Справа № 205/527/24
Суддя: Федотова В. М.
Дата ухвалення: 2024-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

12.03.2024 Єдиний унікальний номер 205/527/24
Справа № 205/527/24
Провадження № 2а/205/21/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федотової В.М.,

при секретарі Бондар В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною, скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення та закриття провадження по справі,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року представник позивача адвокат Мороз К.Т. звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаним адміністративним позовом.

Позов мотивований тим, що відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 1182938 від 03.01.2024 року, яка була винесена інспектором УПП в Дніпропетровській області старшим лейтенантом поліції Куліш В.В., позивача ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 20 400 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП.

Із вказаної постанови вбачається, що 03.01.2024 року о 00 год. 51 хв. ОСОБА_1 керував транспортним засобом «LAND ROVER RANGE ROVER VOGUE», д.н.з. НОМЕР_1 , у м. Дніпро, по вул. Набережна Заводська, 97Д, будучи позбавленим права керування, чим порушив вимоги п. 2.1а ПДР, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 126 КУпАП.

Позивач зазначив, що інспектор під час складання постанови не розібрався із ситуацією, яка сталася, не дослідив всіх обставин справи, не надав доказів вчинення позивачем правопорушення, а відразу на місці склав оскаржувану постанову з порушенням Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення. Також зазначив, що вказаним транспортним засобом він не керував, не є водієм, оскільки не рухався, а просто знаходився у машині та розмовляв з дівчиною, тому неможливо зробити однозначний висновок про те, що саме позивач знаходився за кермом транспортного засобу і керував ним.

Враховуючи викладене, позивач змушений звернутися до суду та просити визнати протиправною, скасувати постанову серії ЕНА № 1182938 від 03.01.2024 року, закрити провадження по справі про адміністративне правопорушення, судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.01.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у адміністративній справі з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання.

Представник відповідача Марченко А.О. направив до суду відзив на позов, а також заперечення на відповідь на відзив, у яких, посилаючись на законність складення відносно позивача постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 1182938 від 03.01.2024 року, а також на відповідність вказаної постанови вимогам ст. 283 КУпАП, просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, а також врахувати долучені до відзиву відеозаписи на яких зафіксовано рух автомобіля. Розгляд справи проводити за відсутності представника відповідача.

Представник позивача адвокат Мороз К.Т. надав до суду відповідь на відзив у якій просив відхилити доводи представника відповідача, викладені у відзиві, оскільки вони є необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на нормах законодавства, та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування заперечень посилався на те, що суб`єктом вчинення протиправного діяння, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, можуть бути лише водії транспортних засобів, однак позивач ОСОБА_1 03.01.2024 року не був водієм, тієї ночі транспортним засобом не керував, відповідних доказів матеріали справи не містять. На відеозаписі, який було долучено до матеріалів справи, не зафіксовано момент зупинки транспортного засобу та хто саме був за кермом, враховуючи, що позивач заперечує факт керування. Окрім того, наданий відеозапис поділений на частини та не є безперервним. Також просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 8 000 грн.

Позивач ОСОБА_1 надав до суду заяву у якій просив розгляд справи проводити без застосування засобів технічної фіксації, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, у відзиві просив розгляд справи проводити за його відсутності.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно із ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист

Суд, з`ясувавши обставини справи, перевіривши їх наданими доказами, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Судом встановлено, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 1182938 від 03.01.2024 року, яка була винесена інспектором УПП в Дніпропетровській області старшим лейтенантом поліції Куліш В.В., позивача ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 20 400 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП (а.с. 7).

Із описової частини вказаної постанови вбачається, що 03.01.2024 року о 00 год. 51 хв. ОСОБА_1 керував транспортним засобом «LAND ROVER RANGE ROVER VOGUE», д.н.з. НОМЕР_1 , у м. Дніпро, по вул. Набережна Заводська, 97Д, будучи позбавленим права керування, чим порушив вимоги п. 2.1а ПДР, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 126 КУпАП (а.с. 7).

При вирішенні публічно-правового спору з приводу рішення суб`єкта владних повноважень суд керується наступними нормами закону.

У відповідності до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 9 КУпАП передбачено, що адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до положень ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема: про порушення правил дорожнього руху. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Згідно із ст. 245 КУпАП одними із завдань провадження адміністративної справи закон визначає такі, як своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити в тому числі: опис обставин, установлених під час розгляду справи (ч. 1 ст. 283 КУпАП).

Відповідно до cт. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

При цьому, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлений Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року.

Так, пунктом 2.1а Правил дорожнього руху передбачено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Ч. 4 ст. 126 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами. Санкція статті передбачає накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Пунктом 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Згідно із ч. 1 ст. 35 Закон України «Про Національну поліцію» поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі: зокрема якщо водій порушив Правила дорожнього руху.

Як було встановлено судом, постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 1182938 від 03.01.2024 року, яка була винесена інспектором УПП в Дніпропетровській області старшим лейтенантом поліції Куліш В.В., позивача ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 20 400 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП (а.с. 7).

Позивач у позовній заяві заперечував сам факт керування транспортним засобом «LAND ROVER RANGE ROVER VOGUE», д.н.з. НОМЕР_1 , та зазначив, що патрульні не зупиняли вказаний автомобіль, оскільки він не рухався, а сам позивач просто сидів у машині, а тому не є водієм у розумінні Правил дорожнього руху.

У рішенні № 404/4467/16-а від 20.02.2019 року ВС/КАС зазначив, що «само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування.

Таким чином, керування транспортним засобом це умисне виконання особою функцій водія, шляхом вчинення технічних дій для приведення транспортного засобу в рух та зворушення з місця, а під час руху для зміни напрямку руху та/чи швидкості транспортного засобу.

Представник відповідача у відзиві посилався на те, що рух автомобіля зафіксовано на відео, на підтвердження чого надав відеозаписи обставин події, що відбулася 03.01.2024 року.

Судом було у повному обсязі досліджено надані відеозаписи у судовому засіданні.

Так, на диску, який було долучено представником відповідача до відзиву, наявні 3 відеозаписи, які не є безперервними.

На одному з відео, яке було записане на відеореєстратор патрульного автомобіля зафіксовано, як патрульні о 00:00 год. їдуть за транспортним засобом, однак ідентифікувати, що це саме «LAND ROVER RANGE ROVER VOGUE», д.н.з. НОМЕР_1 , не можливо через велику відстань між вказаними транспортними засобами та нечітку якість зображення, державного номерного знаку на відео не видно.

На другому відео, яке було записане на відеореєстратор патрульного автомобіля зафіксовано, як автомобіль патрульної поліції повертає праворуч, де на аварійній світловій сигналізації стоїть два транспортних засоби. Далі, один з патрульних підходить до транспортного засобу «LAND ROVER RANGE ROVER VOGUE», який стоїть на аварійній світловій сигналізації попереду, а інші патрульні підходять до другого автомобіля, який теж стоїть на аварійній світловій сигналізації. На згаданому відео зафіксовано рух саме другого автомобіля, оскільки після повороту патрульного автомобіля праворуч такий автомобіль ще продовжував рух і потім же зупинився, що не можна сказати про транспортний засіб «LAND ROVER RANGE ROVER VOGUE», рух якого з відео не вбачається.

На третьому відео, яке було вже надано з бодікамери патрульного зафіксовано, як поліцейський підходить до транспортного засобу «LAND ROVER RANGE ROVER VOGUE», де на водійському сидінні знаходиться позивач ОСОБА_1 . Далі починається спілкування позивача з патрульними, де позивач неодноразово вказав, що він не є водієм зазначеного транспортного засобу і вказаний транспортний засіб не рухався. Патрульний вказав, що докази по справі є, однак вимогу позивача ознайомитися із вказаними доказами не відреагував та вказав, що він зможе ознайомитися з ними потім у відділі адміністративної практики УПП.

Таким чином, аналізуючи вказані відеоматеріали, суд не може зробити беззаперечний висновок, що автомобіль «LAND ROVER RANGE ROVER VOGUE», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався, як і не можливо встановити, чи керував позивач ОСОБА_1 зазначеним транспортним засобом.

В свою чергу, доводи представника відповідача про те, що факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, підтверджується показами поліцейських, які безпосередньо бачили факт порушення позивачем вимог ПДР є абсурдними і такими, що не можуть визнаватись належними та і взагалі не є доказами у розумінні діючого законодавства.

Так, Верховний Суд у постанові від 26.04.2018 року у справі № 338/1/17 роз`яснив, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише утому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку.

Позивач зазначає, що для підтвердження порушення позивачем Правил Дорожнього руху відповідач, відповідно до ст. 251 КУпАП, мав би надати зокрема відеозапис події, фотокартки. Сам по собі опис подій адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого правопорушення.

Аналогічна позиція викладена в рішенні Верховного Суду по справі № 357/10134/17 від 23.10.2019 року.

З матеріалів справи не вбачається, хто саме керував транспортним засобом та чи взагалі вказаний транспортний засіб рухався і тим паче порушив ПДР. Належні та допустимі докази, що позивач ОСОБА_1 є водієм вказаного транспортного засобу відсутні.

Суду не надано будь-якого належного доказу щодо підтвердження факту порушення позивачем ч. 4 ст. 126 КУпАП, що свідчить про недоведеність суб`єктом владних повноважень правомірності прийнятої ним постанови, яка сама по собі не є достатнім доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Враховуючи викладене, оскаржувана постанова була складена на ОСОБА_1 без наявності достатніх доказів того, що саме позивач є водієм зазначеного транспортного засобу.

Згідно із статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У відповідності до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на викладене, враховуючи зазначені обставини та надані суду докази, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова винесена без достатніх правових підстав, що вказують на наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення та без встановлення дійсних обставин справи, при ухваленні постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності працівником поліції не повно і не всебічно з`ясовано обставини адміністративної справи, а тому наявні підстави для скасування рішення суб`єкта владних повноважень і закриття справи про адміністративне правопорушення.

Разом з тим, згідно п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Суд звертає увагу, що позовні вимоги в частині визнання постанови протиправною задоволенню не підлягають, оскільки ч. 3 ст. 286 КАС України визначено перелік рішень, які може прийняти суд за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності. Вказаний перелік є вичерпним і не передбачає визнання дій посадової особи щодо складання постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності незаконними або визнання постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності протиправною, а відтак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

У відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 244 КАС України при ухваленні рішення суд має також вирішити питання розподілу судових витрат між сторонами.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Суд наголошує, що ст. 134 КАС України не виключає права суду перевіряти дотримання позивачем вимог ч. 5 ст. 134 КАС України щодо співмірності заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Верховний Суд в додатковій постанові від 12.09.2018 (справа № 810/4749/15) вказав, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Також Верховний Суд у постанові від 22.12.2018 (справа № 826/856/18) зазначив, що розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Верховним Судом, зокрема у своїх постановах від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 від 17.09.2019 року, у справі № 810/3806/18, від 31.03.2020 року у справі № 726/549/19, неодноразово висловлювалась правова позиція, згідно якої на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналізуючи надані представником позивача докази понесення витрат на правову допомогу, суд зазначає про відсутність необхідних доказів понесення таких витрат, а саме: відсутність детального опису робіт, здійснених адвокатом, акту прийому-передачі наданих послуг, а також документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що витрати, понесені позивачем на надання правової допомоги у розмірі 8 000 грн. стягненню з відповідача не підлягають.

При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 605,60 грн., який, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 5, 6, 77, 78, 90, 132, 134, 229, 242-246, 255, 286 КАС України, ст.ст. 126, 245, 251-252, 280 КУпАП, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною, скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення та закриття провадження по справі задовольнити частково.

Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 1182938 від 03.01.2024 року, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП скасувати.

Справу про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП закрити.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) документально підтвердженні судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 605,60 (шістсот п`ять гривень) 60 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції, , місце знаходження: м. Дніпро, вул. Троїцька, 2-А.

Повний текст рішення складено 18 березня 2024 року.

Суддя: Федотова В.М.