Справа № 460/2332/24
Суддя: Н.О. Дорошенко
Дата ухвалення: 2024-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

18 березня 2024 року м. Рівне №460/2332/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дорошенко Н.О. за участю секретаря судового засідання Войтюк К.О. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник не прибув,

відповідача: представник не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доВідділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції
про визнання протиправною та скасування постанови, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі Відділ ДВС у місті Рівному, відповідач), у якому просить визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 02.02.2024 ВП№52041532.

Позов обґрунтований тим, що 06.02.2024 старшим державним виконавцем Відділу ДВС у місті Рівному винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 74048349 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору в сумі 89239,93 грн, винесеної 02.02.2024 державним виконавцем Відділу ДВС у місті Рівному в межах виконавчого провадження №52041532. Такі постанови позивач отримав 21.02.2024. Виконавче провадження №52041532 було завершене 02.02.2024 у зв`язку з поданням стягувачем заяви про повернення виконавчого документа без виконання. Державний виконавець повернув вказаний виконавчий лист на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Позивач вказав, що постанова про стягнення виконавчого збору була винесена у виконавчому провадженні, під час якого не було виконано виконавчий документ, виданий 09.02.2015 Рівненським міським судом у справі №1715/22129/12, яким чітко встановлено спосіб виконання рішення суду - звернення стягнення на предмет іпотеки трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» за Договором кредиту №87Д від 28.02.2008 в розмірі 892399,29 грн, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною реалізації 431775,00 грн. Покликаючись до положень п. 22 розділу VIII Інструкції з примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012, позивач зазначив, що якщо вартість майна боржника визначено в рішенні суду, виконавець передає майно на реалізацію за ціною, визначеною судовим рішенням, без проведення визначення вартості чи оцінки такого майна, крім рішень про конфіскацію майна. В даному випадку, рішенням суду визначено початкову ціну продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах 431775,00 грн, тому позивач вважає, що виконавчий збір має розраховуватись саме від цієї суми. Проте, у постанові про стягнення виконавчого збору виконавець вирахував 10% від суми заборгованості, яка зазначена у виконавчому документі, як розмір заборгованості ОСОБА_1 перед стягувачем за кредитним договором №87Д від 28.02.2008 - 892399,29 грн. Зазначив, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі №2540/3203/18 надано правовий висновок, що обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. Також у цій постанові Великої Палати Верховного Суду наголошується, що виконавчий збір за своїм змістом є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення. Крім того вказав, що положення статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, яка була чинна до 28.08.2018, зменшували відповідальність позивача, як боржника, у порівнянні з такою нормою в редакції, яка була чинна після 28.08.2018 (Закон № 2475-VIII), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10% від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню. З урахуванням того, що внесені Законом України від 03.07.2018 №2475-VIII зміни до статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» погіршили становище боржника ОСОБА_1 , а також того, що виконавчою службою фактично не виконано виконавчий лист, у відповідача відсутні правові підстави для стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 89239,93 грн. Вважає, що у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові, а отже така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» та підлягає скасуванню. Також вважає, що постанова про стягнення виконавчого збору №52041532 від 02.02.2024 є незаконною, оскільки в редакції Закону України «Про виконавче провадження», яка діяла на момент винесення такої постанови (ч. 4 ст. 28), державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження. Відтак, дата винесення постанови про стягнення виконавчого збору повинна співпадати з датою відкриття виконавчого провадження про стягнення заборгованості за основним виконавчим документом, в даному випадку - виконавчим листом Рівненського міського суду №1715/22129/12 від 09.02.2015, проте на момент відкриття виконавчого провадження №52041532 від 25.08.2016 така постанова винесена не була, не було її і на момент першого надходження виконавчого листа до виконання.

Ухвалою від 07.03.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами, встановленими статтями 268-272, 287 КАС України, з повідомленням (викликом) учасників справи. Встановлено строк для подання відповідачем відзиву на позовну заяву.

Відповідач подав відзив, у якому заперечив проти позовних вимог. Вказав, що 25.08.2016 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №52041532 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 09.02.2015 Рівненським міським судом у справі №1715/22129/12, якою встановлено боржнику строк на самостійне виконання рішення суду до 31.08.2016. 28.12.2023 винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження з «Укрсоцбанк» на АТ «Сенс Банк» на підставі ухвали суду від 04.05.2023 у справі №1715/22129/12. 26.01.2024 до Відділу ДВС у місті Рівному надійшла заява АТ «Сенс Банк» про повернення виконавчого документа стягувачу. 02.02.2024 державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору, постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». У зв`язку з відсутністю доказів виконання вимог постанови про відкриття виконавчого провадження постанова про стягнення виконавчого збору після закінчення строку на самостійне виконання рішення не була винесена. Однак, не винесення такої постанови не є підставою для звільнення боржника від сплати виконавчого збору, враховуючи ту обставину, що на момент прийняття рішення повернення виконавчого документа стягувачу в державного виконавця був обов`язок відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору. Зауважив, що виконавче провадження було відкрите 25.08.2016, тобто в період чинності редакції Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІV від 21.04.1999 (далі - Закон №606-XIV). На час відкриття виконавчого провадження ВП № 52041532 Закон №606-XIV містив імперативне застереження про стягнення виконавчого збору незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом, а також регламентував порядок визначення розміру виконавчого збору від суми, що підлягає стягненню чи поверненню. Законодавче регулювання визначення розміру виконавчого збору як на момент закінчення строку на самостійне виконання рішення, так і на момент винесення оскаржуваної постанови, в контексті спірних правовідносин здійснювалось аналогічним чином - розмір виконавчого збору визначається від суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом та не перебуває в залежності від фактично стягнутої суми або вчинення виконавцем тих чи інших виконавчих дій з примусового виконання виконавчого документу. Таким чином, відповідальність боржника не є надмірною, адже розмір виконавчого збору визначався однаково. Стосовно твердження позивача про нарахування суми виконавчого збору від вартості майна, а не від суми заборгованості перед стягувачем, відповідач зазначив, що відповідно до вимог частини другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII (далі Закон №1404-VIII) виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Тому твердження про необхідність визначення суми виконавчого збору виходячи з вартості майна, на яке звертається стягнення, є помилковим. Вказав, що позивачем не враховано, що виконавче провадження відкрите 25.08.2016, тобто в період чинності редакції Закону № 606-ХІV, тому твердження позивача пpo те, що постанова про стягнення виконавчого збору мала бути винесена в день відкриття виконавчого провадження, є необґрунтованими. Вважає, що державний виконавець діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В судовому засіданні 13.03.2024 представники сторін повністю підтримали свої вимоги та заперечення з підстав, наведених в заявах по суті спору, та надали пояснення по обставинах справи.

Протокольною ухвалою від 13.03.2024 у судовому засіданні оголошено перерву до 9:00 год. 18.03.2024.

18.03.2024 представники позивача та відповідача в судове засідання не прибули, подали заяви про розгляд справи без їх участі.

В поданих заявах представник позивача вказав, що позов підтримує повністю та просить задовольнити. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши доводи та аргументи сторін, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив та врахував такі фактичні обставини справи.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17.07.2013 у справі № 1715/22129/12, яке набрало законної сили 28.08.2013, задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» за Договором кредиту №87Д від 28.02.2008 в розмірі 892399,29 грн, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною реалізації 431775,00 грн.

09.02.2015 Рівненським міським судом Рівненської області видано виконавчий лист у справі № 1715/22129/12 про звернення стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» за Договором кредиту №87Д від 28.02.2008 в розмірі 892399,29 грн, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною реалізації 431775,00 грн (а.с. 70).

25.08.2016 державним виконавцем Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції (правонаступником якого є відповідач) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №52041532 (а.с.36) з примусового виконання виконавчого листа, виданого 09.02.2015 Рівненським міським судом Рівненської області у справі №1715/22129/12.

02.02.2024 старшим державним виконавцем Відділу ДВС у місті Рівному в межах виконавчого провадження №52041532 винесено постанови:

- про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі письмової заяви за вх.№3456 від 26.01.2024 (а.с.69 зворот);

- про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, згідно з якою з боржника ОСОБА_1 , підлягають стягненню витрати на загальну суму 300,00 грн (а.с.67 зворот);

- про стягнення виконавчого збору, згідно з якою з боржника ОСОБА_1 підлягає стягненню виконавчий збір в сумі 89239,93 грн (а.с.68 зворот).

Постанову про стягнення виконавчого збору надіслано позивачу супровідним листом від 02.02.2024 №34799 (а.с. 68).

06.02.2024 державним виконавцем Відділу ДВС у місті Рівному винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №74048349 (а.с.74 зворот) з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору, винесеної 02.02.2024 державним виконавцем Відділу ДВС у місті Рівному в межах виконавчого провадження №52041532.

Постанову про відкриття виконавчого провадження №74048349 надіслано позивачу супровідним листом від 06.02.2024 №36765 (а.с.74) поштовим відправленням №159, яке позивач отримав 21.02.2024 (а.с. 16, 19).

Вважаючи протиправною постанову про стягнення виконавчого збору від 02.02.2024 (ВП№52041532), ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII (далі Закон №1404-VIII), який набрав чинності 05.10.2016.

Статтею 1 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Положеннями ст. 18 Закону №1404-VIII встановлено обов`язки і права виконавців, обов`язковість вимог виконавців.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону №1404-VIII).

Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей (ч. 5 ст. 26 Закону №1404-VIII).

Як встановлено судом, постанову про відкриття виконавчого провадження №52041532 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 09.02.2015 Рівненським міським судом Рівненської області у справі №1715/22129/12, винесено державним виконавцем 25.08.2016.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, на час відкриття виконавчого провадження №52041532 було врегульовано Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (далі Закон № 606-XIV), відповідно до статті 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 6 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч.1 ст. 11 Закону № 606-XIV).

Відповідно до частини другої статті 25 Закону № 606-XIV державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону № 606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Частиною восьмою статті 54 Закону № 606-XIV передбачено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Пунктом 6 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1404-VIII передбачено, що рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 7 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Зі змісту розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1404-VIII слідує, що положення попереднього Закону № 606-XIV застосовуються не щодо всього виконавчого провадження, а лише щодо тих виконавчих дій, які в межах виконавчого провадження були розпочаті в період дії цього Закону, а тому підлягають і завершенню в порядку Закону № 606-XIV. Водночас кожна окрема виконавча дія, яка оформлюється, у тому числі, шляхом винесення відповідної постанови державного виконавця, повинна бути вчинена відповідно до того закону, в період дії якого вона розпочата.

Відтак, з огляду на те, що постанова про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №52041532 (як окрема процесуальна дія) винесена державним виконавцем 02.02.2024, тобто в період дії Закону №1404-VІІІ, то приймаючи таку постанову, державний виконавець повинен був керуватися положеннями Закону № 1404-VІІІ (у редакції, чинній на дату винесення оскаржуваної постанови).

Відповідачем оскаржувану постанову винесено в період дії Закону №1404-VІІІ (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» № 2475-VIII, який набрав чинності з 28.08.2018, далі також - Закон № 2475-VIII).

Вказаним Законом № 2475-VIII у статті 27 Закону №1404-VІІІ у частині другій слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».

Таким чином, відповідно до статті 27 Закону № 1404-VIII (в редакції Закону № 2475-VIII та станом на дату винесення оскаржуваної постанови) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби (ч. 1).

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (ч. 2).

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (ч. 4).

В цьому контексті слід звернути увагу на те, що аналогічне правове регулювання діяло і станом на час відкриття виконавчого провадження №52041532.

Так, відповідно до вимог статті 28 Закону № 606-XIV (в редакції, чинній станом на момент відкриття виконавчого провадження №52041532), у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Суд зазначає, що норми Закону № 1404-VIII (у редакції Закону № 2475-VIII) не встановлюють залежності між прийняттям постанови про стягнення виконавчого збору та обставинами вчинення державним виконавцем дій по здійсненню примусового стягнення з боржника в межах виконавчого провадження, оскільки законодавчо прямо визначається обов`язок державного виконавця прийняти постанову про стягнення виконавчого збору одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.

Більше того, на це вказує і та обставина, що розмір виконавчого збору законодавчо поставлений у залежність від суми, що підлягає примусовому стягненню, а не від суми, яка є фактично стягнутою в межах виконавчого провадження.

Таким чином, Закон № 606-XIV (в редакції, чинній на момент відкриття виконавчого провадження №52041532), так само як і Закон № 1404-VIII (у редакції Закону № 2475-VIII), не ставлять можливість застосування санкцій у вигляді стягнення виконавчого збору в залежність від фактичного вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду або іншого виконавчого документу.

Аналогічний правовий підхід застосовано Верховним Судом в постанові від 25.05.2023 у справі № 420/1233/19.

Відповідно до частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII (у редакції Закону № 2475-VIII) виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (ч. 9 ст. 27 Закону № 1404-VIII у редакції Закону № 2475-VIII).

Відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Як встановлено судом, постановою від 02.02.2024 (ВП№52041532) виконавчий лист, виданий 09.02.2015 Рівненським міським судом Рівненської області у справі №1715/22129/12, повернутий стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону №1404-VIII.

За змістом пункту 8 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (далі Інструкція №512/5) стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Відтак, у випадках передбачених чинним законодавством, після повернення виконавчого документа або закриття виконавчого провадження, якщо виконавчий збір не було стягнуто, відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору є обов`язком, а не правом державного виконавця.

Отже, стягнення виконавчого збору не залежить від здійснення державним виконавцем виконавчих дій в межах відповідного виконавчого провадження. Натомість, навіть за відсутності заходів з примусового виконання після завершення виконавчого провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону №1404-VIII у державного виконавця наявний обов`язок винести постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 10% від суми стягнення за виконавчим документом.

Відтак, твердження позивача про те, що виконавчий збір може бути стягнено лише за умов фактичного виконання судового рішення та вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішення, та про те, що розмір виконавчого збору має обраховуватися з фактично стягнутої суми, не ґрунтується на положеннях закону.

Аналогічний правовий підхід застосовано Верховним Судом в постановах від 28.04.2020 у справі №520/9144/18, від 26.06.2020 у справі №360/3324/19, від 11.08.2021 у справі № 640/23271/21, від 25.05.2023 у справі № 420/1233/19, від 27.07.2023 у справі № 500/3394/22.

При цьому, суд відхиляє покликання позивача на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 11.03.2020 у справі №2530/3203/18, оскільки такі висновки сформульовані за наслідками аналізу положень Закону №1404-VIII в редакції до внесення змін Законом № 2475-VIII. Однак, положення Закону №1404-VIII в редакції Закону № 2475-VIII (які діяли на час винесення спірної постанови) не передбачають обов`язковість таких умов для стягнення виконавчого збору, як фактичне виконання судового рішення, крім випадку такого виконання до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження та вжиття виконавцем заходів примусового виконання рішень.

Не заслуговують на увагу суду й твердження позивача про те, що його становище із застосуванням частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII (у редакції Закону № 2475-VIII) погіршилося, оскільки, як під час відкриття виконавчого провадження №52041532 (25.08.2016), так і під час винесення оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору (02.02.2024) відповідальність позивача як боржника була однаковою, зокрема база обрахунку виконавчого збору в обох випадках становила 10 відсотків суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом.

Водночас, суд враховує правову позицію, викладену у постановах від 02.10.2019 у справі №821/1109/17 та від 30.06.2021 у справі №460/2478/19, відповідно до якої Верховний Суд, аналізуючи норми Закону № 1404-VIII та положення Інструкції № 512/5, дійшов висновку, що згідно з частиною четвертою статті 27 вищевказаного Закону постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю. При наступних пред`явленнях до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується у частині, що не була стягнута при попередньому виконанні.

Як встановлено судом з виконавчого листа, виданого 09.02.2015 судом у справі №1715/22129/12, такий виконавчий документ вже пред`являвся до примусового виконання, однак згідно з відміткою на ньому 16.04.2015 та 16.06.2016 був повернутий стягувачу відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-XIV.

В постанові про відкриття виконавчого провадження ВП № 52041532 від 25.08.2016 зазначено, що заява про примусове виконання виконавчого документа подана 16.08.2016. Отже, в досліджуваній ситуації виконавчий документ надходив до державного виконавця не вперше.

Викладене свідчить про відсутність необхідності винесення постанови про стягнення виконавчого збору при відкритті виконавчого провадження №52041532 відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону № 1404-VIII, та про правомірність винесення державним виконавцем спірної постанови у строк, встановлений ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VIII, тобто не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження).

Що стосується суми, з якої має бути стягнуто виконавчий збір в розмірі 10%, суд враховує таке.

Як зазначалося судом вище по тексту судового рішення, виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (ч. 2 ст. 27 Закону № 1404-VIII).

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час прийняття заочного рішення суду у справі №1715/22129/12) передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до п. 22 розділу VIII Інструкції №512/5 якщо вартість майна боржника визначено в рішенні суду, виконавець передає майно на реалізацію за ціною, визначеною судовим рішенням, без проведення визначення вартості чи оцінки такого майна, крім рішень про конфіскацію майна.

За обставинами справи, у виконавчому листі суд встановив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації (431775,00 грн) та зазначив загальний розмір вимог, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, а саме: в рахунок погашення заборгованості позивача перед ПАТ "Укрсоцбанк" за кредитним договором в розмірі 892399,29 грн.

В цій справі позивач є боржником за кредитним договором, а також іпотекодавцем за договором іпотеки в рахунок забезпечення своїх зобов`язань за кредитним договором.

Системний аналіз наведених вище положень Закону України "Про виконавче провадження" свідчить на користь висновку про відсутність підстав для обчислення розміру виконавчого збору виходячи із визначеної у виконавчому документі початкової ціни предмета іпотеки, оскільки така початкова ціна має значення лише для передачі предмета іпотеки для подальшої реалізації. В розумінні ч. 2 ст. 27 Закону № 1404-VIII початкова ціна предмета іпотеки не є тотожною сумі, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Важливо, що з вартості предмета іпотеки підлягає погашенню заборгованість позивача за кредитним договором, яка зазначена у виконавчому листі, - 892399,29 грн. Тому державний виконавець правомірно обчислив розмір виконавчого збору виходячи з розміру 10 відсотків від суми, що підлягає примусовому стягненню, - суми заборгованості, зазначеної у виконавчому документі, що відповідає ч. 2 ст. 27 Закону № 1404-VIII.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень, суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, за результатами судового розгляду справи суд дійшов висновку, що відповідач при прийнятті спірної постанови про стягнення виконавчого збору від 02.02.2024 ВП №52041532 діяв у відповідності до вимог Закону №1404-VIII, на підставі, в межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією та законодавством України. Доводи позивача не спростовують правомірності оскарженої постанови та не дають суду підстав для її скасування.

Отже позов задоволенню не підлягає.

Враховуючи результати судового розгляду, розподіл судових витрат відповідно до статті 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 241-246, 255, 270-272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Днем подання апеляційної скарги є день її надходження до відповідного суду. Строк подання апеляційної скарги не може бути поновлено. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 18 березня 2024 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Відділ державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (вул. Замкова, буд. 22А,м. Рівне,Рівненська обл.,33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 35007146)

Суддя Н.О. Дорошенко