Справа № 420/34469/23
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2024-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України), в якому позивач, з урахуванням уточнень позовних вимог, просить суд: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо несвоєчасного розрахунку при звільнені по виплаті індексації грошового забезпечення; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по виплаті індексації грошового забезпечення за період з 22.03.2023 по 22.09.2023.

Позивач зазначив, що з 21.06.1994 по 02.04.1996 року та з 27.08.1996 по 21.03.2023 року проходив військову службу та наказом від 21.03.2023 №94-ос НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України його звільнено з військової служби.

При звільненні був не згодний з розрахунком індексації грошового забезпечення та подав рапорт, за результатом розгляду якого йому 23.03.2023 року виплачено 57777,89грн із застосуванням місяця підвищення тарифних ставок (окладів) - листопад 2014 року.

Після звільнення, будучи не згодним з розрахунком індексації грошового забезпечення, звернувся до суду та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16.06.2023 року, зокрема, зобов`язано відповідача здійснити перерахунок та виплату йому індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 року, враховуючи базовий місяць - січень 2008 рік, з урахуванням виплачених сум.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.11.2023 року рішення суду змінено та стягнуто з НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України на його користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по виплаті грошової компенсації вартості неотриманого речового майна за період з 22.03.2023 року по 05.04.2023 року включно у сумі - 10703,40 грн, в іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.06. 2023 року - залишено без змін.

На виконання вказаних рішень йому перераховано 09.11.2023 року 36002,72грн та 2147,20грн за сплачений судовий збір.

13.11.2023 року він звернувся до відповідача з приводу виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідь йому не надана.

Позивач посилаючись на ст.ст.116,117 КЗпПУ вважає, що йому повинен бути виплачений середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.03.2023 по 22.09.2023 року.

Щодо обчислення середньоденного заробітку позивач з посиланням на правові висновки Верховного Суду, викладеного у постанові від 25.11.2020 року у справі №160/2867/19, зазначив, що Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року (далі Порядок №100) врегульовані загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати (пункти 2,8), тоді як Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (далі - Порядок №260) встановлено особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців. Тобто, необхідно застосовувати відповідні алгоритми, передбачені Порядком №100, залежно від кожного окремого випадку з обов язковим врахуванням спеціального правового регулювання порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, визначеного Порядком №260.

Пунктом 7 розділу І Порядку №260, серед іншого, визначено, що середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Відповідно до п.п.6 п.8 Розділу V Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року №558, грошова компенсація за всі невикористані дні відпустки провадиться виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого має військовослужбовець відповідно до чинного законодавства, на день виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення місячного розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів

Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Позивач вказує, що враховуючи дату його звільнення зі служби (21.03.2023) та дату проведення остаточного розрахунку (09.11.2023), вважає, що кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 172 робочих днів, що відповідає періоду в шість місяців, встановленого ч.1 ст.117 КЗпПУ.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суд від 16.06.2023 року у справі №430/8992/23, яким залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.11.2023, визначено розмір його середньоденного грошового забезпечення - 713,55 грн., який застосовано при розрахунку середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку по виплат компенсації за речове майно при звільненні.

Позивач зазначив, що він відповідно до статті 117 КЗпП України має право на отримання середнього заробітку за період затримки розрахунку з ним при звільненні.

Ухвалою суду від 15.12.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами справи.

Ухвалою суду від 31.01.2024 року витребувані докази у відповідача.

Ухвалою суду від 26.02.2024 року позов залишений без руху та позивачу наданий строк на усунення недоліків позову.

04.03.2024 року на виконання ухвали суду надійшла заява позивача, розгляд справи продовжений.

Відповідачем до суду поданий відзив на позов, в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог, стверджуючи, що застосування ст.117 КЗпПУ до військовослужбовців є безпідставним. Також представник вважає, що з прийняттям судових рішень, якими присцуждено на користь позивача певні суми коштів, не застосовуються ст.ст.116,117 КЗпПУ, а зобов`язання роботодавця виплати заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Не має підстав стверджувати, що ці положення КЗпП України передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Позивач подав до суду відповідь на відзив, зазначивши що доводи представника відповідача є хібними, оскільки Верховним Судом сформований правовий висновок, що якщо нормами спеціальних законів не врегульовані спірні правовідносини, то застосовуються норми трудового законодавства. Таким чином, до спірних правовідносин його з відповідачем застосуванню підлягають ст.ст.116, 117 КЗпПУ.

Справа розглянута у письмовому провадженні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, з 21.06.1994р. по 02.04.1996р. та з 27.08.1996р. по 21.03.2023р. проходив військову службу у Збройних Силах України.

Наказом НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 21.03.2023р. за №94-ос ОСОБА_1 , старшого техніка служби забезпечення пально-мастильними матеріалами відділу тимчасового забезпечення, який звільнений з військової служби в запас Збройних Сил України наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 15.03.2023р. №87-ос за пп. «г» (через семійні обставини або інші поважні причини) п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу та усіх видів забезпечення. Остаточною датою закінчення проходження військової служби визначено - 21.03.2023року (а.с.18).

При звільненні позивач був не згодний з розрахунком індексації грошового забезпечення та подав рапорт, за результатом розгляду якого йому 23.03.2023 року при остаточному розрахунку з ним виплачено 57777,89грн (а.с.33).

Проте індексація була розрахована із застосуванням місяця підвищення тарифних ставок (окладів) - листопад 2014 року.

Позивач не погодився з таким розрахунком та звернувся до суду. Також позивач звернувся до суду щодо не нарахування та невиплати йому одноразової допомоги.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13.09.2023 року по справі №420/8989/23, залишеним без змін судом апеляційної інстанції 21.11.2023 року, задоволений позов ОСОБА_1 та, зокрема, зобов`язано НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Крім того, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16.06.2023 року по справі №420/8989/23 задоволений позов ОСОБА_1 та, зокрема, зобов`язано НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, враховуючи базовий місяць - січень 2008 року, з урахуванням виплачених сум, а також стягнуто з НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по виплаті грошової компенсації вартості неотриманого речового майна за період з 22.03.2023 р. по 06.04.2023 р. у сумі 11416,80 грн.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.11.2023 року частково задоволена апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 . Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.06.2023 року змінено та викладений абзац 3 його резолютивної частини в наступній редакції: «Стягнути з НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по виплаті грошової компенсації вартості неотриманого речового майна за період з 22.03.2023 року по 05.04.2023 року включно у сумі - 10703,40 грн. (десять тисяч сімсот три гривні 40 копійок)».

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 червня 2023 року залишено без змін.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.11.2023 року визначено середньоденне грошове забезпечення позивача на день звільнення - 713,56 грн. З вказаного середньоденного грошового забезпечення розрахований середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача за 15 календарний днів (з першого дня після його остаточного звільнення з посади (22.03.2023року) до дня остаточного розрахунку, тобто по - 05.04.2023року включно (останній день затримки перед днем виплати).

Згідно з довідкою відповідача позивачу нараховано та виплачено на виконання вказаних рішень суду 09.11.2023 року 34587,12 грн, індексація, 2147,20грн за сплачений судовий збір, 10703,40 грн середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по виплаті грошової компенсації вартості неотриманого речового майна за період з 22.03.2023 року по 05.04.2023 року включно .

Позивач звернувся до суду з даним позовом про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо несвоєчасного розрахунку при звільнені по виплаті індексації грошового забезпечення та стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по виплаті індексації грошового забезпечення за період з 22.03.2023 по 22.09.2023.

Дослідивши заяви по суті та надані учасниками справи докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Згідно з ч. 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Ст. 27 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» встановлено, що фінансування діяльності Державної прикордонної служби України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, передбачених законодавством. Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом, надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.

Ст. 16 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» встановлено, що Умови грошового забезпечення військовослужбовців та оплати праці працівників Державної прикордонної служби України визначаються законодавством.

Спеціальне законодавство щодо проходження служби військовослужбовцями не регулює правовідносини щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим застосуванню підлягають норми КЗпПУ.

За приписами ст.116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною 1 ст.117 КЗпПУ визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпПУ, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Судом встановлено, що при звільнення позивача зі служби йому не виплачені всі суми належні до виплати. Позивач виключений зі списку особового складу та всіх видів забезпечення наказом від 21.03.2023 року, проте йому виплачено після звільнення:

- сума грошової компенсації за неотримане речове майно у розмірі - 83210,54 грн (сплачено відповідно до платіжного доручення від 24.03.2023року на розрахунковий рахунок позивача 24.03.2023року перераховано - 53990,41 грн, а згідно з платіжним дорученням від 06.04.2023року позивачу 06.04.2023року перераховано - 29220,13 грн), що встановлено постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.11.2023 року;

- 09.11.2023 року сума індексації грошового забезпечення нарахована за рішенням суду з базовим місцем 2008 рік з урахуванням виплаченої індексації з базовим місяцем 2014 рік у розмірі 34587,12 грн (довідка № 30 від 06.02.2024 року);

- 09.11.2023 року середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по виплаті грошової компенсації вартості неотриманого речового майна за період з 22.03.2023 року по 05.04.2023 року включно у сумі 10703,40грн на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.11.2023 року.

Затримака розрахунку при звільненні по виплаті індексації склала більш ніж шість місяців (з 22.03.2023 року по 09.11.2023 року). Позивач просить стягнути середній заробіток за шість місяців з 22.03.2023 року по 22.09.2023 року.

Відповідно до приписів ч.1 ст.117 КЗпПУ середній заробіток розраховується за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, тобто 182дня.

Верховний Суд неодноразово розглядав питання застосування ст.ст.116,117 КЗпПУ.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17 аналізуючи застосування ст.ст.116,117 КЗпПУ дійшла до висновку, що цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпПУ відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку.

За змістом ч.1 ст.117 КЗпПУ обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 ст.117 КЗпПУ переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина 2 ст.117 КЗпПУ стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ, враховуючи:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором,

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника,

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, тобто застосувавши принцип співмірності.

Також Верховний Суд в постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 зазначив, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст.117 КЗпПУ механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, ще однією підставою для зменшити розміру відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ є залежність розміру недоплаченої суми від загального розміру виплаченої звільненому працівнику суми розрахунку при звільненні. За судовою практикою суди у даному випадку застосовують відсоткове співвідношення вказаних сум.

Вказані правові висновки також підтримані та зазначені у постанові Верховного Суду від 28.06.2023 року по справі №560/11489/22. Верховний Суд навів аналіз застосування ст.117 КЗпПУ у розрізі зі змінами, які зазнала вказана норма, та зазначив, що питання про застосування приписів ст.117 КЗпПУ не завжди мало однакову правову оцінку суду касаційної інстанції. Водночас треба зазначити, що після постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17, викладена в ній позиція (зокрема щодо наявності передбачених ст.117 КЗпПУ підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення) не піддавалася зміні (відступу) і з нею загалом узгоджується підхід судів попередніх інстанцій в цій справі.

Задля забезпечення єдності судової практики у цій категорії спорів колегія суддів теж має дотримуватися правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, як таку, що ухвалена пізніше і якою змінені існуючі доти підходи до застосування приписів статей 116,117 КЗпПУ. На такому наголосила Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постанові від 30.01. 2019 року у справі № 755/10947/17, в якій зазначено, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Подібним чином Верховний Суд діяв, приміром, під час розгляду справи № 460/10582/21 (постанова від 2 лютого 2023 року), у якій теж порушувалося питання про застосування правової позиції, яка викладена в згадуваній постанові Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі № 825/742/16.

Поза тим треба застерегти, що правова позиція суду касаційної інстанції основується на нормативному регулюванні спірних правовідносин, зміна якого може вплинути на те, яким чином її застосовувати до правовідносин, які виникли після цієї зміни.

Зазначене застереження у контексті цієї справи зумовлене тим, що з 19 липня 2022 року ст.117 КЗпПУ діє у редакції, викладеній згідно із Законом 2352-№2352-IX.

Звертаємо увагу, що відповідно до ст.117 КЗпПУ у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Верховний Суд зауважив, що суди попередніх інстанцій під час вирішення цього спору керувалися приписами ст.117 КЗпПУ у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом 2352-№2352-IX. Принаймні до такого висновку спонукає зміст їхніх судових рішень, надто суду апеляційної інстанції, який визначив суму, яка підлягає стягненню на користь позивача за 1743 днів (за період з 26 грудня 2017 року по 6 жовтня 2022 року), спираючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19. Але наведений у тій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку. Іншими словами, на той час ст.117 КЗпПУ діяла дещо в іншій редакції, яка не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Згідно з нормами КЗпПУ на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпПУ відповідальність.

За сталою практикою Веховного Суду метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя (постанова ВПВС від 26.06.2019 року у справі №716/9584/15-ц, від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17, постанови ВС від 16.07.2020 року у справі №400/2884/18, від 16.07. 2020 року у справі №812/1259/17, від 13.08.2020 року у справі N 808/610/18, від 05.04.2023 року у справі №420/12157/21.

Аналіз наведених правових норм та висновків Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду дає підстави для висновку, що у разі несвоєчасної виплати належних звільненому працівникові сум, таких як заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, індексація грошового забезпечення тощо, працівник має право на відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпПУ.

За правовими висновками Верховного Суду викладеними у постановах від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). В разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

По даній справі позивач просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з з 22.03.2023 року по 22.09.2023 року, виходячи зі середньоденного грошового забезпечення у розмірі 713,55грн.

Суд вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог позивача у повному обсязі та наявні підстави для зменшення вказаної суми виходячи з наступного.

Сума середньомісячного заробітку складає за шість місців - 129 866,10грн (713,55х182).

Позивачу при звільненні 22.03.3023 року згідно з довідкою головного бухгалтера-начальника ФЕВ виплачено 80578,73грн (нараховано 81805,82грн).

Проте підлягало нарахуванню також індексація у розмірі 34587,12 грн, сума грошової компенсації за неотримане речове майно у розмірі у розмірі 84477,71грн (виплачено 83210,54 грн), всього 199643,56грн.

Відсоткове значення індексації (34587,12 грн), яка виплачена із затримкою, від суми належної до виплати (199643,56грн) складає 17,32%.

З урахуванням відсоткової частки невиплаченого грошового забезпечення при звільненні (17,32%) середньомісячний заробіток за затримку розрахунку при звільненні за 6 місяців складає 22492,81грн (17,32% від 129 866,10грн), якій підлягає виплаті позивачу за затримку виплати індексації грошового забезпечення.

Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд дійшов висновку про зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпПУ та вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 22492,81грн.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши надані докази у їх сукупності, враховуючи встановлені судом обставини, наведені вищі висновки у змісті рішення, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 2,3,6,7,8,9,12,139,241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) ( АДРЕСА_2 , ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) щодо несвоєчасного розрахунку ОСОБА_1 при звільнені по виплаті індексації грошового забезпечення.

Зобовязати військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по виплаті індексації грошового забезпечення за період з 22.03.2023 по 22.09.2023 у розмірі 22492,81грн.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва