Справа № 489/6029/23
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2024-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2024 р.м. ОдесаСправа № 489/6029/23

Головуючий в 1 інстанції: Костюченко Г.С.

рішення суду першої інстанції прийнято у

м. Миколаїв, 27 листопада 2023

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлія О.О., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 27 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції України про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Ленінського районного суду м.Миколаєва з позовом до Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції України про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення.

В обґрунтування своїх вимог, позивач повністю заперечує свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення, за яке спірною постановою її було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП та також зазначала про невідповідність оскаржуваної постанови обставинам справи, винесення її порушенням вимог чинного законодавства. Позивачка звертала увагу, що в якості доказу скоєння нею адміністративного правопорушення поліцейський показав на власному мобільному телефоні відеозапис нібито вчинення правопорушення, однак використання такого приладу суперечить ЗУ «Про національну поліцію» та відповідно наданий відеозапис не може бути прийнято як допустимий доказ. Також, позивачка звертала увагу, що її транспортний засіб було зупинено та в подальшому спілкування та роз`яснення їй її прав здійснювалось одним працівником поліції, яким в тому числі було відмовлено позивачу у задоволенні її клопотання про відкладення розгляду справи про адміністративне правопорушення, в зв`язку з необхідністю надання їй правничої допомоги та виклику адвоката, що порушило її право на отримання професійної правничої допомоги. При цьому, з оскаржуваної постанови вбачається, що її було розглянуто іншим працівником поліції, а саме - ОСОБА_2 . Крім того, позивач в обґрунтування позовних вимог посилалась й на те, що в оскаржуваній постанові відсутнє посилання на технічний пристрій за допомогою якого здійснено фіксування нібито скоєного правопорушення як на доказ адміністративного правопорушення. В оскаржуваній постанові зазначений лише нагрудний відео реєстратор № 474659, відеозапис з якого не містить доказів скоєння правопорушення. Відеозапис наданий суду відповідачем з записом руху автомобіля позивача невідомого походження, без зазначення у постанові технічного засобу за допомогою якого було здійснена відеофіксація.

Відповідач проти позову заперечував, мотивуючи тим, що постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності була прийнята інспектором з додержанням вимог законодавства, з підстав встановлення порушення ОСОБА_1 правил дорожнього руху, що підтверджується доданими до справи доказами, в тому числі відеодоказами, які на думку відповідача є належними та містять докази тих обставин, на які посилається відповідач в обґрунтування своєї позиції.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Суд визнав протиправною та скасував постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАТ № 7838540 від 29.09.2023 та закрити справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 . Стягнув з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 536,80 грн. Стягнув з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідачем подано на зазначене рішення суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення у даній справі та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, відповідач у справі наголошує на правомірності прийняття спірної постанови. За доводами апелянта, позиція суду першої інстанції щодо відсутності доказів вчинення позивачкою адміністративного правопорушення за яке її було притягнуто до адміністративної відповідальності, є невірною, оскільки в ході розгляду справи не надано належну оцінку відеозаписам та взагалі не взято до уваги, що в постанові було зазначено технічний прилад, який здійснював відеофіксацію. У судовому засіданні надані відповідачем відеозаписи не досліджувались і не переглядались. Скаржник звертає увагу суду , що в оспорюваній постанові серії ЕАТ №7838540 від 29.09.2023, а саме у фабулі було вказано номер нагрудного відеореєстратора №474659, що свідчить про те, що інспектором при складанні постанови не було порушено вимоги ст. ч.3 ст. 283 КУпАП. На відеозаписі з нагрудного реєстратора, як далів вказує скаржник, зафіксовано рух процес розгляду справи після вчинення адміністративного правопорушення. правопорушник ОСОБА_1 ознайомлена у повній мірі з правами згідно ст.63 Конституції України та ст.268 КУпАП, також на даному відео позивачка була ознайомлена з відеозаписом факту свого правопорушення шляхом демонстрації його поліцейським. Представник відповідача до матеріалів справи було надано відеозапис, який повністю підтверджує факт скоєного позивачем правопорушення. такий відеозапис відповідає критеріям належності та допустимості, одержаний з дотриманням закону та містить інформацію про обставини, які мають значення для справи. та ним зафіксовано автомобіль позивачки, що рухався по вул. Кругова та у якого горять задні габаритні вогні, після чого на 00 хв. 37 сек. зафіксовано як позивач здійснює маневр повороту на провулок 4й Круговий при цьому не увімкнувши показчик повороту, а на автомобілі у цей момент горять лише габаритні вогні та сигнали гальмування. Саме цей відеозапис було продемонстровано правопорушниці ОСОБА_1 (на зазначеному в постанові відеозаписі №474659 з нагрудного відеореєстратора) та він беззаперечно доводить скоєне правопорушення. Однак, як вважає скаржник, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги вказаний доказ, посилаючись на нібито порушення ч.3 ст.268 КУпАП. Посилаючись на те, що притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами, а доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність/відсутність адміністративного правопорушення. Винність тощо, відповідач у справі вважає, що надані ним докази є належними, містять інформацію щодо предмета доказування, отже у суду першої інстанції були відсутні підстави для неприйняття таких доказів.

Також, скаржник вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн., вважаючи такі надзвичайно завищеною. За доводами скаржника в місті Миколаєві таких розцінок за надання правничих послуг в цій категорії справ просто не існує.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Департаменту патрульної поліції не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, із постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАТ № 7838540, вбачається, що 29.09.2023 ОСОБА_4 керувала транспортним засобом Nissan Almera, державний номер НОМЕР_1 , в м. Миколаєві, по пров.4 Круговому, не подала сигналу світловим покажчиком повороту відповідного напрямку при повороті з вул. Кругова на 4 Круговий провулок та не увімкнула відповідний покажчик повороту при зупинці, чим порушила п. 9.2.б ПДР України.

Вказане адміністративне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП, внаслідок чого на позивача було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 510,00 грн.

Не погоджуючись з прийнятою постановою по справі про адміністративне правопорушення, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, проаналізувавши обставини справи, дослідивши матеріали, зокрема оскаржувану постанову, суд першої інстанції виходив з відсутності в матеріалах справи доказів в підтвердження події, складу правопорушення та вини позивача у вчинені адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст. 122 КУпАП, тому постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності була винесена без достатніх правових підстав, відтак підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення - закриттю.

Також, суд першої інстанції вважав, що притягненню позивача до адміністративної відповідальності не передувала належна та вчинена у відповідності до вимог законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень (поліцейського).

За вказаного, суд першої інстанції вважав наявними підстави для визнання протиправною та скасування постанови серії ЕАТ №7838540 від 29.09.2023р. та закриття справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 .

Також, суд першої інстанції вважав доведеними витрати позивачки на професійну правничу допомогу та стягнув з відповідача на користь ОСОБА_1 у відшкодування таких 5000 грн.

У відповідності до приписів ст. 311 КАС України справу розглянуто у порядку письмового провадження.

Сторонами не висловлено заперечень проти розгляду справи в порядку письмового провадження.

В силу ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони встановленим ч.2 ст.2 КАС України вимогам.

Згідно ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Як визначено ч.1 ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001р. № 1306 (надалі ПДР).

Пунктом 1.3 ПДР визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Аналогічні положення містяться у ст.14 Закону України "Про дорожній рух".

Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (п.1.9 ПДР).

Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків (пункт 1.5 ПДР).

Згідно із підпунктом «б» 9.2 ПДР водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку перед перестроюванням, поворотом або розворотом.

Відповідно до частини другої статті 122 КУпАП порушення правил користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку - тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У відповідності до ст.33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.

При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, тощо.

При цьому, в силу приписів п.1 ст.247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

За приписами ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП визначає обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до ст. 283 КУпАП постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених ч.2 цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Із змісту ст.283 КУпАП слідує, що обставини вчинення адміністративного правопорушення, які викладені у постанові, мають встановлюватись на підставі оцінених органом (посадовою особою) доказів, що є допустимими, тобто зібраними у встановленому КУпАП порядку.

Згідно з положеннями ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчинення та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосується забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

У відповідності до ч.1 ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно ч.1, 4 ст.73, ч.2 ст.74, ст.75 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Водночас, колегія суддів наголошує, що в силу вимог ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Частини 1-3 ст. 90 КАС України визначають, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з приписів ст.ст.8, 31, 40 Закону України «Про Національну поліцію», поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Поліція може застосовувати превентивні заходи, зокрема, зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Тобто положення Закону №580-VIII надають право поліції використовувати інформацію відеозапису та фотокартки в якості речових доказів наявності або відсутності факту правопорушення.

Колегія суддів також зазначає, що законодавство України про адміністративні правопорушення має каральну направленість, а тому, з урахуванням принципів і загальних засад Кодексу України про адміністративні правопорушення, практики Європейського Суду з прав людини, передбачається принцип презумпції невинуватості особи, поки її винуватість не буде доведена у встановленому законом порядку.

Так, на підтвердження правомірності постанови серії ЕАТ №7838540 від 29.09.2023р. відповідач надав диск з двома наявними на ньому відеофайлами, один з яких містить відеозапис з нагрудного відео реєстратора №474659, дослідивши який, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що відеофайл, наданий відповідачем не містить доказів скоєння позивачем адміністративного правопорушення, яке інкримінується йому відповідачем та відповідальність за яке передбачена ч.2 ст. 122 КУпАП. На відео із указаного вище нагрудного відеореєстратора лише зафіксовано спілкування працівників поліції з позивачем.

Також, на наданому диску як свідчать матеріали справи, міститься ще один відеозапис, на якому зафіксовано переслідування автомобіля, який в подальшому було зупинено та ним виявився автомобіль позивачки за кермом з ОСОБА_1 . Між тим, вказаний відеозапис, як ґрунтовно відзначив суд першої інстанції невідомого походження, без зазначення у постанові технічного засобу (приладу) за допомогою якого було зроблено указане відео.

З даного приводу, крім того, колегія суддів зважає на наступне.

Відповідно до частини 3 статті 283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити, зокрема, відомості про: транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався).

Згідно правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 17.07.2019 у справі №295/3099/17, від 13.02.2020 у справі №524/9716/16-а, приписами частини 3 статті 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

У разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, такий відеозапис не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.

Верховний Суд також звернув увагу на те, що процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень діючого на час виникнення спірних правовідносин процесуального законодавства покладено на відповідача.

Відповідно до викладеного вище, колегією суддів встановлено, що оскаржувана постанова серії ЕАТ№7838540 від 29.09.2023р. про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не відповідає вищенаведеним вимогам ч.3 ст.283 КУпАП, адже не містить інформації про фіксацію саме моменту вчинення позивачем інкримінуємого їй адміністративного правопорушення технічними засобами, зокрема в постанові відсутнє будь-яке посилання на технічний засіб, на який здійснювалась фіксація адміністративного правопорушення, а саме момент неподачі ОСОБА_1 сигналу світловим показчиком повороту відповідно напрямку при повороті, пристрій не знаходиться на балансі ДПП, а іншого відповідачем не доведено ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду справи.

Указане вище, нівелює доказове значення наданого відповідачем відеозапису, на якому зафіксовано момент переслідування патрульними поліцейськими автомобіля позивачки.

За вказаного, такий відеодоказ колегія суддів оцінює критично, та вважає його неналежним та недопустимим доказом у спірному випадку.

До того ж, на цьому іншому відео, зробленому технічним засобом не відображеним у оскаржуваній позивачкою постанові, із записом переслідування автомобіля вбачається, що таке переслідування відбувалось у темну пору доби, та достеменно з указаного відео неможливо встановити дійсну подію правопорушення, оскільки з дистанції, на якій здійснювалось переслідування патрульними автомобіля позивачки чітко не вбачаються на відеозаписі ані номерний знак, ані марку/модель автомобіля під час його руху/здійснення повороту, аж до зупинення автомобіля позивачки працівниками поліції.

Отже, в даному випадку з огляду на викладене вище, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б доводили правомірність прийняття відповідачем постанови серії ЕАТ №7838540 від 29.09.2023р.

Виходячи з викладеного у сукупності, можна констатувати, що відповідачем не доведено події та складу адміністративного правопорушення в діях позивача в спірному випадку. Вина позивача у вчиненні нею адміністративного правопорушення не доведена належними та допустимими доказами.

Також, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до приписів ст.283 КУпАП, постанова по справі про адміністративне правопорушення підписується посадовою особою, яка розглянула справу, а постанова колегіального органу - головуючим на засіданні і секретарем цього органу.

Вирішуючи дану справу, проаналізувавши вірно встановлені обставини справи та врахувавши зокрема вимоги ст. 283 КУпАП, закріплені у ч.2 ст. 2 КАС України критерії оцінки рішень/дій суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах, суд першої інстанції крім іншого, також ґрунтовно зауважив, що постанова по справі про адміністративне правопорушення приймається посадовою особою, яка розглянула справу про адміністративне правопорушення, тобто після встановлення факту адміністративного правопорушення, з`ясування усіх обставин правопорушення, встановлення вини особи в його вчиненні, а також інших обставин, що пом`якшують і обтяжують відповідальність та мають значення для правильного вирішення справи.

Виходячи з обставин цієї справи, суд врахує, що згідно відеофайлу з нагрудного відеореєстратору працівника поліції, який долучений до матеріалів справи, а також враховуючи пояснення позивача, розгляд справи про адміністративне правопорушення у відношенні позивачки не здійснювався інспектором поліції ОСОБА_2 , а фактично виконувався іншим інспектором.

Посадовою особою органу патрульної поліції, якою прийнято постанову ( ОСОБА_2 ), не встановлювалась наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи (водія) в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, у тому числі не заслуховувались пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, не розглядались клопотання, не перевірялись докази правопорушення тощо.

В порушення приписів статей 280, 283 КУпАП вказаною посадовою особою органу патрульної поліції лише складено та підписано оскаржувану постанову у справі про адміністративне правопорушення.

З огляду на викладене вище, судова колегія вважає що в даному спірному випадку, притягненню позивачки до адміністративної відповідальності не передувала належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень (поліцейського), у зв`язку із чим не можна вважати, що провадження у справі про адміністративне правопорушення та застосування до позивача заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням відбулось на підставі і в порядку, встановленому законом, з додержанням принципу законності, тощо.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів за наслідками апеляційного перегляду справи вважає, що оскаржувана постанова винесена з порушенням вищенаведених вимог КУпАП, а також за відсутності доведеного факту доведеність наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст. 122 КУпАП.

Окрім того, суд апеляційної інстанції враховує, що згідно з приписами п. 3 ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема - 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Підсумовуючи усе вищевикладене у сукупності, апеляційний суд вважає недоведеною апелянтом правомірність прийняття постанови серії ЕАТ №7838540 від 29.09.2023р., а відтак у суду першої інстанції були наявні обґрунтовані підстави для задоволення позову ОСОБА_1 , визнання протиправною та скасування указаної вище постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 122 КУпАП, а також закриття справи про адміністративне правопорушення, як то передбачено п.3 ч.3 ст. 286 КАС України.

Доводи апеляційної скарги є несуттєвими, повністю спростовуються наявними у справі доказами, не мають принципового значення для вирішення справи.

Відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Суд також враховує позицію, вказану у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Приведені в апеляційні скарзі доводи по суті задоволених позовних вимог, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та доводів, і незгоди з ними.

Що стосується доводів апеляційної скарги в частині висновку суду про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правничу допомогу адвоката, судова колегія виходить з наступного.

згідно статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У свою чергу, відповідно до частин шостої та сьомої ст. 134 КАС України, у разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату робіт (послуг) спеціаліста, перекладача чи експерта, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз наведених правових норм вказує про те, що у разі неспівмірності таких витрат, обов`язок доведення покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат.

Відповідно до встановлених обставин справи, у позовній заяві позивачем заявлялось про понесені судові витрати та надано документальне підтвердження цих витрат, а саме: копію договору № 22/03-1 про надання правничої допомоги від 22.03.2023; копія ордеру про надання правничої (правової) допомоги № 1084480; копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, колегія суддів звертає увагу на те, що розподілу судових витрат підлягають лише ті витрати, що безпосередньо стосуються судової справи та її предмета.

Так, правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України від 05 липня 2012 року № 5076-VI?«Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 30 Закону №5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Разом з тим, колегія суддів враховує правові висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) в якій Суд зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19).

Відтак, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

У той же час, колегія суддів зауважує, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

В контексті наведеного положення законодавства покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами.

Аналогічна правова позиція, висловлена Верховним Судом у постанові від 25 лютого 2020 року у справі № 813/1966/18.

У свою чергу, Департаментом патрульної поліції у відзиві на позовну заяву звернуто увагу на те, що стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 3000 грн не є співмірним з предметом даної справи.

Разом з тим, вказаним відповідачем не надано доказів, як і не зазначено обставин, які б спростували співмірність розміру судових витрат із обсягом виконаних адвокатом робіт.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

У той же час, Верховний Суд у постанові від 01 вересня 2022 року у справі №640/16093/21 вказав, що в будь-якому випадку, суд зобов`язаний перевірити докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, їх вартість, з огляду на положення частини четвертої статті 134 КАС України згідно якої для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

В контексті надання оцінки доводам скаржника у цій частині, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що заявлені позивачем до відшкодування витрати на правничу допомогу у 10000,00грн., були судом першої інстанції задоволені лише в частині 5000,00 грн.

З огляду на вказане, приймаючи мотиви задоволення позову, оцінюючи заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу, колегія суддів вважає, що відшкодування витрат на правову допомогу у суді першої інстанції у розмірі 5000 грн, відповідає критерію реальності таких витрат, враховуючи складність даної справи, предмет даного судового розгляду, тривалість розгляду справи, час, витрачений адвокатом на виконання адвокатських робіт (наданих послуг), фактичну участь представника позивача при розгляді даної справи у відкритих судових засіданнях.

За наведеного, є такими, що не заслуговують уваги та оцінюються критично посилання скаржника на відсутність таких розцінок у місті Миколаєві у такій категорії справ, так само як і на те, що позивачка сама є адвокатом та не потребує консультацій з питань щодо оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення, а також і на те, що існують інші аналогічні позовні заяви у яких позивачка виступає адвокатом інших осіб (позивачів), оскільки таке не доводить відсутність у позивача, як позивача у адміністративній справі, мати представника незалежно від того, яку посаду займає сама позивачка.

Обставини про які вказує у своїх доводах Департамент не нівелюють право позивача на отримання правничої допомоги та не спростовують факту надання такої правничої допомоги у спірному випадку позивачці.

Наявність в даному випадку належним чином укладеної угоди про надання правничих послуг, участь представника позивача у відкритих судових засіданнях, складання та направлення до суду від імені позивача процесуальних документів, тощо, доводить факт надання позивачці адвокатом Тітусь А.В. та отримання ОСОБА_1 правничої допомоги під час розгляду цієї справи в суді першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм права. Апеляційна скарга Департаменту патрульної поліції задоволенню не підлягає.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За встановлених під час апеляційного перегляду справи обставин, апеляційна скарга Департаменту патрульної поліції задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не встановила.

Керуючись ст. ст. 241-243, 245, 286, 308, 311, 315, 316, 321, 325 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2023 року у справі №489/6029/23 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Т.М. Танасогло
Судді А.В. Крусян О.О. Димерлій