Справа № 200/6001/23
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2024-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2024 року справа №200/6001/23

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Компанієць І.Д., суддів: Казначеєва Е.Г., Гайдара А.В.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 січня 2024 року у справі № 200/6001/23 (головуючий І інстанції Бабіч С.І.) за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській області, Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною і скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною і скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті № 034698 від 28.09.2023 про застосування адміністративно-господарського штрафу відносно фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на підставі абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт".

В обґрунтування позову зазначив, що вказаною постановою на позивача накладено штраф у сумі 17 000 грн за порушення ст. 39 Закону України "Про автомобільний транспорт".

Проте, водій транспортного засобу, що перевірявся 25.08.2023, не знаходиться у трудових відносинах з позивачем, та, перебуваючи з позивачем у дружніх відносинах, лише транспортував (перевозив) автомобіль з м. Дніпро до м. Покровська Донецької області.

Таким чином, під час перевірки не здійснювалося перевезення пасажирів або комерційне використання транспортного засобу, що свідчить про безпідставність висновків про накладення штрафу відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт".

При цьому, лише факт здійснення позивачем, як підприємцем, діяльності у сфері надання послуг з перевезення пасажирів, за відсутності інших доказів, не може бути автоматичною підставою для притягнення його до відповідальності за вказаною нормою.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 05 січня 2024 року позов задоволено.

Визнано протиправною і скасованопостанову Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті № 034698 від 28.09.2023 про застосування адміністративно-господарського штрафу відносно фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на підставі абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт".

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2684 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4000 грн.

Не погодившись з рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

Обґрунтування апеляційної скарги.

В ході перевірки був перевірений транспортний засіб марки "VOLKSWAGEN", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 .

Під час перевірки транспортного засобу встановлено, що він належить та використовується позивачем (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 ).

На момент проведення перевірки виявлено відсутність копії договору із замовником послуг, у зв`язку з чим складено акт № АР 004285 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 25.08.2023.

Водій від пояснень та підпису відмовився.

Отже, адміністративно-господарський штраф за перевезення пасажирів і вантажів за відсутності на момент перевірки документів, визначених ст.39 ЗУ «Про автомобільний транспорт», накладається на перевізників.

Таким чином, підставою для притягнення позивача до відповідальності є встановлення факту перевезення позивачем автомобілем пасажирів за відсутності договору із замовником послуги.

Оскільки позивач має статус автомобільного перевізника, вордій транспортного засобу здійснював перевезення пасажирів за відсутності договору, тому відповідачем правомірно прийнято постанову про накладення на позивача адміністративно-господарського штрафу.

Крім того, розмір витрат на правову допомогу не відповідає критеріям співмірності, пропорційності, обґрунтованості, розумності.

Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , зареєстрований у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як фізична особа - підприємець (код НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом економічної діяльності позивача є: "49.39 Інший пасажирський наземний транспорт, н. в. і. у.".

25.08.2023 під час рейдової перевірки, яка проводилась співробітниками Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області згідно з Щотижневим графіком проведення рейдових перевірок Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області та направленням на перевірку від 18.08.2023 за № 014532, у м. Дніпро на пл. Вокзальній був перевірений автомобіль марки "VOLKSWAGEN", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 (посвідчення водія НОМЕР_4 ).

При перевірці цього транспортного засобу встановлено, що його власником є ОСОБА_1 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 ).

На момент проведення перевірки виявлено відсутність у водія транспортного засобу копії договору із замовником послуг, у зв`язку з чим складено акт № АР 004285 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 25.08.2023.

Водій транспортного засобу від надання пояснень і підписання даного акта відмовився, про що до акта був внесений відповідний запис.

Позивач не заперечує факт відсутності у водія на момент проведення перевірки вищевказаних документів, однак зазначає, що водій не перебуває у трудових відносинах з позивачем і на момент перевірки не здійснював перевезення пасажирів та не використовував автомобіль у комерційних цілях, а на безоплатній основі транспортував (перевозив) автомобіль позивача з м. Дніпро до м. Покровська Донецької області.

Повідомленням № 70047/38/24-23 від 13.09.2023, направленим 13.09.2023 рекомендованим листом № 410, позивача викликано для розгляду справи про порушення на 28.09.2023 з 09:00 до 12:00.

Вказане рекомендоване поштове відправлення одержане позивачем своєчасно, позивач був присутнім під час розгляду справи про правопорушення та надавав відповідні пояснення.

28.09.2023 за результатами розгляду акту від 25.08.2023 № АР 004285 винесено постанову № 034698 про застосування адміністративно-господарського штрафу за порушення позивачем вимог ст. 39 ЗУ «Про автомобільний транспорт», у розмірі 17 000 грн відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 60 ЗУ «Про автомобільний транспорт».

Копія вказаної постанови направлена позивачу 29.09.2023 рекомендованим листом № 463 та одержана ним 03.10.2023, про що свідчить наявне у справі повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення.

Суд першої інстанції задовольняючи позов, виходив з того, що відповідачем не надано належних і допустимих доказів, які би свідчили, що на момент перевірки позивач надавав послуги з перевезення пасажирів на замовлення, доказів перебування водія ОСОБА_2 у трудових або договірних (у тому числі з приводу надання послуг з перевезення) відносинах з позивачем, доказів використання транспортного засобу позивачем на момент перевірки у будь-яких комерційних цілях.

Оцінка суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 1 Закону України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 № 2344-III (далі - Закон № 2344) автомобільний перевізник - це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; послуга з перевезення пасажирів чи вантажів - це перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату.

Як передбачено частиною першою статтею 33 Закону № 2344 автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.

Згідно зі статтею 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до статті 910 Цивільного кодексу України за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов`язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов`язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його провезення. Укладення договору перевезення пасажира та багажу підтверджується видачею відповідно квитка та багажної квитанції, форми яких встановлюються відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Аналіз наведених норм законодавства свідчить, що:

- відповідальність у вигляді адміністративно-господарського штрафу передбачена саме за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 Закону № 2344-III;

- копія договору із замовником транспортних послуг обов`язково повинна бути наявною у водія юридичної особи або у водія фізичної особи - підприємця, що здійснює перевезення пасажирів легковими автомобілями на замовлення.

Тобто відповідальність за наявність копії договору із замовником послуг при перевезенні пасажирів легковими автомобілями на замовлення несуть саме перевізники, які надають такі послуги з перевезення пасажирів.

На підставі статті 34 Закону № 2344 автомобільний перевізник повинен: виконувати вимоги цього Закону, а також інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; утримувати транспортні засоби в належному технічному і санітарному стані та забезпечувати їх зберігання відповідно до вимог статті 21 цього Закону; забезпечувати контроль технічного та санітарного стану транспортних засобів перед виїздом на маршрут; забезпечувати проведення медичного контролю стану здоров`я водіїв; організувати проведення періодичного навчання водіїв методам надання домедичної допомоги потерпілим від дорожньо-транспортних пригод; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства; забезпечувати проведення стажування та інструктажу водіїв у порядку, який визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту; забезпечувати безпеку дорожнього руху; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.

Частиною першою статті 39 Закону № 2344 визначено, що автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.

Відповідно до частин 2-12 статті 39 Закону № 2344 серед обов`язкових документів, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення, для водія автобуса визначено, зокрема, посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, договір із замовником транспортних послуг, документ, що засвідчує оплату транспортних послуг, а також інші документи, передбачені законодавством України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 року № 176 було затверджено Правила надання послуг пасажирського автомобільного транспорту (далі - Правила).

Згідно з пунктами 104 та 105 цих Правил для надання послуг з перевезення легковими автомобілями на замовлення (далі - перевезення на замовлення) автомобільний перевізник зобов`язаний використовувати транспортні засоби, які належать йому на праві власності чи користування, що підтверджується відповідними реєстраційними документами, а також мати відповідну ліцензію і ліцензійну картку на кожен автомобіль.

Організація перевезення на замовлення здійснюється за договором, який укладається між автомобільним перевізником, автомобільним самозайнятим перевізником та суб`єктом господарювання, у письмовій формі і повинен містити інформацію про основні характеристики обслуговування, відповідальність сторін, форму та строк проведення розрахунку, марку та клас транспортного засобу, його облаштування, наявність додаткового технічного обладнання.

Таким чином, водій, який здійснює перевезення пасажирів легковими автомобілями на замовлення, повинен мати при собі, серед іншого, копію договору із замовником транспортних послуг.

Згідно з пунктом 14 Порядку проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 № 1567 (далі - Порядок № 1567) рейдовою перевіркою (перевіркою на дорозі) є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.

На підставі абзаців 1, 2 пункту 15 Порядку № 1567 при проведенні рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється виключно: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону № 2344-III документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Згідно з пунктом 20 Порядку № 1567 виявлені під час рейдової перевірки (перевірки на дорозі) порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму.

Абзацом першим пункту 21 Порядку № 1567 передбачено, що у разі виявлення в ході рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 60 Закону № 2344-III до автомобільних перевізників за порушення законодавства про автомобільний транспорт застосовуються адміністративно-господарські штрафи за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як свідчать матеріали справи, відповідачем не надано жодного належного доказу, що на момент перевірки позивач надавав послуги з перевезення пасажирів на замовлення: що водій ОСОБА_2 перебував у трудових або договірних відносинах з позивачем, що транспортний засіб використовувався позивачем на момент перевірки у будь-яких комерційних цілях.

З відеозапису, наявного в матеріалах справи вбачається, що транспортний засіб на момент проведення перевірки припаркований поряд з іншими автомобілями на стоянці, в ньому відсутні трафарети маршруту, а в салоні автомобіля та поряд з ним пасажири відсутні.

Отже, за наведених обставин відсутні докази здійснення перевезення позивачем пасажирів на замовлення, а також доказів використання транспортного засобу в будь-яких інших комерційних цілях.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, лише факт здійснення позивачем підприємницької діяльності у сфері надання послуг з перевезення пасажирів за відсутності інших належних доказів надання таких послуг не є автоматичною підставою для визнання позивача таким, що порушив приписи ст.39 Закону № 2344 та притягнення його до відповідальності на підставі абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону № 2344.

Таким чином, висновок відповідача, що 25.08.2023 позивач здійснював перевезення пасажирів на замовлення без відповідних документів є бездоказовим.

З огляду на викладене, постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу № 034698 від 28.09.2023 є протиправною та підлягає скасуванню.

Щодо витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 КАС України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини шостої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як визначено частиною сьомою статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За правилами частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною сьомою вказаної статті передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до частини дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Зміст наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Такий правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц.

На підтвердження витрат на правову допомогу представником позивача надано: договір про надання правничої допомоги від 12.10.2023 № 136, укладений між позивачем та адвокатом Назаренко Аллою Сергіївною; ордер на надання правничої (правової) допомоги від 17.10.2023 серії АН № 1267046; акт приймання-передачі наданих послуг від 17.10.2023 до договору про надання правничої допомоги від 12.10.2023 № 136 загальна вартість наданих послуг складає 6000,00 грн, у тому числі:

- аналіз ситуації та причин притягнення до відповідальності - 250,00 грн;

- дослідження документальних матеріалів, надання консультацій та роз`яснень порядку і підстав оскарження спірної постанови - 250,00 грн;

- підготовка та подача адміністративного позову - 3000,00 грн;

- підготовка та подача заяви про забезпечення позову - 1000,00 грн;

- юридичний супровід, представництво прав та інтересів клієнта в суді - 1500,00 грн.

Відповідно до розділу 3 Договору від 12.10.2023 № 136 розмір гонорару за надання правової допомоги за цим договором визначається за домовленістю обох сторін та засвідчується актом приймання-передачі наданих послуг.

На підтвердження сплати витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 грн позивачем надано довідку від 17.10.2023, складену та підписану адвокатом Назаренко Аллою Сергіївною.

Оскільки предмет спору в цій справі не є складним, містить один епізод спірних правовідносин, справа не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заявлений позивачем до відшкодування розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи та непропорційним до предмета спору, а тому обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 4000 гривень.

В контексті наведеного апеляційний суд звертає увагу апелянта, що наведені вище положення законодавства покладають обов`язок доведення співмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З огляду на це, відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний був навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами.

Однак відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано доказів, як і не зазначено обставин, які б спростували співмірність розміру судових витрат із обсягом виконаних адвокатом робіт.

Суд таких обставин також не встановив.

За таких обставин суд погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу на користь позивача у розмірі 4000 грн.

Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судове рішення в межах доводів апеляційної скарги є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Як визначено пунктом 6 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Таким чином зазначена справа відноситься до справ незначної складності, тому судове рішення за наслідками апеляційного розгляду в цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 139, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 січня 2024 року у справі № 200/6001/23 залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 05 січня 2024 року у справі № 200/6001/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 18 березня 2024 року є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 18 березня 2024 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв