Справа № 606/100/24
Суддя: Ромазан Л. С.
Дата ухвалення: 2024-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 606/100/24
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

14 березня 2024 року м. Теребовля

Теребовлянський районний суд Тернопільської області в складі: головуючої судді Ромазан Л.С., з участю секретаря судового засідання Будз М.В.,

представника позивача адвоката Притули О.Б.,

представника відповідача Ваня В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Теребовлянського районного суду Тернопільської області адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Притула Оксана Богданівна, до Теребовлянського відділу Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області про визнання протиправним і скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 21 грудня 2023 року № 74, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Притула Оксана Богданівна, звернулась до суду з позовною заявою до відповідача Теребовлянського відділу Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області, в якій просить визнати протиправним і скасувати рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 21 грудня 2023 року № 74.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача вказала, що 21 грудня 2023 року відповідачем винесено рішення № 74 «Про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства». Зазначеним рішенням зобов`язано позивача покинути територію України у термін до 19 січня 2024 року. Позивач не виконала вказане рішення та не покинула територію України із поважних причин, а саме: постійного проживання на території України із серпня 2015 року, створення нею сім"ї із громадянином України та народженням на території України двох дітей, тобто із причини наявності у неї сталих сімейних зв"язків. Також вказала про те, що відсутні дані про будь-які дії ОСОБА_1 , які б суперечили інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров"я і захисту прав та інтересів громадян України. Крім того, зазначила, що згідно із ст.4 Сімейного кодексу України кожна особа має право на проживання в сім"ї, особа може бути примусово ізольована від сім"ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом, держава охороняє сім"ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім"ї. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини відносини позивача з членами сім"ї, зокрема, дитиною, складають "сімейне життя" для цілей застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. ОСОБА_1 відповідно до Конвенції про права дитини та Декларації прав дитини має право на особисте виховання дитини, а дитина в свою чергу не повинна бути розлучена із матір"ю. Оскільки чоловік та діти позивача проживають на території України, рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця унеможливить право матері на виховання дитини та возз`єднання сім`ї. ОСОБА_1 не звернулась своєчасно до органів Державної міграційної служби для оформлення відповідних документів з метою легального проживання на території України, оскільки займалась доглядом своїх неповнолітніх дітей. Вважає рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 21 грудня 2023 року № 74 таким, що суперечить вимогам ст.26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", а тому підлягає скасуванню. Представник позивача просила позов задовольнити та скасувати рішення Теребовлянського відділу Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 21 грудня 2023 року № 74.

Ухвалою Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 18 січня 2024 року відкрито провадження у справі.

06 лютого 2024 року канцелярією Теребовлянського районного суду Тернопільської області зареєстровано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечив щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що рішення Теребовлянського відділу Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 21 грудня 2023 року № 74, яким ОСОБА_1 зобов"язано покинути територію України у термін до 19 січня 2024 року, є законним та обгрунтованим, оскільки після закінчення встановленого (дозволеного) строку перебування вона не виїхала за межі України та ухиляється від виїзду з території України, документами на право проживання в України не документувалась, громадянства України не набула, із заявою щодо продовження строку перебування на території України до територіальних органів та підрозділів ДМС України не зверталась, тобто на момент виявлення перебувала в Україні понад встановлений строк, що є порушенням законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства (п.14 ч.1 ст.1, ч.1,3 ст.3, ч.16 ст.4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", підпункту 2 пункту 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, ззатвердженого постановою КМУ від 15 лютого 2012 року № 150). Також у відзиві вказано, що із пояснень ОСОБА_1 вона не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту. Підставою для примусового повернення позивача в країну походження або третю країну є порушення останньою законодавства України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. Крім того, відповідач вказав, що на момент закінчення встановленого (дозволеного) строку перебування в Україні, передбаченого ч.16 ст.4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі із громадянином України ОСОБА_2 , він є батьком їхньої спільної дитини ОСОБА_3 , вони проживали разом і в неї була можливість звернутись до територіальних органів чи підрозділів ДМС із заявою про отримання посвідки на тимчасове проживання на території України з метою возз"єднання сім"ї, однак цього вона не зробила, продовжуючи перебувати на території України понад 7 років без законних на те підстав. У задоволенні позову представник відповідача просить відмовити.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Притула О.Б. позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив. Додатково зазначила, що ОСОБА_1 , проживаючи на території України, не притягувалась до адміністративної чи кримінальної відповідальності, її дитині ОСОБА_4 17 січня 2024 року видано довідку № 6125-000027411 про реєстрацію громадянином України з 25 березня 2016 року. Також вказала, що довідка про перевірку на судимість позивача від 22 грудня 2023 року, яку долучено представником відповідача, складена не державною мовою, а тому є недопустимим доказом.

Представник відповідача Теребовлянського відділу Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечив із підстав, наведених у відзиві, додаткових письмових поясненнях від 15 лютого 2024 року.

Суд, розглянувши справу, заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, вважає, що позов до задоволення не підлягає, виходячи із наступних підстав:

Судом встановлено:

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 15 серпня 2015 року, ОСОБА_1 15 серпня 2015 року зареєструвала шлюб із громадянином України ОСОБА_2 .

До укладення зазначеного шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у с.Вербівці Теребовлянського району Тернопільської обалсті ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 .

Також ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у с.Вербівці Теребовлянського району Тернопільської обалсті народилась дочка ОСОБА_4 .

Неповнолітні діти позивача зареєстровані громадянами України, що підтверджується довідками про реєстрацію особи громадянином України, долученими до справи.

Відповідно до акту про встановлення факту проживання від 02 січня 2024 року ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 без державної реєстрації місця проживання.

21 грудня 2023 року під час виконання наказу Управління ДМС в Тернопільській області від 07 грудня 2023 року № 43 "Про проведення цільових профілактичних заходів з нагляду та контролю за виконанням законодавства в міграційній сфері під умовною назвою "Мігрант" та під час реалізації повноважень в частині здійснення державного контролю за дотриманням законодавства у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній міграції, притягненню порушників до адміністративної відповідальності, посадовою особою Теребовлянського відділу УДМС в Тернопільській області за адресою: м. Теребовля, вул. Паращука,2, виявлено громадянку Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка після закінчення встановленого (дозволеного) строку перебування не виїхала за межі України та ухиляється від виїзду з території України.

За порушення правил перебування іноземців в Україні громадянку Російської Федерації ОСОБА_1 21 грудня 2023 року притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП.

21 грудня 2023 року Теребовлянським відділом УДМС в Тернопільській області прийнято рішення №74 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яким останню зобов`язано покинути територію України у термін до 19 січня 2024 року.

Зазначене рішення оголошено позивачу, один із примірників цього рішення особисто їй вручено позивачу, роз`яснено її права та обов`язки, зобов`язано не пізніше 19 січня 2024 року самостійно залишити територію України, а також попереджено про наслідки невиконання рішення № 74 про примусове повернення від 21 грудня 2023 року, що підтверджується її підписом.

Не погодившись із рішенням Теребовлянського відділу УДМС в Тернопільській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни №74 від 21 грудня 2023 року, позивач через свого представника оскаржила його до суду через відсутність підстав, передбачених ст.26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Відповідно до вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою ст.5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України від 22.09.2011 №3773-VI "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (далі - Закон №3773-VI).

Відповідно до ч.1,3 ст. 3 Закону іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Статтею 4 вказаного Закону передбачено підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

Частиною 3 статті 9 цього Закону визначено, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Пунктом 14 статті 1 зазначеного Закону визначено, що нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення (із змінами, внесеними Законом України від 01 грудня 2022 року № 2813-ІХ).

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення законодавства у сфері міграції від 01 грудня 2022 року № 2813-ІХ внесено зміни до статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", згідно з якими перше речення частини першої статті 26 після слів "порушують законодавство" доповнити словами "України з прикордонних питань".

Зважаючи на конструкцію змісту цієї частини статті 26 вказаного Закону після внесення до неї змін, суд розуміє її так, що зміст її доповнено словами законодавства "України з прикордонних питань" та залишено зміст "законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Аналіз наведеної правової норми дає підстави для висновку, що порушення законодавства України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства є самостійною підставою для примусового повернення іноземців та осіб без громадянства в країну походження або третю країну.

Рішення суду про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця та особи без громадянства може бути оскаржено в порядку, передбаченому законом.

Досліджуючи фактичні обставини справи, судом встановлено, що ОСОБА_1 , яка є громадянкою Російської Федерації, тобто іноземцем, в"їхала на територію України 28 серпня 2015 року через КПП "Доманове" по паспортному документу 65 № НОМЕР_2 , виданому 06.04.2015 року, з приватною метою. Після останнього в"їзду в Україну її територію не покидала, що підтверджується відсутністю відміток про перетин кордону в її паспортному документі та відсутністю інформації в інтегрованій міжвідомчій автоматизованій системі обміну інформації з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон "АРКАН".

Частина 3 статті 9 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачає, що строк перебування іноземців в Україні встановлюється візою, законодавством України та міжнародним договором.

Відповідно до підпункту 2 пункту 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, ззатвердженого постановою КМУ від 15 лютого 2012 року № 150, іноземці, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в"їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в"їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Враховуючи зазначені вимоги Закону, позивач станом на 21 грудня 2023 року перебувала в Україні понад встановлений законом строк.

При складенні стосовно ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення серії ПР МТР № 001419 від 21 грудня 2023 року, винесенні постанови про накладення адміністративного стягнення серії ПР МТР № 001419 від 21 грудня 2023 року за ознаками адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.203 КУпАП, остання пояснила, що у зв"язку із народженням дитини, складним матеріальним становищем не змогла виїхати своєчасно за межі України.

Судом з"ясовано, що після закінчення встановленого (дозволеного) строку перебування в Україні, позивач документами на право проживання в України не документувалась, громадянства України не набула, із заявою щодо продовження строку перебування на території України до територіальних органів та підрозділів ДМС України не зверталась.

Так, відповідно до ч. 14 ст.5 Закону підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною чотирнадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства і документ, що підтверджує факт перебування у шлюбі з громадянином України, дійсний поліс медичного страхування. Якщо шлюб між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства було укладено за межами України відповідно до права іноземної держави, дійсність такого шлюбу визначається згідно із Законом України "Про міжнародне приватне право".

Для оформлення посвідки на тимчасове проживання іноземець або особа без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України або які під час перебування на законних підставах на території України, подають визначений законодавством пакет документів.

Відповідно до пункту 21 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою КМУ від 25 квітня 2018 року № 322, працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта під час приймання документів від іноземця або особи без громадянства перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32, 33 і 39 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для оформлення та видачі посвідки, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або наявність документа, що підтверджує законність перебування іноземця або особи без громадянства в Україні, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві-анкеті. Тобто законодавство України не містить норми, яка визначає право посадової особи територіального органу чи підрозділу ДМС України відмовити у прийнятті документів щодо отримання будь-якої адміністративної послуги.

Таким чином, якби позивач звернулась до територіальних органів чи підрозділів ДМС України із заявою для отримання посвідки на тимчасове проживання з метою возз`єднання сім`ї, у прийнятті документів їй би відмовлено не було. Однак, таких дій позивач не вчинила, а відтак не проявила належного інтересу до узаконення підстав перебування на території України з підстав воз"єднання сім`ї.

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_5 порушено п.14 ст.1, ч.1,3 ст.3, ч.16 ст.4 "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", підпункт 2 пункту 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, ззатвердженого постановою КМУ від 15 лютого 2012 року № 150, тобто її дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, що стало підставою для прийняття оспорюваного нею рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни.

При цьому суд бере до уваги те, що відсутні докази того, що ОСОБА_1 відноситься до осіб, яким надано статус біженця і є особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 31 Закону № 3773-VI визначено вичерпний перелік обставин, за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн, зокрема: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

У вимірі встановлених обставин можна резюмувати, що відомості про перебування позивача на території України на законних підставах відсутні, позивач порушила правила перебування іноземців в Україні, а саме допустила проживання без документів на право проживання в Україні; після закінчення дозволеного строку перебування не виїхала за межі України, а також не вчинила спроб легалізації перебування на території України.

Необґрунтованою є позиція представника позивача про непропорційність застосування такого заходу до позивача як примусове повернення до країни походження або третьої країни з огляду на обставини її сімейного стану.

У вказаному аспекті суд вважає, що сам по собі факт наявності у іноземця на території України чоловіка та дітей, тривалий час її проживання на теритрії України, сталість соціальних зв"язків не спростовує встановлені відповідачем порушення з боку позивача та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже законодавством України не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України, що підтверджується висновком Верховного Суду у справі № 522/14416/18.

Відповідно до статті 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України. Тобто, законодавець в розумінні вищезазначених норм права не лише наділяє іноземця певними правами, але і покладає обов`язок забезпечення урегулювання іноземцем свого правового становища у легалізований спосіб, зокрема шляхом звернення до відповідного територіального підрозділу ДМС України.

У контексті наведеного суд вважає за необхідне зауважити, що Верховний Суд у своїх постановах за схожих правовідносин неодноразово зазначав, що бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дитини покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства (постанови Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 343/2242/16, від 10.10.2019 у справі № 2340/2910/18, від 12.08.2020 у справі № 755/14023/17, від 13.10.2021 у справі № 263/14519/20, від 13.04.2021 у справі № 211/1113/18(2-а/211/91/18), від 26.01.2022 у справі № 200/9761/20-а).

Суд вважає, що особа, яка бажає легалізувати своє перебування на території України в законодавчо встановлений спосіб, має бути зацікавлена у зібранні необхідних доказів на підтвердження необхідності такого перебування в Україні, у тому числі і шляхом використання всіх законодавчо визначених правових механізмів, та уникаючи при цьому зловживання своїми правами та нехтування обов`язками.

Поряд з цим, суд вказує, що позивач, зважаючи на наявність зареєстрованого шлюбу із громадянином України, як законної підстави залишення та подальшого перебування на території України, після звернення до органів міграційної служби із наданням посвідки на проживання з указаних підстав, мала змогу легально перебувати на території України, не порушуючи, при цьому норм міграційного законодавства.

Проте, з серпня 2015 року громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 свідомо перебувала на території України у статусі нелегального мігранта та не вчиняла жодних дій для легалізації свого становища. Це дає підстави для висновку про те, що примусове повернення позивача, незважаючи на серйозність такого заходу, з огляду на фактичні обставини є цілком виправданим.

З огляду на викладене суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем доведено правомірність прийняття оскаржуваного позивачем рішення, а тому, зважаючи на наведені вище норми законодавства та встановлені судом обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

На підставі наведеного, керуючись статтями 73-77,90,205,241-246,255,288,286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Притула Оксана Богданівна, до Теребовлянського відділу Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області про визнання протиправним і скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 21 грудня 2023 року № 74 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Теребовлянський відділ Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області, адреса місця знаходження: вул.Паращука,2, м. Теребовля Тернопільського району Тернопільскої області.

Головуюча суддя Л.С.Ромазан