Справа № 522/8812/22
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2024-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2024 р.м. ОдесаСправа № 522/8812/22

Головуючий в 1 інстанції: Шестакова Я. В.

Час і місце ухвалення: м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Лук`янчук О.В.

суддів Бітова А. І.

Ступакової І. Г.

при секретарі Качуренко В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одеса адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання незаконним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України, в якому просив суд визнати незаконним та скасувати рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 14.06.2022 року №405 відносно ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначається, що 14.06.2022 року ГУ ДМС України в Одеській області було прийнято рішення про примусове повернення в країну походження громадянина Російської Федерації, ОСОБА_1 . Підставою для винесення такого рішення стало те, що позивач з 2015 року знаходиться на території України без відповідних документів, та за статусом біженця не звертався. Проте, ОСОБА_1 зазначає, що не був обізнаний щодо можливості звернутися за статусом біженця, до того ж під час затримання його не було забезпечено адвокатом, не було йому роз`яснено право на отримання правової допомоги, та процесуальні права. Позивачем було сплачено штраф за вчинене правопорушення. Позивач не згоден з рішенням про примусове повернення в країну походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, оскільки відповідачем не було чітко встановлено строк перебування в Україні, також, не встановлено яким чином позивач потрапив до країни та які причини змусили його переїхати. Позивач не має наміру повертатися до Російської Федерації, оскільки в Україні він працює, проживає.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2022 року у задоволенні позову громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання незаконним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що його видворення жодним чином не впливає на охорону здоров`я, захист прав і законних інтересів громадян України, не порушував законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а його перебування не суперечить інтересам національної безпеки. Вказує, що знаходиться в Україні з 2015 року та не вчинив жодного злочину чи адміністративного правопорушення. Також вказує на активну позицію щодо долучення до рядів волонтерів. Вказує, що під час затримання, йому не було надано адвоката, та не було роз`яснено право на отримання правової допомоги.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.06.2022 року працівниками ОРУП №1ВП №5 ГУНП в Одеській області, було виявлено громадянина Російської Федерації, ОСОБА_1 , за адресою: площа 10 Квітня, м. Одеса та доставлено до ГУ ДМС в Одеській області.

В результаті проведеної перевірки, наявних документів та відібраних пояснень встановлено, що позивач прибув на територію України, з його слів, у 2015 році нелегально з метою уникнення кримінальної відповідальності, паспортний документ на момент виявлення був відсутній.

Встановлено, що станом на 14.06.2022 позивач на території України перебуває незаконно, ухилився від виїзду з території України після закінчення відповідного терміну перебування, проживає без документів на право проживання в Україні. Зазначені відомості позивачем не оспорюються.

За порушення ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, 14.06.2022 року стосовно громадянина Російської Федерації, ОСОБА_1 , складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 008279 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 14.06.2022 ПН МОД № 008347 позивач притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 1700 гривень 00 копійок.

Штраф позивачем сплачений, про що свідчить квитанція від 21.06.2022 року № 6.

14.06.2022 року ГУ ДМС в Одеській області прийняте рішення № 405 про примусове повернення в країну походження громадянина Російської Федерації, ОСОБА_1 , та зобов`язано останнього покинути територію України у термін до 13.07.2022 року.

Згідно розписки від 14.06.2022 року позивач був ознайомлений з рішенням та зобов`язався покинути територію України у визначений термін.

Не погоджуючись із вказаним рішенням позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем порушено законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, зокрема правил перебування в Україні, оскільки відсутні будь-які докази законності перебування позивача в Україні з 2015 року.

При цьому вказав, що під час дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, судом було встановлено, що позивачу було відомо про те, що перебуває на території України незаконно, та за 7 років не вчинив жодних дій для того, щоб змінити ситуацію та легалізувати своє перебування в Україні.

Колегія суддів надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції з урахуванням доводів апелянта виходить з наступного.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI).

Як визначено п.7 ч.1 ст.1 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, це іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно приписів ст.23 Закону №3773-VI, нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

В силу вимог п.14 ч.1 ст.1 Закону №3773-VI, нелегальним мігрантом є в тому числі іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

У розумінні ст. 203 КУпАП, за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні чинним законодавством передбачається адміністративна відповідальність.

Частиною 2 статті 25 Закону №3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

У відповідності до ч. ч. 1, 5 ст.26 Закону № 3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Наведене свідчить про те, що іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у його діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Частиною 1 ст.31 Закону №3773-VI визначені підстави за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: - де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; - де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; -де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; - де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Відтак, рішення про примусове повернення в країну походження може бути прийнято за умови порушення іноземцем частиною 1 статті 26 Закону (тобто, порушення легального терміну перебування). Водночас Законом (стаття 31) встановлено обставини, за яких, навіть при наявності порушення легального терміну перебування, особу не може бути примусово повернуто чи примусово видворено або видано чи передано до країн.

Між тим, апеляційний суд наголошує, що такі підстави, наявність яких виключає можливість в тому числі примусового повернення іноземця або особа без громадянства до країн у розумінні ч.1 ст. 31 Закону має бути доведена та підтверджена належним чином.

Порядок примусового повернення та примусового видворення іноземців та осіб без громадянства визначений Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23 квітня 2012р. № 353/271/150. (далі - Інструкція), положення якої креспондують з окремими положеннями Закону №3773-VI.

Відповідно до п. 4 Розділу І Інструкції, іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Пункт 5 Розділу І Інструкції вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є, зокрема: - дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; - дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземців або осіб без громадянства за межі території України визначено ст.288 КАС України.

Колегія суддів з матеріалів справи встановила, що позивач є громадянином Російської Федерації.

14.06.2022 року Головним управлінням ДМС України в Одеській області, за результатами розгляду матеріалів відносно громадянина РФ ОСОБА_1 , прийнято рішення № 405 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що 14.06.2022 року працівниками ОРУП №1ВП №5 ГУНП в Одеській області, було виявлено громадянина Російської Федерації, ОСОБА_1 , за адресою: площа 10 Квітня, м. Одеса та доставлено до ГУ ДМС в Одеській області.

Тобто, на час прийняття оскаржуваного рішення №405 позивач підпадав під ознаки нелегального мігранта, що в свою чергу свідчить на користь обґрунтованості доводів відповідача у справі про правильність прийняття оскаржуваного рішення.

Як встановлено судом, позивач не заперечував, що зважаючи на закінчення терміну легального перебування на території України, заявник підлягає поверненню, так як добровільно не залишив територію України.

Водночас, позивач для добровільного повернення до країни походження або третьої країни до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та інших територіальних підрозділів ДМС України, з заявою не звертався.

При цьому, починаючи з 2015 року до часу його виявлення органом міграційної служби у 2022 році як особи, що перебуває в Україні нелегально, з відповідною заявою, а також з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області не звертався.

Виходячи зі встановлених обставин справи, позивач знаходився на території України нелегально, що є грубим порушенням з боку позивача законодавства про правовий статус іноземців, у зв`язку із чим колегія суддів вважає, що ГУ ДМС України в Одеській області правомірно прийняло оскаржуване рішення про примусове повернення громадянина РФ ОСОБА_1 , до країни походження.

При цьому, на переконання апеляційного суду, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, настання яких передбачає застосування положень ч.1 ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», позивачем до суду не надано. Відсутні такі докази і в матеріалах справи. Так само, відсутні підстави вважати, що позивач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З приводу доводів позивача стосовно небажання проживати на території РФ, оскільки відкрито висловлює громадянську позицію стосовно України, перебуває у рядах волонтерів, суд апеляційної інстанції оцінює критично, адже такі відносно позивача не підтверджуються жодними належними чи допустимими доказами.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що питання надання міжнародного захисту в Україні належить до повноважень Державної міграційної служби України, а не під час розгляду справи про оскарження примусового повернення,

Позивач ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції не надав належних та допустимих доказів, які б унеможливлювали невиконання ним вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», або поважності причин такого порушення, у зв`язку з чим відповідач правомірно прийняв оскаржуване рішення.

Підсумовуючи викладене вище, враховуючи приписи частини першої статті 26, статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та встановленого факту порушення Позивачем законодавства про правовий статус іноземців, а саме правил перебування іноземців в Україні, колегія суддів вважає обґрунтованим оскаржуване рішення.

Доводи апелянта, що під час затримання, йому не було надано адвоката, та не було роз`яснено право на отримання правової допомоги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі спростовуються матеріалами справи. Так, зокрема, згідно розписки від 14.06.2022 року, позивач ознайомлений з рішенням та йому доведена інформація щодо можливості звернення до Центру надання правової допомоги, а також протокол про адміністративне правопорушення від 14.06.2022 року містить підпис позивача, зокрема в графі де роз`яснено зміст ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, зокрема щодо можливості користуватися юридичною допомогою адвоката.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо суті спору не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів , -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 12 березня 2024 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова