Справа № 295/17667/23
Суддя: Лєдньов Д. М.
Дата ухвалення: 2024-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2024 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Лєдньова Д.М.

при секретарі - Заріцькому О.Ю.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження справу за адміністративним позовом громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби у Житомирській області про скасування рішення про примусове видворення з України,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся в суд із позовом, в якому зазначив, що він відбував покарання з 17.08.2010р. по 25.08.2023 року на підставі вироку Деснянського районного суду м. Житомира від 27.12.2011р., звільнений 25.08.2023р.

Постановою Богунського відділу у м. Житомирі УДМС у Житомирській області від 25.08.2023р. позивача притягнуто до адміністративної відповідальності, оскільки проживав без документів на право перебування в Україні.

Рішенням спеціаліста Богунського відділу у м. Житомирі УДМС у Житомирській області Зінченко І. від 25.08.2023р. за №2 прийнято рішення про примусове видворення відповідача через відсутність документів, що дають право законно перебувати на території України. Позивач з приводу отримання дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне чи тимчасове проживання не звертався.

Посилаючись на положення ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», які визначають умови для застосування заходів примусового видворення, а саме: наявність обґрунтованих підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, позивач звертає увагу на фактичній відсутності рішення про примусове повернення, яке в обов`язковому порядку повинно передувати рішенню щодо примусового видворення.

Крім того, на думку позивача, при прийняті рішення не було враховано вимоги ч.8 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», які зводяться до того, що примусове видворення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а також вимоги ч. 1 ст. 31 даного Закону, згідно з якою іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Зауважує, що інформація про захоплення влади в Афганістані терористичним угрупуванням - Талібан є загальновідомою та загальнопоширеною. Для співробітників ДМС, які прийняли оскаржуване рішення, в силу їх професійних обов`язків така інформація мала би бути відомою. Незважаючи на те, що влада в Афганістані наразі представлена терористами, визнаними у всьому світі, рішення про примусове видворення все ж було прийнято, що є порушенням не тільки національного законодавства, а й Європейської конвенції.

Відповідно до положень пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Позивач зазначає, що видворення шукача захисту в Україні до країни походження або третьої країни порушує принцип «non-refoulement», що вже неодноразово зазначалося в практиці ЄСПЛ.

Вказуючи на порушення прав як особи, що шукає правого захисту в країні перебування - ОСОБА_1 письмово (19.10.2023) подав заяву про надання йому захисту в Україні, позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення спеціаліста Богунського відділу у м. Житомирі УДМС у Житомирській області Зінченко І. від 25.08.2023р. за №2 про примусове видворення за межі України громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 .

Вирішуючи питання обгрунтованості заявлених позовних вимог суд виходить з таких міркувань.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача .

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

У відповідності до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Системний аналіз наведених норм в розрізі покладення тягаря доведення слід розуміти як зміщення балансу ініціативності використання процесуальних прав та обов`язків доведення в бік суб`єкта владних повноважень з урахуванням, по-перше, конституційно закріпленої гарантії спрямованості діяльності держави, по-друге, зрозумілого більш вразливого становища особи, яка має намір здійснити захист порушеного або невизнаного права у спорі в сфері публічних взаємовідносин, у порівнянні з особою владної компетенції, та, як безпосередньо пов`язаного із попереднім твердженням, спрощеного порядку фактичного доступу суб`єкта владних повноважень до тих даних, що застосовувались при прийнятті певного рішення і які можуть прийматись судом як докази.

При цьому, тягар доведення не може перекладатись в абсолютному розумінні.

Особа, звертаючись з вимогами у спорі щодо протиправності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, повинна довести ті обставини, які можуть бути висвітлені з урахуванням звичайного, можливого доступу до речей, документів як доказів, має право заявити клопотання про виклик свідків, яким відомо про такі обставини.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що позивач відбув покарання з 17.08.2010 року по 25.08.2023 року на підставі вироку Деснянського районного суду м. Києва від 27.12.2011 року, звільнений 25.08.2023 року.

Постановою Богунського відділу у місті Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області від 25.08.2023 року в результаті виявлення обставин проживання громадянина Ісламської республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, вирішено питання накладення адміністративного стягнення за ч.2 ст.203 КУпАП.

Рішенням провідного спеціаліста Богунського відділу у місті Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області від 25.08.2023 року вирішено примусово видворити громадянина Ісламської республіки Афганістан ОСОБА_1 .

Згідно з п.14 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-VI нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

За змістом ч.16 ст. 4 Закону України № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

В судовому засіданні учасники не заперечували, що термін виданої на ім`я позивача візи завершився, документи із правом перебування на території України відсутні.

Розділом ІІІ Закону України № 3773-VI визначаються заходи адміністративно-правового впливу за сферою відповідальності за правопорушення іноземців та осіб без громадянства.

Такими, зокрема, є примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, примусове видворення.

Відповідно до ч.ч. 1, 4, 8 ст. 26 Закону України № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).

У відповідності до ч.ч. 1, 8 ст. 30 Закону України № 3773-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.

Положення цієї статті не застосовуються до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно зі ст. 31 Закону України № 3773-VI іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Досліджені в судовому засадні докази, оцінку яким надано за окремим значенням, а також взаємним сукупнім охопленням, підтверджують, що на час звільнення після відбуття вироку у позивача відсутні документи, які б надавали право законно перебувати на території України, на особистому рахунку особи кошти відсутні, законних джерел доходу в Україні не має, не працевлаштований.

Згідно з п.п. 1, 3, 13 ч.1 ст. 1 Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Довідка про звернення за захистом в Україні - документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Судом встановлено, що на час прийняття рішення про примусове видворення позивач не звертався із заявою визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд погоджується з доводами відповідача з приводу того, що фактичне звернення позивача з питання захисту до ЦМУ ДМС в м.Києві та Київської області лише 09.10.2023 року виявляє надмірну затримку передбаченої Законом України № 3671-VI процедури звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Крім того, з пояснень учасників слідує, що у прийнятті документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відмовлено.

Слід додатково звернути увагу, що згідно повідомлення ДУ «Житомирська установа виконання покарань (№8)» від 26.10.2022 року ОСОБА_1 володіє розмовною російською мовою на низькому рівні, не розуміє мову Українського судочинства, до дипломатичних установ, органів державної влади України щодо врегулювання перебування на території України не звертався.

Отже, позивач не позбавлявся можливості ініціювати питання отримання правого захисту у країні перебування протягом розумного строку, відповідним правом не користувався.

Суду не надано належних доказів на підтвердження обставин можливій загрозі життю позивача, безпеці чи свободі в країні походження, перебування при владі певного угруповання не може лише за самим фактом вказувати на ознаки небезпеки для позивача.

Отже, відсутність у особи будь-яких документів об`єктивно унеможливлюють застосування адміністративно-правового заходу у вигляді примусового повернення згідно приписів ч.8 ст. 26 Закону України № 3671-VI, а характер даних про особу, підстави його перебування свідчать про обґрунтованість прийнятого провідним спеціалістом Богунського відділу у місті Житомирі Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області рішення від 25.08.2023 року про примусове видворення за межі території України громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , визначені законом права особи при розгляді питання застосування адміністративно-правового заходу не порушено.

Судом встановлено, що під час розгляду питання можливості застосування примусового видворення позивач супроводжувався перекладачем ОСОБА_2 , який проставив особистий підпис на рішенні.

Суд відхиляє твердження представника позивача щодо необхідності отримання в такому випадку документів з підтвердженням рівня освіти за відповідним напрямком, оскільки, як вбачається з пояснень допитаного як свідка в судовому засіданні провідного спеціаліста Богунського відділу у м. Житомирі УДМС у Житомирській області Зінченко І. присутня особа (перекладач) супроводжував позивача з самого початку процедури співбесіди, вказав своє ім`я, повідомив про місце народження (м. Кабул), вільно володів російською мовою та спілкувався іноземною мовою з позивачем. Крім того, свідок пояснила, що безпосередньо ОСОБА_1 володів російською мовою на рівні, що дозволяв йому усвідомлювати почуте та висловити думки,

Отже, рішення про примусове видворення з України прийняте повноважною особою з дотриманням вимог чинного законодавства, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 90, 241-256, 271, 288 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволені позову громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби у Житомирській області про скасування рішення про примусове видворення з України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду в повному обсязі буде виготовлено 15.03.2024 року.

Суддя: Д.М.Лєдньов