Справа № 420/7126/23
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2024-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7126/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (; адреса: вул. Дегтярівська, 11Г, м. Київ, 04119) в особі Комісії з реорганізації Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, Державної фіскальної служби України (; адреса: Львівська площа, 8, м. Київ, 04053) в особі Комісії з реорганізації Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення та попередження, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

04 квітня 2023 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України, в якій позивач просить суд:

визнати причини пропуску процесуального строку поважною та поновити строк для звернення суду;

визнати протиправним та скасувати наказ №20 від 20.02.2023 р. Голови комісії з реорганізації Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби Брич В.В. про звільнення з посади та податкової міліції у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 підпунктом «г» (через скорочення штатів) підполковника податкової міліції ОСОБА_1 (M-239412), старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ четвертого відділу управління боротьби з фінансовими злочинами Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, 21 березня 2023;

визнати протиправним та скасувати Попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 (М-239412), старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ четвертого відділу управління боротьби з фінансовими злочинами Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби з 21 березня 2023;

поновити ОСОБА_1 (М-239412), на посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ четвертого відділу управління боротьби з фінансовими злочинами Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби з 21 березня 2023;

стягнути з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу;

допустити до негайного виконання рішення в частині поновлення на посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ четвертого відділу управління боротьби з фінансовими злочинами Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями адміністративна справа розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою суду від 10.04.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 10.05.2023 року, яке було відкладено на 30.05.2023 року а потім на 16.06.2023 року.

15.06.2023 року позивач подав суду змінену позовну заяву, в якій зазначив відповідачами Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби України, в особі комісії з реорганізації Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України та Державну фіскальну службу України в особі комісії з реорганізації Державної фіскальної служби України та просить суд:

визнати протиправним та скасувати наказ №2-о від 20.02.2023 р. Голови комісії з реорганізації Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби Брич В.В. про звільнення з посади та податкової міліції у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 підпунктом «г» (через скорочення штатів) підполковника податкової міліції ОСОБА_1 (M-239412), старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ четвертого відділу управління боротьби з фінансовими злочинами Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, 21 березня 2023 року;

визнати протиправним та скасувати «Попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 (М-239412), старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ четвертого відділу управління боротьби з фінансовими злочинами Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби з 21 березня 2023 року;

поновити ОСОБА_1 (М-239412), на посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ четвертого відділу управління боротьби з фінансовими злочинами Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби з 21 березня 2023;

стягнути солідарно з Державної фіскальної служби України та Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.03.2023 року по час ухвалення судового рішення;

допустити до негайного виконання рішення в частині його поновлення на посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ четвертого відділу управління боротьби з фінансовими злочинами Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби.

Підготовче засідання, призначене на 16.06.2023 року не відбулось у зв`язку із неявкою представників учасників справи та було відкладене на 01.08.2023 року, а потім на 15.08.2023 року у зв`язку із оголошенням повітряної тривоги у м. Одесі та області.

Ухвалою суду від 15.08.2023 року залучено до участі у справі № 420/7126/23 у якості другого відповідача Державну фіскальну службу України в особі Комісії з реорганізації Державної фіскальної служби України; відкладено підготовче засідання на 31.08.2023 року на 11:30.

Підготовче засідання, призначене на 31.08.2023 року було перенесено у зв`язку з перебуванням судді у нарадчій кімнаті по іншій справі та призначено на 18.09.2023 року.

Підготовче засідання, призначене на 18.09.203 року було перенесено на 02.10.2023 року за клопотанням позивача, а потім на 17.10.2023 року у зв`язку із перебуванням судді у відпустці.

У підготовче засідання 17.10.2023 року представники учасників справи не з`явились, позивач подав суду клопотання про закриття підготовчого провадження без його участі.

Ухвалою суду від 24.10.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 02.11.2023 року.

У судовому засіданні 02.11.2023 року судом після заслуховування вступного слова позивача та його представника оголошено перерву до 21.11.2023 року.

У судовому засіданні 21.12.2023 року судом після дослідження доказів у справі оголошено перерву до 05.12.2023 року.

Судове засідання, призначене на 05.12.2023 року було відкладене на 19.12.2023 року.

18.12.2023 року позивач подав суду клопотання, в якому просив розрахувати розмір його грошового забезпечення за час вимушеного прогулу виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої на 2023 рік та долучити у якості доказу копію листа Державного архіву м.Києва від 26.06.2023 року

Судове засідання, призначене на 19.12.2023 року не відбулось у зв`язку із перебуванням судді Аракелян М.М. у відпустці та було перенесено на 09.01.2024 року.

У судове засідання 09.01.2024 року представники відповідачів не з`явились, були повідомлені про час, день та місце судового засідання шляхом надіслання повісток засобами поштового зв`язку (повістки повернулись до суду із зазначенням причини повернення - «адресат відсутній за вказаною адресою»).

Також відповідачі були повідомлені про розгляд справи шляхом розміщення відповідних оголошень на сайті «Судова влада», отже судом було вжито усіх можливих заходів для повідомлення відповідачів.

Суд зазначає, що відповідачу Державній фіскальній службі України в особі Комісії з реорганізації Державної фіскальної служби України достеменно відомо про розгляд справи судом, оскільки нею було отримано судову повістку про виклик у судове засідання, призначене на 19.12.2023 року.

Позивач у судове засідання 09.01.2024 року не з`явився, подав суду заяву з проханням розгляд справи 09.01.2024 року проводити без його участі.

Враховуючи викладене та нез`явлення представників відповідачів у судове засідання, керуючись ч.9 ст.205 КАС України, суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з 28 березня 2005 року проходив службу в органах податкової міліції на посадах рядового та начальницького складу та на підставі наказу Голови комісії з реорганізації Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби № 2-о від 20.02.2023 року ОСОБА_1 звільнено зі служби з 21 березня 2023 року.

Позивач вважає, що підставою для звільнення зі служби вказано попередження про наступне його звільнення (без зазначення дати). При цьому, попередження під розпис позивачем не отримувалось, засобами поштового зв`язку на адресу ОСОБА_1 не надходило.

Також позивач звертає увагу, що з 21.03.2020 року по 20.03.2023 року він перебував у відпустці без збереження грошового забезпечення для догляду за дитиною, а в період з 15.02.2023 року по 24.03.2023 року перебував на лікуванні. Поряд з цим, обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 вказує, що у даному випадку має місце не ліквідація державного органу, а його реорганізація.

За викладених фактичних обставин та аргументів позивач вважає, що його звільнення було незаконним, тому він вимушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права та просить окрім визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновити його на посаді та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідачі належним чином повідомлені про відкриття провадження у справі, призначення справи до розгляду по суті, однак у встановлений судом строк відзиви на позовну заяву та докази на обґрунтування своєї правової позиції надані не були, про поважність причин неподання процесуальних документів по даній справі суду не повідомлено.

Відповідно до ч.6 ст.162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 28.03.2005 року по 21.03.2023 року працював в податковій міліції, що підтверджується записами № 3 та № 4 трудової книжки НОМЕР_2 .

20 березня 2020 року наказом Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби № 40-в майору податкової міліції ОСОБА_1 (М-239412), старшому оперуповноваженому четвертого відділу міжрегіонального оперативного управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби надано відпустку без збереження грошового забезпечення для догляду за дитиною до досягнення нею чотирьохрічного віку, з 21 березня 2020 року по 20 березня 2021 року.

Згідно наказу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби №2-о від 20.02.2023 року підполковника податкової міліції ОСОБА_1 , старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ четвертого відділу управління боротьби з фінансовими злочинами Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби звільнено з посади та податкової міліції у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 підпунктом «г» (через скорочення штатів), 21 березня 2023 року.

Вислуга на 21 березня 2023 року складає у календарному обчисленні 20 років 4 місяці 19 днів, у пільговому обчисленні не має.

Виплатити підполковнику податкової міліції ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 19992 року № 2262-ХІІ (зі змінами), Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» (зі змінами) у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби в органах податкової міліції, компенсацію за невикористані відпустки.

Вислуга років для виплати допомоги складає 20 (двадцять) років. Невикористані відпустки становлять: у 2005 році 30 діб, у 2006 році 30 діб, у 2007 році 30 діб, у 2008 році 30 діб, у 2009 році 30 діб, у 2010 році 30 діб, у 2011 році 30 діб, у 2012 році 30 діб, у 2013 році 30 діб, у 2018 році 40 діб, у 2019 році 40 діб, у 2020 році 40 діб.

Забезпечити проведення всіх гарантованих при звільненні ОСОБА_1 виплат у повному обсязі при першій можливості.

Направити для зарахування на військовий облік до Приморського РТЦК та СП м. Одеси.

Підстава: попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із своїм звільненням, вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду із даним позовом, стверджуючи, що попередження про наступне звільнення у зв`язку із скороченням штатів йому не надавалося та ним не отримано.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України зокрема передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996 року, ратифікована Законом України від 14.09.2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 року, визначає, що кожна людина повинна мати можливість заробляти собі на життя професією, яку вона вільно обирає (пункт 1 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на працю як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Позивач на момент звільнення проходив службу в підрозділах податкової міліції, що входили до складу органів Державної фіскальної служби України, однак станом на дату прийняття оскаржуваного наказу розділ XVІІІ-2 (Податкова міліція), яким визначались повноваження та функції такого правоохоронного органу, як податкова міліція - виключений з Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI.

У той же час, порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 №114 (далі Положення № 114).

Норми пункту 8 Положення № 114 передбачають виключні підстави для дострокового звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, серед яких, у зв`язку із скороченням штатів у разі відсутності можливості використання на службі.

Пунктом 10 Положення № 114 встановлено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Вказане узгоджується також з підпунктом «г» пункту 64 Положення № 114, відповідно до якого особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

При цьому, порядок звільнення осіб у зв`язку із скороченням штату Положенням № 114 не визначено.

Суд наголошує, що за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Зазначена позиція суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах від 31.01.2018 по справі № 803/31/16, від 30.07.2019 по справі № 804/406/16, від 08.08.2019 по справі № 813/150/16.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємств, установ, організацій, скорочення численності або штату працівників.

Звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина 3 статті 40 КЗпП України).

Не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Приписами статті 49-2 КЗпП України (в редакції станом на дату прийняття оскаржуваного наказу) обумовлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

На підставі системного аналізу вищенаведених нормативних положень суд приходить висновку, що розірвання трудового договору можливе як при ліквідації підприємства, установи, організації, так і при скороченні чисельності або штату працівників. При цьому, за загальним правилом та за винятком державних службовців, звільнення яких відбувається на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівнику всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Також суд акцентує увагу на тому, що трудовим законодавством України на роботодавця покладений обов`язок повідомити персонально своїх працівників про наступне вивільнення не пізніше ніж за 2 місяці до такої події, а у разі якщо така подія має відношення до державного службовця, то таке попередження не повинно бути меншим ніж 30 днів.

Зі змісту оскаржуваного позивачем наказу судом встановлено, що звільнення ОСОБА_1 відбулося у зв`язку із скороченням штату, однак матеріали справи не містять жодного належного доказу, що дійсно у даному випадку при звільненні позивача за наведеною обставиною скорочення штату реально мало місце.

Додатково суд враховує і те, що відповідачами у судовому процесі не спростовано доводи позивача, що його не було попереджено про майбутнє звільнення у зв`язку із скороченням штату, а судом іншого не встановлено у зв`язку із відсутністю будь-яких доказів зі сторони відповідачів. До того ж, зазначена в оскаржуваному наказі підстава «попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 » не містить жодної дати, що на думку суду, доводить взагалі відсутність такого попередження по відношенню до позивача, враховуючи відсутність інших доказів у справі.

З огляду на викладене, суд вважає, що суб`єктом владних повноважень не доведено дотримання порядку звільнення позивача, оскільки зазначена в оскаржуваному наказі підстава звільнення не знайшла свого підтвердження при розгляді цієї справи. Суд приходить висновку, що зазначені ОСОБА_1 обставини щодо порушення в тому числі й процедури його звільнення знайшли своє підтвердження, тому наказ №2-о від 20.02.2023 р. Голови комісії з реорганізації Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби Брич В.В. «Про звільнення працівника податкової міліції ОСОБА_1 » є протиправним і підлягає скасуванню.

Водночас суд відхиляє твердження позивача, що його було звільнено, коли він був непрацездатним, оскільки позивачем не надано суду належного доказу з цього приводу, яким відповідно до вимог п. 1.1. Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян є лише листок непрацездатності. Надана до суду виписка № 155 від 01.04.2023 року із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого не є беззаперечним доказом тимчасової непрацездатності позивача.

Що ж стосується позовних вимог про визнання протиправним та скасування Попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 (М-239412), старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ четвертого відділу управління боротьби з фінансовими злочинами Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби з 21 березня 2023, суд зазначає наступне.

Як вже встановлено судом, приймаючи наказ №2-о від 20.02.2023 р. головою комісії з реорганізації Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби Брич В.В. зазначено як підставу його видання «попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 ». Однак, як встановлено судом, у даному випадку відповідачем не доведено те, що попередження позивача про його звільнення мало місце за два місяці до дати звільнення.

При цьому, суд звертає увагу, що за вимогами трудового законодавства у разі звільнення працівника при скороченні штату, працівник має бути попереджений про це. Тобто, за своєю правовою природою попередження є своєрідним процедурним рішенням суб`єкта владних повноважень і фактично не може порушувати права працівника, адже його видання передбачене трудовим законодавством та є необхідною передумовою для подальшого звільнення, щоб його вважати законним.

Суд зазначає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Отже, ефективний захист прав є метою адміністративного судочинства. З огляду на це, вирішуючи кожен спір, суд, з урахуванням вимог позовної заяви та позиції сторін, повинен застосовувати такі способи захисту, які будуть ефективними на практиці.

Ця мета кореспондується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі «Джорджевич проти Хорватії», п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі «Ван Остервійк проти Бельгії», п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12).

Обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав, захист законних інтересів і, у випадку задоволення судом його вимог, рішення повинно мати наслідком реальне відновлення тих прав, за захистом яких позивач звернувся до суду.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

З урахуванням наведеного суд робить висновок, що суд при розгляді публічно-правового спору наділений лише повноваженнями захистити права особи за умови встановлення факту такого порушення, а спосіб захисту порушеного права має бути ефективним.

Отже, не є належним способом захисту оскарження працівником попередження про звільнення, оскільки його прийняття є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою. Більш того, суд наголошує, що видання попередження про звільнення апріорі не може порушувати прав працівника, оскільки таке рішення не є кінцевим й прямо не впливає на права чи обов`язки працівника, а його видання визначено нормативно. Тому, правом працівника залишається оспорювати власне саме правомірність його звільнення, якому суд має надати вичерпну процесуальну оцінку, в тому числі й щодо дотримання вимог в частині попередження про звільнення працівника.

На підставі вищевикладеного суд приходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування попередження про наступне звільнення задоволенню не підлягають, оскільки така вимога не призводить до поновлення порушеного права та не є ефективним способом захисту такого права.

Стосовно вимог ОСОБА_1 про поновлення його на посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ четвертого відділу управління боротьби з фінансовими злочинами Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби з 21 березня 2023 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Зазначена норма права вказує на те, що суд, встановивши факт звільнення без законної на те підстави, зобов`язаний поновити працівника на раніше займаній посаді.

Відповідно до ст. 240-1 КЗпП України у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 49-3 цього Кодексу для вивільнюваних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України «Про зайнятість населення».

Кодекс законів про працю України не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в ч. 1 ст. 235 та у ст. 240-1 КЗпП України. Відтак суд, встановивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, що вкладена в постановах від 11 лютого 2021 року у справі № 640/21065/18, від 27 квітня 2021 року у справі № 826/8332/17, від 31 травня 2021 року у справі № 0840/3202/18.

Під час розгляду справи судом встановлено, що Офіс великих платників податків ДФС перебуває у стані припинення, однак державна реєстрація його припинення як юридичної особи не відбулася.

У зв`язку з цим суд вважає необхідним застосувати ч. 1 ст. 235 КЗпП України та поновити позивача на раніше займаній посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ четвертого відділу управління боротьби з фінансовими злочинами Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби.

За змістом п. 2.27. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, днем звільнення вважається останній день роботи.

Згідно з наказом ДФС від 20 лютого 2023 року № 2-о останнім днем роботи (датою звільнення) позивача є 21 березня 2023 року. Відповідно, ОСОБА_1 належить поновити на роботі з 22 березня 2023 року.

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, що викладена в постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 821/255/17, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Згідно з п.п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Визначаючи розмір середньоденної заробітної плати позивача, суд враховує, що останніми двома календарними місяцями роботи, що передували звільненню, були лютий 2020 року та березень 2020 року, оскільки з 21 березня 2020 року позивачу була надана відпустка без збереження грошового забезпечення. При цьому, як встановлено судом з індивідуальних відомостей про застраховану особу реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5), будь-яких сум виплат в якості заробітної плати ОСОБА_1 після березня 2020 року не має.

За розрахунком позивача, що не спростований відповідачами, розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 311,53грн.

Кількість робочих днів у період вимушеного прогулу з 22 березня 2023 року до 13 березня 2024 року становить 258 днів.

Відповідно, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 становить 311,53грн.* 258=80374,74грн.

Суд наголошує, що процесуальним законодавством фактично встановлено презумпцію винуватості суб`єкта владних повноважень, яка покладає на нього обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод та інтересів, чого у даному випадку не відбулося.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, за наявного правового регулювання та встановлених обставин суд робить висновок, що позов є обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню з вищенаведених мотивів.

За змістом п. 2 та п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, в даній справі суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення на користь позивача заробітної плати за один місяць та поновлення позивача на посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ четвертого відділу управління боротьби з фінансовими злочинами Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби з 22 березня 2023 року.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні,

постанові або ухвалі.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.

ОСОБА_1 при поданні позову сплачений судовий збір у сумі 1073,60грн., ці кошти можуть бути повернуті ухвалою суду у разі подання відповідної заяви позивачем.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 262, 295, 297,371 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (; адреса: вул. Дегтярівська, 11Г, м. Київ, 04119) в особі Комісії з реорганізації Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, Державної фіскальної служби України (; адреса: Львівська площа, 8, м. Київ, 04053) в особі Комісії з реорганізації Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення та попередження, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ №2-о від 20.02.2023 року Голови комісії з реорганізації Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби Брич В.В. про звільнення з посади та податкової міліції у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 підпунктом «г» (через скорочення штатів) підполковника податкової міліції ОСОБА_1 (M-239412), старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ четвертого відділу управління боротьби з фінансовими злочинами Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, 21 березня 2023 року.

Поновити ОСОБА_1 (М-239412), на посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ четвертого відділу управління боротьби з фінансовими злочинами Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби з 22 березня 2023 року.

Стягнути з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (; адреса: вул. Дегтярівська, 11Г, м. Київ, 04119) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.03.2023 по 13.03.2024 року у сумі 80374(вісімдесят тисяч триста сімдесят чотири)грн. 74коп.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та в частині стягнення з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 293,295 КАС України, до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян