Справа № 420/25210/23
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2024-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/25210/23
Перша інстанція: суддя Стефанов С.О.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Турецької І.О.,

Шеметенко Л.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 2 січня 2024р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2023р. ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Південного регіонального управління ДПС України (ВЧ НОМЕР_1 ), у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Південного регіонального управління ДПС служби України (ВЧ НОМЕР_1 ) щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у день виключення із списків особового складу центру;

- зобов`язати Південне регіональне управління ДПС України (ВЧ НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби при звільненні з військової служби.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 31.08.2023р. майстер-сержанта, техніка відділення криптографічного захисту інформації, Регіонального центру зв`язку та інформаційних систем, Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу Південного регіонального управління ДПС України (ВЧ НОМЕР_1 ) та всіх видів забезпечення з урахуванням здачі справ та посади з 31.08.2023р., наказом начальника відповідача від 28.08.2023р. №298-ОС, у зв`язку зі звільненням з військової служби у запас Збройних Сил України, наказом начальника відповідача від 25.08.2023р. №295-ОС, за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років) п.3 ч.5 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», з правом носіння військової форми одягу.

Позивач вказав, що при звільненні йому не було виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, що передбачена ЗУ «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей».

Вважаючи такі дії відповідача протиправними та незаконними, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 2 січня 2024р. адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Південного регіонального управління ДПС України (ВЧ НОМЕР_1 ) щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у день виключення із списків особового складу центру.

Зобов`язано Південне регіональне управління ДПС України (ВЧ НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби при звільненні з військової служби.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Південного регіонального управління ДПС України (ВЧ НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 1 073,6грн..

В апеляційній скарзі Південне регіональне управління ДПС України (ВЧ НОМЕР_1 ) посилаючись на порушення норм права, просять рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як військовослужбовець, що звільнений з військової служби через сімейні обставини (один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років) за наявності вислуги років, що перевищує 10 років, має право на одноразову грошову допомогу, передбачену абзацом другим п.2 ст.15 Закону №2011-ХІІ.

Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що 31.08.2023р. майстер-сержанта, техніка відділення криптографічного захисту інформації, Регіонального центру зв`язку та інформаційних систем, Південного регіонального управління ДПС України, ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу Південного регіонального управління ДПС України (ВЧ НОМЕР_1 ) та всіх видів забезпечення з урахуванням здачі справ та посади з 31.08.2023р., наказом начальника відповідача від 28.08.2023р. №298-ОС, у зв`язку зі звільненням з військової служби у запас Збройних Сил України, наказом начальника відповідача від 25.08.2023р. №295-ОС, за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років) п.3 ч.5 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», з правом носіння військової форми одягу.

Відповідно до наказу начальника відповідача від 28.08.2023р. №298-ОС вислуга років позивача на 31.08.2023р. становить: календарна - 26 років 09 місяці 04 дні; пільгова - 00 років 03 місяці 10 днів; загальна - 27 років 00 місяців 14 днів.

При звільненні позивачу не була виплачена одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, що передбачена ЗУ «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей».

31.08.2023р. ОСОБА_1 звернувся до відповідача з проханням надати: відомості про підстави не виплати Південним регіональним управлінням ДПС України, ОСОБА_1 , одноразової грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, відповідно до ст.15 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

7.09.2023р. відповідачем надано відповідь за №11/6223-23-Вих, в якій зазначено, що виплата одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, у разі звільнення з військової служби у запас Збройних Сил України за підпунктом «г» п.3 ч.5 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», чинним законодавством не передбачена.

Не погоджуючись із такими діями прикордонної служби, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Перевіряючи правомірність та законність дій Південного регіонального управління ДПС України (ВЧ НОМЕР_1 ) у спірних правовідносинах, з урахуванням підстав, за якими позивач пов`язує їх незаконність та протиправність в межах доводів апеляційних скарг, судова колегія виходить з наступного.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи лише на підставі закону в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-ХІІ (Закон №2232-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Приписами ч.1,2 ст.9 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-XII (надалі Закон №2011) встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до абз.2 п.2 ст.15 Закону №2011-XII військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

При цьому, ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9.04.1992р. №2262-XII визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України, зокрема із числа осіб, які перебували на службі в Державній прикордонній службі України.

За правилами пп. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону №2262-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації: у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Пунктом 10 Постанови КМУ «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб» за №393 від 17.07.1992р. встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, особам начальницького складу Національного антикорупційного бюро, особам із спеціальними званнями Бюро економічної безпеки: які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Судова колегія зазначає, що в даній адміністративній справі спірним питанням є встановлення факту наявності у особи права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Вказані вище норми законодавства у своїй сукупності свідчать про те, що військовослужбовець, який звільнений з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та який має вислугу 10 років і більше, має право на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Із матеріалів справи, що у ОСОБА_1 на день звільнення зі служби була наявна достатня вислуга років для отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, передбачено абз.2 п.2 ст.15 Закону №2011-ХІІ, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності підстав для задоволення адміністративного позову.

Що стосується посилань апелянте на те, що КМУ від 12.06.2013р. №413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» не передбачено таку сімейну обставину або іншу поважну причину як «один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років», що унеможливлює здійснення виплати спірної одноразової грошового допомоги при звільненні, то колегія суддів зазначає, що перелік сімейних обставин та інших поважних причин, які є підставою для звільнення військовослужбовця з військової служби протягом строку проведення мобілізації (якщо військовослужбовець не висловив бажання продовжувати військову службу), визначений безпосередньо пп.«г» п.3 ч.5 ст.26 Закону №2232-XII, до яких, з-поміж іншого, належить обставина «один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років». Відсутність такої обставини у Постанові КМУ №413 за наявності її в Законі №2232-XII не є підставою для позбавлення позивача права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, гарантованої йому Законом, як вищим в ієрархії нормативно-правових актів законодавчим актом, аніж постанова КМУ.

Також апелянт посилається на постанову Верховного Суду від 24.01.2024р. у справі №140/1143/23 та просить врахувати правову позицію Верховного Суду з ідентичним предметом спору.

Надаючи оцінку вказаним обставинам, судова колегія виходить з наступного.

У справі №140/1143/23, судом під час розгляду справи враховувались наступні фактичні обставини: ОСОБА_1 проходила військову службу в Збройних Силах України, у складі Військової частини НОМЕР_2 . Згідно з наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 26 серпня 2022 року № 712-ос «Про особовий склад» майор

ОСОБА_1 , начальник відділення контролю та документального забезпечення штабу, звільнена з військової служби в запас за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військове службу): один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років) пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України [від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ] «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ) з правом носіння військової форми.

У Постанові Верховного суду України від 24.01.2024 року у справі № 140/1143/23, суд вказав, що підстава для звільнення зі служби, про яку йде мова, передбачена: у підпункті «в» п.3 ч.2 ст.26 Закону №2232-ХІІ, у підпункті «ґ» п.1 ч.5 ст.26 Закону №2232-ХІІ, у підпункті «ґ» п.1 ч.6 ст.26 Закону №2232-ХІІ. Прикметно те, що звільнення з цих підстав з військової служби не пов`язується з особливим періодом та/або воєнним станом, (що має пояснення, коли зіставити ці підстави з датою ухвалення Постанови №413, а також редакцією абзацу другого п.2 ст.15 Закону №2011-XII, яка діяла на дату звільнення позивачки).

Відтак, апеляційний суд вважає, що висновок Верховного Суду викладений у постанові від 24.01.2024р. по справі №140/1143/23 стосується застосування ч.2 п.2 ст.15 Закону №2011-ХІІ (у редакції, яка діла на дату звільнення позивачки з військової служби), тобто 26.08.2022р..

При цьому, у даній справі №420/25210/23 позивача звільнено з військової служби 31.08.2023р., тобто в період застосування іншого правового регулювання та за інших фактичних обставин.

З огляду на викладене судова колегія приходить до висновку, що правовідносини у справі №140/1143/23 не є аналогічними у справі №420/25210/23 за фактичними обставинами, позовними вимогами та предметом, у зв`язку із чим відповідні посилання апелянта є необґрунтованими та безпідставними.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

В доводах апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

Отже, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалена з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для її скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.311,315,316,322,325 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 2 січня 2024р. залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: І.О. Турецька

Л.П. Шеметенко