпорядження (наказу) командира в/ч НОМЕР_1 .
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач наполягає, що на час вчинення відповідачем оскаржуваних дій та прийняття оскаржуваних документів майор ОСОБА_3 не мав повноважень командира в/ч НОМЕР_1 , що і стало підставою для звернення до суду із цим позовом.
Однак, такі доводи позивача не знайшли свого підтвердження, є необґрунтованими та безпідставними, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 22.05.2022 командиром в/ч НОМЕР_1 майором ОСОБА_3 прийнято розпорядження №147 від 22.05.2022.
Згідно із оскаржуваним розпорядженням згідно з бойового розпорядження командира в/ч НОМЕР_1 №46/1805 від 18.05.2022 та у зв`язку з передислокацією військової частини НОМЕР_1 на нові рубежі оборони вирішено військовослужбовців розвідувального взводу, зокрема, позивача, перемістити до місця розташування РОПу 4-ої роти з підпорядкуванням командиру роти старшому лейтенанту ОСОБА_11 .
Доведення бойового розпорядження командира в/ч НОМЕР_1 №46/1805 від 18.05.2022, розпорядження №147 від 22.05.2022 позивачем не заперечено. Не заперечено позивачем і факту невиконання розпоряджень командира.
Щодо невиконання позивачем розпорядження командира в/ч НОМЕР_1 майора ОСОБА_3 від 22.05.2022 №147 позивач у позові, окрім іншого, вважаючи відсутніми повноваження у майора ОСОБА_3 як командира в/ч НОМЕР_1 , зазначив про неможливість залишити розташування розвідувального взводу в/ч НОМЕР_1 та про очікування там прибуття представника Дніпровської спеціалізованої прокуратури ВОС Південного регіону для вирішення назрілих питань про ефективність досудових розслідувань кримінальних правопорушень посадовими особами відповідача.
Суд зазначає, що Статутом внутрішньої служби ЗСУ визначено обов`язок військовослужбовців беззастережно виконувати накази командирів (начальників), додержуватися вимог статутів Збройних Сил України. Підлеглий військовослужбовець зобов`язаний не лише беззастережно виконувати накази начальника, а і ставитися до нього з повагою. Не визнання військовослужбовцем командира не звільняє його від таких обов`язків.
Поряд з цим, щодо повноважень майора ОСОБА_3 у спірних відносинах судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що наказом командира військової частини НОМЕР_9 (по стройовій частині) №27 від 17.04.2022 майора ОСОБА_3 , провідного інженера групи контролю якості НОМЕР_10 військового представництва Міністерства оборони України, призначено тимчасово виконуючим обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 .
Підстава: наказ начальника НОМЕР_10 військового представництва Міністерства оборони України від 04.03.2022 №20, наказ командира військової частини НОМЕР_9 по стройовій від 01.04.2022 №8, посвідчення учасника бойових дій, рапорт майора ОСОБА_3 від 07.04.2022.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_9 (по стройовій частині) від 04.06.2022 № 30, майора ОСОБА_3 , провідного інженера групи контролю якості НОМЕР_10 військового представництва Міністерства оборони України, призначеного наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 29.05.2022 № 666 на посаду командира в/ч НОМЕР_1 визнано таким, що з 04.06.2022 справи і посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків.
Таким чином, на час спірних правовідносин майор ОСОБА_3 мав повноваження командира Військової частини НОМЕР_1 , а відтак був наділений всією повнотою розпорядчої влади щодо підлеглих військовослужбовців, в тому числі правом одноособово приймати рішення і віддавати накази, тому доводи позивача з цього приводу є цілком безпідставними.
Щодо доводів позивача про протиправність наказу №27 від 17.04.2022, суд зазначає, що питання правомірності вказаного наказу виходить за межі визначеного предмету спору в цій справі, тому дослідженню та з`ясуванню не підлягає.
При цьому, докази скасування наказу командира військової частини НОМЕР_9 №27 від 17.04.2022 чи визнання його незаконним в установленому порядку матеріали справи не містять, позивачем не подані. Не містять матеріали справи і доказів відсторонення майора ОСОБА_3 від виконання обов`язків командира військової частини НОМЕР_1 у визначений позивачем період.
Щодо зауважень позивача про те, що оскаржуваними діями та розпорядженням відповідачем штучно створені підстави для його переміщення в зону активних бойових з метою унеможливлення процесуальним діям Спеціалізованої прокуратури ВОС Південного регіону та слідчим ТУ ДБВ у м. Полтаві, суд зазначає, що такі зауваження не можуть бути прийняті судом, оскільки не доведені належними та допустимими доказами.
Варто зауважити, до повноважень суду не належить надання оцінки доцільності переміщення військовослужбовців, тим більше під час воєнного стану в Україні.
У спірному випадку оскаржуване розпорядження видане в порядку підпорядкованості командиром (спочатку тимчасово виконуючим обов`язки) та безпосереднім начальником військової частини НОМЕР_1 , до особового складу якої зарахований позивач, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законами України, що виходячи з наведених вище правових норм, зумовлює їх беззастережне (безумовне) виконання підлеглими, в тому числі, позивачем.
За наведених обставин, доводи позивача про виготовлення завідомо неправдивого документу під виглядом офіційного розпорядження командира в/ч НОМЕР_1 є помилковими, не відповідають фактичним обставинам і не є підставою для невиконання розпорядження позивачем.
Одночасно, суд вважає за необхідне зауважити, що згідно з положенням пункту 3 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.
Компетенція - це сукупність повноважень, прав та обов`язків державного органу, установи або посадової особи, які вони зобов`язані використовувати для виконання своїх функціональних завдань.
Водночас під компетенційними спорами розуміються спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі делегованих повноважень. Особливістю таких спорів є те, що сторонами у них - як позивачем, так і відповідачем - є суб`єкти владних повноважень. Тобто, позивачем у компетенційних спорах є суб`єкт владних повноважень, якщо він вважає, що інший суб`єкт владних повноважень - відповідач своїм рішенням або діями втрутився у його компетенцію, або що прийняття такого рішення чи вчинення дій є його прерогативою.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 705/748/17, від 13.03.2019 у справі № 820/3713/17, від 12.06.2019 у справі № 9901/70/19, у постановах Верховного Суду, зокрема, від 07.10.2020 у справі № 320/1360/19, від 23.02.2021 у справі № 808/1259/18, від 18.11.2021 у справі №280/9295/20.
Враховуючи, що позивач у цій справі не є суб`єктом владних повноважень, він не наділений адміністративною процесуальною дієздатністю у частині пред`явлення позову щодо визнання наявності чи відсутність компетенції (повноважень) у майора ОСОБА_3 на прийняття відповідних рішень та/або вчиненні дій.
З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги в частині оскарження дій, пов`язаних з виданням командиром військової частини майором ОСОБА_3 розпорядження, та оскарження такого розпорядження, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Щодо визнання неправомірними діяннями створення в/ч НОМЕР_1 умов для складання документів службового розслідування з висновком, який завідомо не відповідав фактичним обставинам, - про «самовільне залишення військової частини» та «дезертирство» солдата ОСОБА_1 через невиконання «Розпорядження №147 від 22.05.2022р.» як законного розпорядження (наказу) командира в/ч НОМЕР_1 , суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 26 Статуту внутрішньої служби ЗСУ військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України» дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах (стаття 27 Статуту).
Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» № 551- XIV від 24.03.1999 затверджений Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг (далі Дисциплінарний статут ЗСУ).
Відповідно до вимог статей 1, 2 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.
Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Статтею 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ визначено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; бути пильним, зберігати державну таємницю; додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.
Відповідно статті 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил за стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення.
Стан військової дисципліни у військовій частині (підрозділі), закладі, установі та організації визначається здатністю особового складу виконувати в повному обсязі та в строк поставлені завдання, морально-психологічним станом особового складу, спроможністю командирів підтримувати на належному рівні військову дисципліну.
Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України».
Відповідно статті 6 Дисциплінарного статуту ЗСУ право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.
Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.
У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.
Згідно із статтею 7 Дисциплінарного статуту ЗСУ застосовувати заохочення та накладати дисциплінарні стягнення можуть тільки прямі командири та командири, визначені в розділі 3 цього Статуту.
Відповідно до статті 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. За вчинення правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності.
Командири, які у разі виявлення ознак кримінального правопорушення не повідомили про це орган досудового розслідування, несуть відповідальність згідно із законом.
Відповідно до статті 48 Дисциплінарного статуту ЗСУ на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).
Порядок накладення дисциплінарних стягнень визначений статтями 83-95 Дисциплінарного статуту ЗСУ.
Відповідно до вимог статей 83, 84 Дисциплінарного статуту ЗСУ на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) склад.
Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування (стаття 85 Дисциплінарного статуту ЗСУ).
Відповідно до статті 86 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.
Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
Дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого (стаття 87 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України).
Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України визначені Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608 (далі - Порядок №608).
За визначенням, наведеним в пункті 2 розділу І Порядку №608, службове розслідування це комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.
Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Порядку №608 службове розслідування може призначатися, зокрема, у разі: невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань; порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки.
Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.
Згідно з пунктом 3 розділу ІІ Порядку №608 службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).
Розділом ІІІ Порядку №608 визначено порядок проведення службового розслідування.
Так, відповідно до пунктів 1, 3, 8 розділу ІІІ Порядку №608 рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.
Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).
Особи, які проводять службове розслідування, відповідають за всебічність, повноту, своєчасність та об`єктивність його проведення, додержання законодавства України, а також за нерозголошення інформації, яка стосується службового розслідування.
Відповідно до пункту 1 розділу ІV Порядку №608 особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані: дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення; виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника;
Згідно вимог пункту 9 розділу ІІІ Порядку №608 посадові (службові) особи Збройних Сил зобов`язані надавати письмові пояснення по суті предмета службового розслідування та поставлених їм питань, а за попередньою згодою керівника - документи чи матеріали відповідно до своїх службових обов`язків.
В свою чергу, згідно пункту 3 розділу ІV військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом.
Правовими нормами розділу V Порядку №608 визначено, що за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.
У вступній частині акта службового розслідування зазначаються підстави призначення та проведення службового розслідування.
В описовій частині акта службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення.
У резолютивній частині акта службового розслідування зазначаються: висновки службового розслідування; пропозиції щодо притягнення винної особи (винних осіб) до відповідальності; інші заходи, спрямовані на усунення причин та умов, що призвели до правопорушення, які пропонується здійснити.
Акт службового розслідування підписується особами, які його проводили. Після підписання акт службового розслідування подається на розгляд командиру (начальнику), який призначив розслідування. До акта службового розслідування додаються всі матеріали службового розслідування.
Відповідно до пунктів 1 та 2 розділу VІ Порядку №608 за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.
Вид дисциплінарного стягнення визначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування або безпосередньо в наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Відповідно до пункту 4 розділу VІ Порядку №608, якщо військовослужбовець вважає, що не вчинив правопорушення, він має право протягом місяця з дня накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командиру (начальнику) або звернутися до суду у визначений законом строк.
Таким чином, необхідною умовою для притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є встановлення під час службового розслідування факту невиконання чи неналежного виконання військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення ним військової дисципліни чи громадського порядку, а також його вини у вказаних діях.
Суд зазначає, що позивач не заперечує не виконання розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 від 22.05.2022 №147, відповідно до якого згідно з бойового розпорядження командира в/ч НОМЕР_1 №46/1805 від 18.05.2022 та у зв`язку з передислокацією військової частини НОМЕР_1 на нові рубежі оборони, військовослужбовців розвідувального взводу, в тому числі, солдата ОСОБА_1 , переміщено до місця розташування РОПу 4-ї роти з підпорядкуванням командиру роти старшому лейтенанту ОСОБА_11 .
В подальшому, за фактом самовільного залишення Військової частини військовослужбовцями розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 , зокрема, солдатом ОСОБА_1 наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 05.06.2022 №238/1 призначено службове розслідування, за результатами якого складено акт від 29.06.2022, в якому встановлено вину позивача, що виразилась у недбалому ставленні до військової служби, невиконанню наказу, дезертирстві, що стало підставою для оголошення позивачу суворої догани та спрямування матеріалів службового розслідування до Військової прокуратури наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 30.06.2022 № 81/3006200 «Про результати службового розслідування».
Отже, що підставою для призначення службових розслідувань щодо позивача (накази від 29.05.2022 № 189/1, від 05.06.2022 № 238/1) і прийняття рішення про притягнення його дисциплінарної відповідальності (накази від 29.05.2022 № 191/1, від 30.06.2022 № 81/300622) з направленням матеріалів службового розслідування до Військової прокуратури стали встановлені службовими розслідуваннями факти невиконання позивачем розпоряджень командира військової частини НОМЕР_1 і самовільного залишення військової частини відповідно.
Жодних доводів на спростування встановлених цими службовими розслідуваннями фактів позивачем не наведені.
Доводи позивача про невідповідність висновків відповідача про «самовільне залишення військової частини» та «дезертирство» фактичним обставинам жодним чином не обґрунтовані та не доведені.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.02.2023 у справі №160/11782/22 в цій частині набрало законної сили, а отже є обов`язковим до виконання.

З огляду на викладене, з урахуванням наведених судом законодавчих норм та встановлених обставин, позовні вимоги про визнання неправомірними «діями створення в в/ч НОМЕР_1 умов для складення документів службового розслідування з висновком, який завідомо не відповідав фактичним обставинам, - про «самовільне залишення військової частини» та «дезертирство» солдата ОСОБА_1 через невиконання «Розпорядження №147 від 22.05.2022р.» як законного розпорядження (наказу) командира в/ч НОМЕР_1 » є цілком безпідставними та задоволенню не підлягають.

Також, з огляду на зроблені за результатами проведеного службового розслідування висновки про наявність в діях позивача ознак кримінального злочину, суд вважає, що направлення відповідачем відповідного повідомлення до ВП №5 Синельниківського РУП ГУ НП в Дніпропетровській області узгоджується з приписами наведених норм частини 4 статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Суд звертає увагу, що відповідно до частини 3 статті 45 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України командири, які у разі виявлення ознак кримінального правопорушення не повідомили про це орган досудового розслідування, несуть відповідальність згідно із законом.

За вказаних обставин, підстави для задоволення позовних про визнання дій відповідача щодо складання подання до відповідного органу відсутні.

Позовні вимоги про зобов`язання в/ч НОМЕР_1 «нарахувати та виплатити солдату ОСОБА_1 за червень і липень 2022 року суму грошового забезпечення, що складається з посадового окладу і премії встановленого розміру та 30 тис.грн. додаткової винагороди», не підлягають задоволенню, оскільки питання нарахування і виплати позивачу грошового забезпечення з урахуванням 30 тис.грн. додаткової винагороди за період з 01.05.2022 по 31.07.2022 було предметом розгляду у справі №160/11782/22, отже спір між сторонами щодо грошового забезпечення позивача з урахуванням додаткової винагороди за період червень липень 2022 вирішений судом.

Заявлення позивачем позовних вимог в дещо іншому змістовному викладенні не свідчить про невирішеність спору між сторонами, що переданий на розгляд суду у цій справі.

У разі не погодження з судовими рішеннями по справі №160/11782/22 щодо спірного питання позивач не обмежений скористатись правом на оскарження їх в касаційному порядку.

Оскільки позовні вимоги про стягнення відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог, у задоволені яких відмовлено, відтак підстави для їх задоволення також відсутні.

Решта доводів позивача висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

При прийнятті рішення суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (Заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень. Разом з тим, згідно з принципом змагальності позивач має спростувати доводи суб`єкта владних повноважень, якщо заперечує їх обґрунтованість.

Натомість в даному випадку позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Враховуючи викладене, на підставі оцінки поданих доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи та системного аналізу положень законодавства України, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Оскільки судом відмовлено у задоволені позовних вимог розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст.9, 72-74, 77, 241-246, 250, 260-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (, місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, просп. Д. Яворницького, 39ат) про визнання неправомірними дій, визнання незаконним розпорядження, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду оскаржується шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя М.М. Бухтіярова