Справа № 300/2765/23
Суддя: Біньковська Н.В.
Дата ухвалення: 2024-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" березня 2024 р. справа № 300/2765/23

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Біньковської Н.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідно до змісту якого просить: визнати протиправною відмову від 13.04.2023 №6/1/828/1 у наданні відстрочки від призову під час мобілізації на підставі ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»; зобов`язати надати відстрочку від призову під час мобілізації на підставі ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та видати довідку за встановленою формою про надання відстрочки від призову під час мобілізації на підставі ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що через адвоката звернувся до відповідача із заявою, в якій просив надати відстрочку від призову за мобілізацією на підставі статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», як військовозобов`язаному, що самостійно виховує дитину віком до 18 років. Однак, відповідач повідомив, що тільки особа, позбавлена батьківських прав втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо виховання дитини, а тому ОСОБА_2 зобов`язана виконувати свої обов`язки, покладені на неї як на матір, з чого слідує, що позивач не є особою, що виховує дитину самостійно. Стверджує, що у жовтні 2022 року у зв`язку із воєнними діями у м. Херсон позивач та його колишня дружина прийняли рішення про необхідність переїзду ОСОБА_1 з сином на захід України. Позивач зазначає, що безпосередня його участь у вихованні та утриманні дитини самостійно також підтверджується декларацією про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, заяви лікаря ОСОБА_3 , характеристики Херсонської обласної ради, актом обстеження житлово-побутових умов сім`ї від 11.04.2023. Вважає, що факт безперервного проживання його колишньої дружини та матері його сина на окупованій території в АР Крим і прийняття нею російського громадянства дає беззаперечні підстави вважати, що вона не може фізично бути поряд із малолітнім сином і забезпечити йому повноцінне виховання щодня на постійній основі та замінити позивача у фактичному вихованні дитини, якщо він, як військовозобов`язаний, перебуватиме на службі в Збройних Силах України. Той факт, що матір сина позивача має встановлений законом обов`язок щодо його виховання не свідчить про те, що такий обов`язок вона справді виконує повною мірою з будь-яких суб`єктивних чи об`єктивних причин. Зазначає, що передати дитину на виховання матері на окуповану територію не є можливим і суперечить домовленостям із нею згідно ухвали Херсонського міського суду від 21.08.2017 в справі №766/10425/16-ц про затвердження мирової угоди. Також стверджує, що з колишньою дружиною погоджено, що їх син навчається та навчатиметься виключно в українській школі та не буде піддаватися жодному проросійському впливу та небезпеці, тому передання його на виховання матері за місцем її проживання до АР Крим не є можливим.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач скористався правом подання відзиву на позов. Зазначає, що позивач всупереч вимогам частини 3 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на військовий облік в ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач не став. Надані суду докази (копії декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, заяви лікаря ОСОБА_4 , характеристика, акт обстеження житлово-побутових умов сім`ї) не були приєднані до звернення від 28.03.2023 та відповідачем не було надано оцінки таким документам. Аналіз умов мирової угоди дозволяє дійти висновку, що мати дитини приймає участь у вихованні дитини, отже твердження позивача про те, що він виховує дитину самостійно є безпідставним. Оскільки ОСОБА_2 не позбавлена батьківських прав щодо свого сина, дитина не відібрана від матері, а тому остання зобов`язана виконувати обов`язки, які покладаються на неї, як на матір, вимогами законодавства України, зокрема статтею 150 СК України, а тому за вказаних обставин не можна вважати, що позивач є особою, яка самостійно виховує дитину. Вважає, посилання позивача на той факт, що матір дитини перебуває на тимчасово окупованій території України та прийняла російське громадянство не заслуговує на увагу, оскільки вказаний факт не звільняє матір неповнолітньої дитини від обов`язку та права її виховання. Просить в задоволенні позову відмовити (а.с.32).

У відповіді на відзив позивач не погоджується із доводами відповідача, з підстав аналогічних позовній заяві. Також зазначає, що якщо буде призваний на військову службу під час мобілізації, то дитина залишається одна, без опіки обох батьків. Віддати сина на проживання з матір`ю в АР Крим суперечитиме ухвалі суду та домовленостям позивача із матір`ю дитини згідно мирової угоди. В період контрнаступу Збройних Сил України жоден із батьків не буде піддавати дитину небезпеці і перевозити на постійне місце поживання на окуповану територію. Стверджує, що саме лише дистанційне спілкування матері із дитиною не говорить про повноцінне виховання матір`ю дитини і не свідчить про те, що вона свій обов`язок виконує або може виконувати повною мірою в силу тих обставин, які склалися в країні (а.с.54).

Заяв про розгляд справи з викликом сторін суду не надходило. У відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними в справі матеріалами.

Суд, розглянувши матеріали адміністративної справи, дослідивши в сукупності письмові докази, встановив наступне.

Згідно довідки від 14.10.2021 за №2615- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи фактичне місце проживання/перебування ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 (а.с.13).

28.03.2023 позивач за допомогою адвоката звернувся до відповідача із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 (а.с.20).

ІНФОРМАЦІЯ_2 листом від 13.04.2023 за №6/1/828/1 повідомив позивача про те, що оскільки ОСОБА_2 не позбавлена батьківських прав щодо свого сина, дитина не відібрана від матері, а тому остання зобов`язана виконувати обов`язки, які покладаються на неї, як на матір, вимогами законодавства України, зокрема ст. 150 СК України, а тому за вказаних обставин не можна вважати, що ОСОБА_1 є особою, яка самостійно виховує дітей. Зазначено, що покликання ОСОБА_1 на той факт, що матір дітей прийняла рішення залишитись проживати на тимчасово окупованій території в АР Крим м. Севастополі не звільняє матір неповнолітніх дітей від обов`язку їх виховання (а.с.21).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. На час розгляду цієї адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (надалі також - Закон № 389-VIII) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію (надалі також - Указ Президента України №69/2022).

Частиною 2 статті 4 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" передбачено, що загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

За змістом статті 22 ст. 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" громадяни України зобов`язані з`являтися за викликом до ІНФОРМАЦІЯ_3 для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період. Під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти ІНФОРМАЦІЯ_3 у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки).

Статтею 23 Закону №3543-XII визначений вичерпний перелік осіб, які мають право на відстрочку від призову під час мобілізації та на особливий період.

Так, згідно абзацу 5 частини 1 статті 23 Закону №3543-XII не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Аналіз наведеної норми свідчить, що законодавцем чітко вказана підстава при якій військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, зокрема, при умові самостійного виховування дитини (дітей) віком до 18 років.

Згідно пункту 1 Положення про ІНФОРМАЦІЯ_3, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154 (надалі також - Положення № 154) ІНФОРМАЦІЯ_3 є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Пунктом 11 Положення № 154 передбачено, що районні ІНФОРМАЦІЯ_3, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення: оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку, а також ведуть їх спеціальний облік.

Таким чином, обов`язки щодо мобілізації на військову службу за призовом, встановлення відстрочок покладені, в тому числі на відповідача.

Як встановлено судом, позивач звертався із заявою до відповідача про відстрочення від призову на військову службу під час мобілізації згідно абзацу 5 ч.1 ст.23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до 18 років.

Підтвердженням самостійного виховання сина позивач вважає доведеним на підставі документів наявних в матеріалах справи, а саме: декларацією №001-3Но2-1900 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, заяви лікаря ОСОБА_3 , від 01.04.2023, характеристики №236 від 30.03.2023, характеристики, виданої КЗ «НВК «Школа гуманітарної праці» Херсонської обласної ради, актом обстеження житлово-побутових умов сім`ї від 11.04.2023, виданим службою у справах дітей виконкому Івано-Франківської міської ради, а також заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 02.10.2018 у справі №766/9166/18, ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 21.08.2017 у справі №766/10425/16-ц, якою визнано мирову угоду між сторонами та закрито провадження.

Зі змісту доданих до позову документів слідує, що заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 02.10.2018 у справі №766/9166/18, яке набрало законної сили 02.11.2018, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено. Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 27.12.2008 Відділом реєстрації актів цивільного стану Балаклавського районного управління юстиції у м. Севастополі, актовий запис №354.

Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають неповнолітню дитину - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Балаклавського районного управління юстиції у м. Севастополі, серії НОМЕР_1 від 26.10.2010 (а.с.7).

Зі змісту ухвали Херсонського міського суду Херсонської області від 21.08.2017 в справі №766/10425/16-ц слідує, що визнано мирову угоду по цивільній справі №766/0425/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 третя особа: Дніпровська районна у м. Херсоні рада в особі служби у справах дітей про поділ майна подружжя та визначення місця проживання дитини за якою, зокрема: сторони домовилися, що їх спільна малолітня дитина - ОСОБА_5 , у період навчання в Антонівській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів за № 21 Херсонської міської ради, буде проживати разом з Батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 , під час осінніх, зимових, весняних та літніх канікул - буде проживати разом з Матір`ю - ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_3 . Сторони домовились, що за взаємною згодою, можуть визначити додаткові дні побачення з дитиною, але обов`язково з врахуванням інтересів дитини.

Позивач проживає разом із сином за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується актом обстеження від 11.04.2023 (а.с.18).

Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Приписами частини 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно із частиною 1, 2 статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Положеннями ст. 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Суд зауважує, що визначення місця проживання дитини разом з батьком не підтверджує здійснення ним самостійного виховання та утримання дитини, а лише підтверджує дотримання ним цих обов`язків відповідно до закону.

Позивачем не подано жодних документів, які б підтвердили відсутність у матері можливості виконувати обов`язки стосовно виховання та утримання своєї дитини. Також, позивачем не надано доказів не виконання обов`язків по вихованню і утриманню дитини його колишньою дружиною, або доказів звернення позивача стосовно цього питання у відповідні органи або підтвердження позбавлення її батьківських прав.

Більше того, у відповіді на відзив позивач зазначив про дистанційне спілкування матері та дитини, у позові вказав про те, що з колишньою дружиною погоджено, що їх спільний син навчатиметься в проукраїнській школі, тобто матір приймає участь у вихованні дитини.

Доводи позивача про те, що мати дитини є громадянкою російської федерації та проживає на тимчасово окупованій території в Автономній Республіці Крим не підтверджують юридичного факту покладення на позивача обов`язку виключно самостійного виховування дитини ОСОБА_1 . Вказаний факт не звільняє матір дитини від обов`язку піклування та права її виховання.

В силу приписів пунктів 1, 2, 6 постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2022 №692 «Про припинення дії Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації та застосування деяких міжнародних договорів України з Російською Федерацією» припинено дію Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації, вчиненої 16 січня 1997 р. у м. Москві. На період до припинення дії Угоди, зазначеної у пункті 1 цієї постанови, відповідно до статті 6 такої Угоди зупинити дію статей 1 і 2 Угоди в частині можливості громадян Російської Федерації в`їжджати, виїжджати, прямувати транзитом, перебувати і пересуватися територією України без віз на підставі документів, зазначених у пунктах 2, 3, 4, 6 і 8 переліку документів громадян Російської Федерації для в`їзду, виїзду, перебування і пересування територією України, наведеного в Додатку 1 до Угоди. Ця постанова застосовується із 01.07.2022.

Таким чином, з 01.07.2022 Україною введено візовий режим із російською федерацією.

Відтак, доводи позивача про те, що факт безперервного проживання його колишньою дружиною на тимчасово окупованій території України, прийняття нею російського громадянства є беззаперечною підставою вважати, що вона не зможе фізично перебувати з дитиною суд оцінює критично з наведених вище підстав. Матір дитини не позбавлена можливості приїхати до сина в Україні. Доказів протилежного суду не надано.

Також суд звертає увагу на те, що у законодавстві відсутнє формулювання поняття «самостійне виховання дітей одним з батьків». Разом з тим, Порядок надання відпустки при народженні дитини, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07 липня 2021 року № 693, містить визначення термінів «одинока мати» та «одинокий батько». Так, одинока мати - мати, у актовому записі про народження дитини якої відомості про чоловіка як батька дитини внесені в установленому порядку за її вказівкою; мати дитини, батько якої помер, відповідно до рішення суду позбавлений батьківських прав, визнаний безвісно відсутнім або оголошений померлим, якщо ця дитина не була усиновлена іншим чоловіком; одинокий батько - батько дитини, матір якої померла, відповідно до рішення суду позбавлена батьківських прав, визнана безвісно відсутньою або оголошена померлою, якщо ця дитина не була усиновлена іншою жінкою.

Виходячи з цього визначення, оскільки матір дитини не позбавлена батьківських прав, не визнана безвісно відсутньою, не оголошена померлою, відсутні підстави стверджувати про те, що позивач є одиноким батьком або самостійно виховує неповнолітню дитину.

Матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів, що з достатньою переконливістю свідчили б про статус позивача як батька, що самостійно виховує дитину віком до 18 років, без участі матері у житті такої.

Суд звертає увагу на безпосередньому формулюванні абзацу 5 частини 1 статті 23 Закону №3543-XII, а саме на тому, що для визнання особи такою, що не підлягає призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки мають самостійно виховувати дитину (дітей) віком до 18 років.

Тобто, підтвердженим має бути факт самостійного виховування дитини (дітей) віком до 18 років.

Станом на час розгляду цієї справи відсутнє документальне підтвердження юридичного факту самостійного виховання дитини, який би надавав право на відстрочку по мобілізації, згідно абзацу 5 частини 1 статті 23 Закону №3543-XII.

Проживання батьків окремо, розірвання шлюбу, не перебування батьків у шлюбі, визначення місця проживання дитини з одним із батьків не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини, а також не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дитини, тому розірвання шлюбу між батьками або не перебування батьків у шлюбі, проживання батьків окремо, визначення місця проживання дитини із батьком не можуть розцінюватися як самостійне виховання батьком дитини.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Належних і достатніх доказів, які б спростовували доводи відповідача, позивач в ході розгляду справи не надав.

Враховуючи вищевикладене, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 ),

відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3, АДРЕСА_6).

Суддя /підпис/ Біньковська Н.В.