Справа № 461/6224/16-а
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2024-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2024 року

м. Київ

справа № 461/6224/16-а

адміністративне провадження № К/9901/12185/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Судді-доповідача - Васильєвої І.А.,

суддів -Юрченко В.П., Хохуляка В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження

касаційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Галицького районного суду міста Львова від 17.10.2016 (суддя Романюк В.Ф.)

та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.03.2019 (судді: Курилець А.Р., Ніколін В.В., Рибачук А.І.)

у справі № 461/6224/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Львівської митниці ДФС

про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Галицького районного суду міста Львова з адміністративним позовом до Львівської митниці ДФС (далі - відповідач, Львівська митниця ДФС) про визнання протиправною та скасування постанови у справі про порушення митних правил від 27.05.2016 № 1706/20900/16, якою його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 469 Митного кодексу України та статтею 485 Митного кодексу України, накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів у сумі 135 502 гривень 89 копійок.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач наголосив на протиправності оскаржуваної постанови, оскільки митним органом не було враховано строки прийняття такої постанови. Також додав, що постанова про порушення митних правил була прийнята за відсутності позивача, а відтак про її існування він дізнався лише 29.08.2016, з огляду на що, за твердженням позивача, строк оскарження такої постанови становить один місяць з моменту коли позивач дізнався про порушення свого права.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 17.10.2016, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.02.2017, позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Залишаючи позовну заяву без розгляду суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про порушення позивачем строку звернення до суду з даним позовом, визначеного ст. 289 КУпАП, оскільки оскаржувану постанову позивач отримав 04.06.2016, тоді як до суду заявник звернувся лише 26.09.2016, тобто із пропуском десятиденного строку звернення.

Постановою Верховного Суду від 18.12.2018 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.02.2017 у справі № 461/6224/16-а, справу направлено до Восьмого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.

Скасовуючи судове рішення суду апеляційної інстанції Верховний Суд зазначив, що на підтвердження факту відсутності на території України позивачем до суду апеляційної інстанції додано копію закордонного паспорту, з якого, як зазначає позивач, вбачається, що з 03.06.2016 до 06.06.2016 останній перебував за кордоном (а.с. 74). Однак у суду касаційної інстанції виникли сумніви щодо вірного трактування зазначених штампів в паспорті скаржника у справі. Стрілка направлена вліво (штамп від 03.06.2016) свідчить про виїзд з країни, в даному випадку з Польщі, а стрілка направлена вправо (штамп від 06.06.2016) свідчить про в`їзд в країну, а саме в Польщу. Таким чином, у суду виникли сумніви щодо перебування позивача за межами України в період з 03 червня до 06 червня 2016 року, однак судом апеляційної інстанції належним чином не досліджено копію паспорта, яка надана позивачем у справі.

Також касаційний суд зазначив, що скаржник у справі зазначає про неможливість звернення до суду з позовною заявою в період з 29.08.2016, оскільки в період з 29.08.2016 до 06.09.2016 та з 09.09.2016 до 20.09.2016 перебував на лікарняному, що підтверджується виписками із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого. Проте, Верховний Суд наголосив, що у Суду виникають сумніви, щодо правомірності виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого, яка підписана лікарем 20.09.2016, оскільки з копії виписки, яка міститься на аркушах справи № 97-98 вбачається, що зазначена виписка заповнена 20.09.2016, в той же час на обох аркушах вбачається виправлення в даті виписки та в даті заповнення документа. Окрім того, в зазначеній виписці зазначено - «Лікування закінчено 30.09.16», що унеможливлює підписання зазначеного документа 20.09.2016.

Зазначено, що дата заповнення зазначеної виписки має суттєве значення для справи, оскільки закриття лікарняного 30.09.2016, свідчить про подання позовної заяви (26.09.2016) під час перебування позивача у справі на лікарняному, а відповідно у скаржника була наявна можливість подати позовну заяву і раніше перебуваючи на лікуванні. Однак, судом апеляційної інстанції не встановлено та не досліджено правомірність зазначеної виписки.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.03.2019 апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 17.10.2016 про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 461/6224/16-а без змін.

Залишаючи ухвалу суду першої інстанції без змін апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 перебував на амбулаторному, а не стаціонарному лікуванні, а відтак мав можливість особисто або з допомогою представника оскаржити постанову в справі про порушення митних правил. Також апеляційний суд зазначив, що навіть у випадку лікування дати, вказані у виписці, апелянт у період з 06 по 09 вересня 2016 року не перебував за кордоном, а отже мав можливості звернутися з позовом до суду у встановлений строк. Також апеляційний суд зазначив, що позивач за межами України в період з 03 червня до 06 червня 2016 року, як ним зазначено в апеляційній скарзі, не перебував. Тоді як виписка від 20.09.2016 дає підстави колегії суддів стверджувати про можливий факт виправлення дати виписки і дати складання виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого з « 30.09.16» та « 20.09.16», а ухвала суду про витребування доказів від 20.02.2019 Яворівською центральною лікарнею проігноровано та не виконано, у зв`язку з чим апеляційний суд не взяв до уваги виписку із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 як доказ поважності пропуску строку звернення до суду.

При цьому, Восьмий апеляційний адміністративний суд залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 17.10.2016 без змін та не змінюючи мотивувальну частину ухвали Галицького районного суду м. Львова від 17.10.2016 погодився з судом першої інстанції про пропуск позивачем строку звернення до суду, однак, апеляційний суд зазначив, що перебіг такого строку обчислюється (розпочинається) 30.08.2016, а позов подано до суду лише 26.09.2016.

Не погоджуючись з судовими рішеннями судів попередніх інстанцій позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив Суд скасувати ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 17.10.2016 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.03.2019 у справі № 461/6224/16-а, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. В доводах касаційної скарги позивач зазначає, що оскаржувані судові рішення прийнято з порушенням норм процесуального права, оскільки, в порушення вимог ст. 526 Митного кодексу України справа про порушення митних правил була розглянута у відсутності ОСОБА_1 , а тому останньому не було відомо про наявність постанови про порушення митних правил від 27.05.2016 № 1706/20900/16, тоді як таку постанову позивачем отримано лише 29.08.2016 від державного виконавця.

Додає, що в період з 29.08.2016 по 06.09.2016 та з 09.09.2016 по 20.09.2016 ОСОБА_1 перебував на лікарняному, а в період з 06.09.2016 по 09.09.2016 з метою купівлі ліків перебував за кордоном, з огляду на що до суду з позовом про оскарження постанови про порушення митних правил звернувся 29.09.2016.

Позивач наголошує, що суд невірно надав оцінку наявним в матеріалах справи доказам та, як наслідок, прийшов до помилкового висновку, що ОСОБА_1 отримував оскаржувану постанову 04.06.2016 за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_1 фактично зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Також позивач зазначає, що у суді апеляційної інстанції представником позивача було заявлено клопотання про виклик і допит в якості свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , однак апеляційний суд відмовив у задоволенні такого клопотання, чим, на думку позивача, порушив норми матеріального права та позбавив позивача можливості довести свої обґрунтування апеляційної скарги та подати всі докази.

На думку заявника, перебування позивача на лікуванні навіть на амбулаторному, є поважною причиною пропуску строку на подання позовної заяви.

Скаржник також додав, що поштова кореспонденція надсилається на адресу отримувача, а тому, на його думку, не можна брати до уваги те, що отримання одного листа на неправильну адресу є підтвердженням отримання іншого листа на цю ж неправильну адресу.

Заперечення на касаційну скаргу від відповідача до Суду не надходили, що не є перешкодою для розгляду справи.

Ухвалою Верховного Суду від 23.05.2019 відкрито касаційне провадження у даній справі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27.05.2016 заступником начальника Львівської митниці ДФС - начальником Управління боротьби з митними правопорушеннями винесено постанову у справі про порушення митних правил № 1706/20900/16, якою позивача визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбачених частиною другою статті 469 та статті 485 Митного кодексу України; накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів на суму 135 502, 89 грн (а.с. 12-14).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, вищевказану постанову ОСОБА_1 було скеровано за адресою, яка ним була вказана особисто у поясненнях від 07.10.2015 наданих їм особисто начальнику Львівської митниці ДФС Прокіпчуку Л.І., а саме: АДРЕСА_3 .

Судом першої інстанції також встановлено, що оскаржувану постанову позивач отримав, 04.06.2016, що підтверджується інформацією, наявною в інтернет сервісі УДППЗ «Укрпошта» щодо «відстеження пересилання поштових відправлень» рекомендаційний лист № 221 «вручений адресату особисто», а також підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке датовано 04.06.2016.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом про визнання протиправною та скасування постанови у справі про порушення митних правил № 1706/20900/16 від 27.05.2016 лише 26.09.2016 тобто з пропуском встановленого ст. 289 КУпАП десятиденного строку на звернення до суду.

З урахуванням висновків Верховного Суду, суд апеляційної інстанції також зазначив, що на підтвердження факту відсутності на території України позивачем до суду апеляційної інстанції додано копію закордонного паспорту, з якого, як зазначає позивач, вбачається, що з 03.06.2016 до 06.06.2016 останній перебував за кордоном (а.с. 74). Однак, апеляційний суд встановив, що стрілка направлена вліво (штамп від 03 червня 2016 року) свідчить про виїзд з країни, в даному випадку з Польщі, а стрілка направлена вправо (штамп від 06 червня 2016 року) свідчить про в`їзд в країну, а саме в Польщу.

Також судом апеляційної інстанції встановлено, що як вбачається з даних Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 11.03.2019, ОСОБА_1 , 03.06.2016 в 05.30 год. виїхав у Республіку Польща, однак 03.06.2016 в 23.41 год. повернувся в Україну і повторно виїхав в Республіку Польща 06.06.2016, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач за межами України в період з 03 червня до 06 червня 2016 року, як ним зазначено в апеляційній скарзі, не перебував.

Щодо неможливість звернення ОСОБА_1 до суду з позовною заявою в період з 29.08.2016, оскільки в період з 29.08.2016 до 06.09.2016 та з 09.09.2016 до 20.09.2016 перебував на лікарняному, що підтверджується виписками із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, то суд апеляційної інстанції вірно зауважив, що з виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого, яка підписана лікарем 20.09.2016 вбачається можливий факт виправлення дати виписки і дати складання виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого з « 30.09.16» та « 20.09.16», зважаючи на те, що така виписка не містить відмітки «виправленому вірити», як того вимагає Інструкція про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03.11.2004 № 532/274/136-ос/1406,

Колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції залишаючи в силі судове рішення першої інстанції без зміни мотивувальної частини погодився з висновками суду першої інстанції про пропуск позивачем строку звернення до суду, встановленого ст. 289 КУпАП, однак зазначив, що перебіг такого строку обчислюється (розпочинається) 30.08.2016, а позов подано до суду лише 26.09.2016.

Разом з тим, Суд вважає вказані висновки суду апеляційної інстанції такими, що підлягають зміні в мотивувальній частині, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України, у редакції чинній на момент звернення до суду з даним позовом) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч. 3 ст. 99 КАС України (у редакції чинній на момент звернення до суду з даним позовом) для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 529 Митного кодексу України встановлено, що постанова митниці у справі про порушення митних правил може бути оскаржена до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, або до місцевого загального суду як адміністративного суду в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

Скарга (адміністративний позов) на постанову органу доходів і зборів у справі про порушення митних правил подається у строк, встановлений Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі пропуску цього строку з поважних причин він за заявою особи, яка подає скаргу (адміністративний позов), може бути поновлений відповідно митницею, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, або судом (ч. 4 ст. 529 Митного кодексу України).

Відповідно до ст. 289 Кодексу України про адміністративні правопорушення Скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови, а щодо постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такої постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Згідно з ч. 1 ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Отже, Суд погоджується з висновками суду першої інстанції про отримання позивачем постанови у справі про порушення митних правил від 27.05.2016 № 1706/20900/16 саме 04.06.2016, оскільки таке особисте отримання позивачем зазначеної постанови підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за № 221 (том 1 а.с. 27), а також інформацією, наявною в інтернет сервісі УДППЗ «Укрпошта» щодо «відстеження пересилання поштових відправлень» рекомендаційний лист № 221 «вручений адресату особисто» (том 1 а.с. 28), у зв`язку з чим, десятиденний строк звернення до суду, встановлений ст. 289 Кодексу України про адміністративні правопорушення, слід обраховувати саме з наступного дня за днем отримання такої постанови саме: 04.06.2016.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що зважаючи на звернення позивача до суду 26.09.2016, останнім пропущений строк звернення до суду, встановлений ст. 289 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Колегія суддів зауважує, що матеріали справи не містять жодних доказів на спростування позивачем обставин не отримання ним особисто оскаржуваної постанови саме: 04.06.2016 відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення за № 221.

Відповідно до п. 99 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 (далі - Правила, у редакції, чинній на момент отримання позивачем постанови у справі про порушення митних правил від 27.05.2016 № 1706/20900/16) рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про надходження електронних поштових переказів, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень (крім зазначених в абзаці четвертому пункту 93 цих Правил), поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім`ї за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв`язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу.

Згідно з п. 127 Правил користувач послуг поштового зв`язку має право, зокрема, оскаржити неправомірні дії працівників поштового зв`язку в порядку, встановленому законом.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України (в редакції чинній на момент прийняття судом першої інстанції ухвали про залишення позовної заяви без розгляду) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Тобто, вказана норма покладає на кожну із сторін обов`язок доказуванню тих обставин, про які зазначаються, зокрема, у позові та на яких ґрунтуються її вимоги.

Однак, Суд зауважує, що як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції позивачем не надано суду жодних доказів відносно того, що рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за № 221 є недійсним або скасованим, а запис в інтернет сервісі УДППЗ «Укрпошта» щодо «відстеження пересилання поштових відправлень» рекомендаційний лист № 221 про вручення адресату постанови особисто є таким, що зроблений помилково.

Відсутні також і докази оскарження позивачем неправомірних дій працівників поштового зв`язку щодо зазначення невірної інформації у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення за № 221.

При цьому, Суд погоджується з висновком суду першої інстанції на неприйнятність доводів щодо неправильності зазначення адреси, оскільки, як встановлено судом першої інстанції, постанову про відкриття виконавчого провадження позивач отримав саме: за адресою: АДРЕСА_3 , про що також зазначено і у постанові Верховного Суду від 18.12.2018 у справі № 461/6224/16-а.

Щодо посилання на неможливість отримання оскаржуваної постанови 04.06.2016 через перебування за кордоном, то Суд зазначає, що як вірно встановлено судом апеляційної інстанції та підтверджується матеріалами справи, зокрема, з даних Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 11.03.2019 (а.с. 190) вбачається, що ОСОБА_1 03.06.2016 в 05.30 год. виїхав в Республіку Польща, однак 03.06.2016 об 23.41 год. повернувся в Україну і повторно виїхав в Республіку Польща 06.06.2016.

Тобто, вказані обставини дають підстави для висновку, що 04.06.2016 ОСОБА_1 , перебував в Україні, чим спростовуються доводи позивача про перебування його за кордоном у період з 03.06.2016 по 06.06.2016 та неможливістю отримання 04.06.2016 оскаржуваної постанови.

Суд зазначає, що строки в адміністративному судочинстві встановлені з метою дисциплінування учасників процесу та створення їм рівних умов для захисту своїх оспорюваних, порушених чи не визнаних прав та інтересів.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Процесуальний строк звернення до суду покликаний забезпечувати принцип правової визначеності і є гарантією захисту прав сторін спору. Вирішуючи питання про поновлення процесуального строку суди повинні надавати оцінку причинам, що зумовили пропуск строку.

Щодо посилання заявника на те, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального права, оскільки відмовлено у задоволенні клопотання про допит в якості свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , то Суд вважає вказані доводи необґрунтованими, оскільки, по-перше, як зазначено самим позивачем у вказаних осіб адвокатом в порядку Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» відбирались пояснення, копії яких наявні в матеріалах справи, по-друге, позивачем не обґрунтовано, які саме інші відомості, окрім тих які зазначені у поясненнях адвоката, могли повідомити вказані особи,

Отже доводи касаційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи і не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних рішень суди допустили неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права при ухваленні рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Разом з тим, мотивувальна частина постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.03.2019 підлягає зміні щодо дати отримання позивачем постанови в справі про порушення митних правил від 27.05.2016 № 1706/20900/16 та початку перебігу строку звернення до суду.

Статтею 351 КАС (в редакції, чинній до внесення змін в цю статтю згідно із Законом від 15.01.2020 №460-ІХ, яка набрала чинності 08.02.2020 та підлягає застосуванню при касаційному перегляді цієї справи відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону) передбачено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Зважаючи на викладене, постановлене судом апеляційної інстанції судове рішення у справі підлягає зміні в мотивувальній частині.

Касаційний перегляд справи здійснено в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України ``Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ`` від 15.01.2020 №460-ІХ, відповідно до пункту 2 розділу ІІ цього Закону, та в межах доводів та вимог касаційної скарги відповідно до частини першої статті 341 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.03.2019 у справі № 461/6224/16-а змінити в мотивувальній частині, а в іншій частині - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.А. Васильєва

Cудді В.П. Юрченко

В.В. Хохуляк