Справа № 990/59/24
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2024-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

11 березня 2024 року

м. Київ

справа №990/59/24

адміністративне провадження №П/990/59/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Олендера І.Я.

суддів: Бившевої Л.І., Гончарової І.А., Желтобрюх І.Л., Ханової Р.Ф.,

перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Президента України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Рада національної безпеки та оборони України, Кабінет Міністрів України, про визнання протиправним та нечинним Указу Президента України в частині,

ВСТАНОВИВ:

05.03.2024 на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції надійшла позовна заява ОСОБА_1 (фізична особа ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Республіки Азербайджан, пасторат типу НОМЕР_1 виданий 01.09.2009, адреса: АДРЕСА_1 ) до Президента України (адреса: 01220, м. Київ, вул. Банкова, 11), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору стороні відповідача: Рада національної безпеки та оборони України (адреса: 01601, м. Київ, вул. Петра Болбочана, 8), Кабінет Міністрів України (адреса: 01001, м. Київ, вул. Михайла Грушевського, 12/2), у якій позивач просить визнати протиправним та нечинним Указ Президента України від 24.06.2021 №265/2021 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 18 червня 2021 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» в частині введення в дію персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) відносно ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 - позиція 306 у Додатку 1 до Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 18 червня 2021 року.

З матеріалів позовної заяви слідує, що Указом Президента України від 24.06.2021 №265/2021 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 18 червня 2021 року Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)». Згідно з пунктом 306 Додатку 1 до Рішення до ОСОБА_1 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Російської Федерації, громадянина Азербайджанської Республіки безстроково застосовано персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про безпідставність застосування до нього обмежувальних заходів (санкцій), застосування яких введено спірним Указом Президента України. Як вказує заявник, Указ Президента України від 24.06.2021 №265/2021 не місить жодних відомостей, мотивів та підстав застосування санкцій до ОСОБА_1 у відповідності до вимог статті 3 Закону України «Про санкції» та доказів на їх підтвердження, а також прийнятий з порушенням статей 19, 106 Конституції України, оскільки ОСОБА_2 не вчинялось жодних дій, які б створювали реальні або потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету та територіальній цілісності України.

Позивач також просить:

- поновити ОСОБА_3 строк на звернення до суду з цим позовом;

- витребувати у Національної поліції України, Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України належним чином засвідчені документи, які місять інформацію та фактичні обставини щодо ОСОБА_1 , що були направлені до Кабінету Міністрів України, Ради національної безпеки та оборони України, Президента України на підставі яких прийнято Указ Президента України від 24.06.2021 №265/2021 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 18 червня 2021 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» в частині введення в дію персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) відносно ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 - позиція 306 у Додатку 1 до Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 18 червня 2021 року;

- витребувати у Ради національної безпеки та оборони України, Кабінету Міністрів України документи, обґрунтування із пропозицією щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій), зокрема, щодо позивача, на підставі яких прийнято Указ Президента України від 24.06.2021 №265/2021 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 18 червня 2021 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» в частині введення в дію персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) відносно ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому, питання про залучення Ради національної безпеки та оборони України та Кабінету Міністрів України до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача позивач не порушує.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.03.2024 визначено колегію суддів для розгляду даної справи у складі: Олендера І.Я. (головуючий суддя), Бившевої Л.І., Гончарової І.А., Желтобрюх І.Л., Ханової Р.Ф.

Згідно з частиною четвертою статті 22 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, рішень, дій чи бездіяльності органів, які обирають (призначають), звільняють членів Вищої ради правосуддя, щодо питань обрання (призначення) на посади членів Вищої ради правосуддя, звільнення їх з таких посад, оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів призначення суддів Конституційного Суду України у процесі конкурсного відбору кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, а також Дорадчої групи експертів щодо оцінювання таких кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до Верховної Ради України законопроекту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою.

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, бездіяльності Кабінету Міністрів України передбачені статтею 266 КАС України.

Так, статтею 266 КАС України, зокрема, пунктом 1 частини першої цієї статті, встановлено, що правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: законності (крім конституційності) постанов Верховної Ради України, указів і розпоряджень Президента України.

З огляду на викладене, Верховний Суд як суд першої інстанції має повноваження щодо розгляду чітко визначеної категорії адміністративних справ.

Відповідно до частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; 4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; 5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Частиною другою статті 171 КАС України визначено, що суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.

Частинами першою, другою статті 122 КАС України установлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 118 КАС України передбачено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Таким чином, строк, передбачений частиною другою статті 122 КАС України, є процесуальним строком, встановленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Водночас поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами. Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).

За змістом статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Відповідно до частини першої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У пункті 41 рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» Європейський Суд з прав людини вказав, що «правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків».

Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. de Rada Cavanilles v. Spain, рішення від 28.10.1998, Reports 1998 -VIII, с. 3255, § 45, Peretyaka and Sheremetyev v. Ukraine, №17160/06 та №35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21.12.2010).

Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (Diya 97 v. Ukraine, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21.10.2010).

У справі «Устименко проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що сама концепція «поважних причин» не є чіткою, тому для національних судів ще важливішим було вказати причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника.

Якщо строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

Предметом оскарження у цій справі є Указ Президента України, яким до позивача застосовано персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції), а тому, зважаючи на приписи вищевикладених норм процесуального закону, у даному випадку для звернення до суду з цим позовом установлено шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав.

З`ясовуючи, чи подано цей позов у строк, установлений законом, Суд виходить з наступного.

Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретного органу, особи (або осіб) щодо неї.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

З метою впорядкування офіційного оприлюднення нормативно-правових актів, що їх приймають, зокрема Президент України, забезпечення регулювання суспільних правовідносин на основі чинних актів, запобігання перекрученням їх змісту, визначення порядку набрання ними чинності, відповідно до статті 57, частин другої та п`ятої статті 94, частини другої статті 102 Конституції України, Указом Президента України від 10.06.1997 №503/97 «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності» (далі також Указ №503/97) установлено, що закони України, інші акти Верховної Ради України, акти Президента України, Кабінету Міністрів України не пізніш як у п`ятнадцятиденний строк після їх прийняття у встановленому порядку і підписання підлягають оприлюдненню державною мовою в офіційних друкованих виданнях.

Указом №503/97 також визначено, що Офіційними друкованими виданнями є: «Офіційний вісник України»; газета «Урядовий кур`єр» (частина друга статті 1 Указу).

Частиною четвертою статті 1 Указу №503/97 встановлено, що офіційним друкованим виданням, в якому здійснюється офіційне оприлюднення законів, актів Президента України, є також інформаційний бюлетень «Офіційний вісник Президента України».

Визначення офіційного друкованого видання органів державної влади та органів місцевого самоврядування міститься й у Законі України від 23.09.1997 №539/97-ВР «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації» (далі також Закон №539/97-ВР), відповідно до статті 1 якого, офіційні друковані видання органів державної влади та органів місцевого самоврядування - видання, які спеціально видаються органами державної влади та органами місцевого самоврядування (відомості, бюлетені, збірники, інформаційні листки тощо) для інформування про свою діяльність.

Статтею 22 вищезазначеного Закону регламентовано відносини, пов`язані з опублікуванням офіційних документів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, за змістом частини першої якої, укази Президента України, інші нормативно-правові акти публікуються в офіційних виданнях (відомостях, бюлетенях, збірниках, інформаційних листках тощо) та друкованих засобах масової інформації відповідних органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Аналіз вищевказаних положень законодавства у їх сукупності дає підстави для висновку, що офіційним оприлюдненням Указів Президента України слід вважати їх опублікування державною мовою в офіційних друкованих виданнях, а саме: в «Офіційному віснику України»; газеті «Урядовий кур`єр», інформаційному бюлетені «Офіційний вісник Президента України».

Застосована в Указі Президента України від 10.06.1997 №503/97, яким упорядковано відносини, пов`язані з офіційним оприлюдненням нормативно-правових актів, що їх приймають, зокрема Президент України, конструкція правових норм, свідчить про те, що Укази Глави держави (без розмежування їх на види, в залежності від предмету регулювання) не пізніш як у п`ятнадцятиденний строк після їх прийняття у встановленому порядку і підписання підлягають оприлюдненню державною мовою в офіційних друкованих виданнях, якими є «Офіційний вісник України», газета «Урядовий кур`єр», а також Інформаційний бюлетень «Офіційний вісник Президента України».

Чинним законодавством не передбачено й обов`язку Президента України іншим чином, аніж шляхом офіційного оприлюднення Указів, в тому числі тих, які є актами індивідуальної дії, доводити до відома осіб, яких ці акти стосуються, про їх існування.

При цьому законодавством не визначено й обов`язку Президента України доводити до відома осіб, до яких застосовано санкції, зміст Указів в інший спосіб, аніж їх опублікування в офіційних виданнях.

Оприлюднення Указів Президента України державною мовою в офіційних друкованих виданнях вважається належним способом доведення їх до відома. Незнання цього не звільняє від юридичних наслідків, які спричиняє Указ, зокрема і при зверненні до суду з пропуском визначеного для цього строку.

Оскаржуваний позивачем у відповідній частині Указ Президента України за своїм змістом та правовою природою є актом індивідуальної дії, оскільки виданий відповідачем - суб`єктом владних повноважень на виконання владних управлінських функцій та стосується прав та інтересів позивача; не містить загальнообов`язкових правил поведінки, а з урахуванням рішення Ради національної безпеки та оборони України, уведеним у дію цим Указом, передбачає індивідуалізовані приписи щодо застосування санкцій до конкретних юридичних і фізичних осіб; адресований цим особам; не регулює певний вид суспільних відносин, а спрямований на припинення конкретних правовідносин.

Як висновок, оскільки спірний Указ є індивідуально-правовим актом, до спірних правовідносин підлягає застосуванню установлений статтею 122 КАС України шестимісячний строк звернення до адміністративного суду.

Оскаржуваний позивачем у відповідній частині Указ Президента України від 24.06.2021 №265/2021 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 18 червня 2021 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» було офіційно опубліковано в Урядовому кур`єрі (від 26.06.2021 №121), а також у Офіційному віснику України (від 09.07.2021 - 2021 р., №52, том 1, стор. 82, стаття 3192, код акта 105735/2021) та Офіційному віснику Президента України (від 06.07.2021 - 2021 р., №18, стор. 29, стаття 872).

Під №306 додатку 1 до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 18 червня 2021 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» містяться відомості про таку особу як ОСОБА_4 .

Відповідно до пункту 3 Указу Президента України від 24.06.2021 №265/2021 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 18 червня 2021 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» цей Указ набрав чинності з дня його опублікування, тобто з 26.06.2021.

Як стверджує сам позивач, починаючи з 2017 року (час, з якого ОСОБА_4 документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 ) він постійно проживає на території України, має сім`ю, тісні соціальні зв`язки та працює, а відтак днем, коли він міг дізнатися про порушення своїх прав, за даних конкретних обставин, необхідно вважати дату офіційного оприлюднення і набрання чинності Указом Президента України від 24.06.2021 №265/2021 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 18 червня 2021 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», яким у додатку 1 позиції 306 до Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 18 червня 2021 року зазначено, що до ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Російської Федерації, громадянина Азербайджанської Республіки безстроково застосовано персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи, тобто - 26.06.2021.

Зі змісту ж позовної заяви не вбачається мотивів, які б могли вказувати на наявність об`єктивних обставин, що перешкоджали позивачу дізнатись про існування оскаржуваного ним в частині Указу Президента України, або унеможливлювали це упродовж шестимісячного строку з моменту його офіційного оприлюднення та набрання ним чинності.

Оскільки, як убачається з матеріалів позовної заяви ОСОБА_1 , така була направлена до Верховного Суду засобами поштового зв`язку лише 29.02.2024 (тобто після спливу понад шести місяців з моменту набрання чинності та оприлюднення спірного Указу Президента України від 24.06.2021 №265/2021), то за таких обставин наявні підстави вважати, що позивачем порушено шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений статтею 122 КАС України, який у даному випадку слід обчислювати з 26.06.2021.

За змістом пункту 5 частини першої статті 171 КАС України, якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то суддя після одержання позовної заяви з`ясовує чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

У своїй позовній заяві ОСОБА_4 вказує, що 08.12.2017 ним було отримано дозвіл на імміграцію в Україну, а 11.12.2017 отримано посвідку на постійне проживання на території України серії НОМЕР_2 .

У подальшому, не повідомляючи причину, Головним управлінням державної міграційної служби України в Одеській області 29.06.2021 прийнято рішення №367036 про скасування ОСОБА_3 дозволу на імміграцію в Україну, про наявність якого, як стверджує сам позивач, йому стало відомо 01.05.2023 (після перевірки працівниками полії документів для встановлення особи під час пересування позивача містом).

На підставі вказаного вище рішення посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_2 є скасованою.

З метою захисту своїх прав ОСОБА_4 звернувся до суду. Наразі справа №420/14903/23 про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області від 29.06.2021 №367036 про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 08.12.2017 та скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 перебуває на розгляді в П`ятому апеляційному адміністративному суді.

Позивач наполягає, що лише при розгляді судової справи №420/14903/23, останній дізнався про Указ Президента України та застосування санкцій проти ОСОБА_1 ; лише при аналізі вищезазначеного Указу Президента України від 24.06.2021 №265/2021 з`ясувалось, що під №306 додатку 1 міститься ОСОБА_4 .

Основним аргументом, який покладено в основу підстав пропуску строку на звернення до суду з цим адміністративним позовом, ОСОБА_4 зазначає, що про існування Указу Президента України від 24.06.2021 №265/2021 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 18 червня 2021 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», яким відносно ОСОБА_1 , як суб`єкта підвищеного злочинного впливу, застосовано, зокрема - відмову в наданні дозволу на імміграцію, скасування дозволу на імміграцію, скасування посвідки на постійне проживання, у зв`язку з чим було прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 08.12.2017 та скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 , позивачу стало відомо лише 01.08.2023 (з відзиву Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області поданого у вищевказаній справі №420/14903/23).

Як висновок ОСОБА_4 вказує, що оскільки шестимісячний строк на подання до суду адміністративного позову про визнання протиправним та нечинним Указу Президента України від 24.06.2021 №265/2021 спливає 01.03.2024 (враховуючи момент, коли особа дізналася про порушене право - 01.08.2023), строк на звернення до суду пропущено з поважних причин та підлягає безумовному поновленню.

Оцінюючи вищенаведені доводи, Суд виходить з наступного.

Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі, гарантує стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною Законом від 17.07.1997 №475/97-ВР.

Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Разом з тим, як зазначив Європейський Суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності від 30.06.2006 (справа «Каменівська проти України»), «право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду..., не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності».

Отже, за практикою Європейського Суду з прав людини, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс та інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Процесуальний закон (стаття 123 КАС України) передбачає можливість поновлення строку звернення до адміністративного суду лише уразі, якщо цей строк було пропущено з поважних причин, однак не дає визначення терміну «поважні причини».

Визначаючи зміст цього поняття, суд бере до уваги висновки щодо застосування норм права, викладені у рішенні Верховного Суду України від 13.09.2006 у справі №6-26370кс04, де зазначено, що поважними причинами пропуску строку позовної давності вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення позову стає неможливим або утрудненим.

Питання, пов`язані з оцінкою такої правової категорії як поважність причин пропуску строку звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом, неодноразово вирішувалось Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 22.01.2020 у справі №9901/518/19 (провадження №11-1190заі19), від 05.02.2020 у справі №901/520/19 (провадження №11-1191заі19), від 30.09.2020 у справі №9901/68/20 (провадження №11-157заі20), від 09.02.2022 у справі №9901/473/21 (провадження № 11-515заі21), від 08.12.2022 у справі №990/102/22 (провадження №11-119заі22).

Частиною другою статті 44 КАС України передбачено, що учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду.

Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні касаційної скарги, повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово підкреслювала, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Аналіз положень вищеназваних джерел права з точки зору висловленого Великою Палатою Верховного Суду правозастосування дає підстави стверджувати, що строк звернення до адміністративного суду обчислюється з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх прав та інтересів, й такий строк, у разі його пропуску, може бути поновлений лише з поважних підстав, наявність яких підтверджена відповідними доказами.

Вирішуючи питання про поновлення строку звернення до адміністративного суду у справі №9901/68/20 за схожих зі справою, яка розглядається, обставин, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30.09.2020, аналізуючи норми частини другої статті 122 КАС України, дійшла висновку про те, що за змістом наведеної процесуальної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

Згідно з викладеними у вищевказаній справі висновками Великої Палати Верховного Суду від дати офіційного оприлюднення відповідного указу Президента України (який також стосувався питання накладення персональних обмежувальних заходів (санкцій)) до дня подання позовної заяви (також за межами встановленого законом строку, обчисленого з дня офіційного оприлюднення та набрання чинності оскаржуваним Указом Президента України) позивач не міг не знати чи не довідатися про те, що цей адміністративний акт суб`єкта владних повноважень був виданий та офіційно оприлюднений, а також про те, що цей акт порушує чи обмежує його права, що строк на оскарження має (може) відраховуватися від дати його оприлюднення.

Тому, у справі №9901/68/20 Велика Палата Верховного Суду констатувала, що при належному добросовісному відношенні позивач не був позбавлений можливості подати адміністративний позов у межах строку, встановленого статтею 122 КАС України.

Усе вищевикладене засвідчує, що цей адміністративний позов подано ОСОБА_2 з пропуском встановленого процесуальним законом строку звернення до суду з адміністративним позовом про визнання протиправним та нечинним Указу Президента України від 24.06.2021 №265/2021, оскільки позивачем порушено як шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений статтею 122 КАС України, який у даному випадку слід обчислювати з 26.06.2021, так і строк у шість місяців, з урахуваннями доводу позивача, що про існування вказаного Указу №265/2021 йому стало відомо 01.08.2023, а з матеріалів позовної заяви поданої 29.02.2024 не вбачається достатніх підстав для визнання причин пропуску цього строку поважними.

За правилами частин першої, другої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Окрім цього, згідно з приписами частини шостої статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

У відповідності до пунктів 4, 5, 9, 10 частини п`ятої статті 160 КАС України в позовній заяві зазначаються: зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень - обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача; відомості про застосування оскаржуваного нормативно-правового акта до позивача або належність позивача до суб`єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт.

У позовній заяві ОСОБА_4 визначив способом захисту свого порушеного права саме визнання протиправним та нечинним Указу Президента України від 24.06.2021 №2652021 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 18 червня 2021 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» (в частині).

Разом з тим, відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування. Індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункти 18, 19 частини першої статті 4 КАС України).

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, зокрема Президента України, встановлені статтею 266 КАС України, правила якої у відповідності до пункту 1 частини першої цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо законності указів і розпоряджень Президента України.

У відповідності до частини четвертої статті 266 КАС України, Верховний Суд за наслідками розгляду адміністративних справ, визначених частиною другою цієї статті, може: 1) визнати акт Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України протиправним та нечинним повністю або в окремій його частині; 2) визнати дії чи бездіяльність Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України протиправними, зобов`язати Верховну Раду України, Президента України, Кабінет Міністрів України, Вищу раду правосуддя, Вищу кваліфікаційну комісію суддів України вчинити певні дії; 3) застосувати інші наслідки протиправності таких рішень, дій чи бездіяльності, визначені статтею 245 цього Кодексу.

Частиною другою статті 245 КАС України встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти рішення про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень (пункт 1), а також про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2), тощо.

Встановлені статтями 5, 245, 266 КАС України способи захисту порушеного права не є вичерпними. Разом з тим, деякі з встановлених способів захисту порушеного права носять обмежений характер і не можуть бути застосовані при виникненні будь-якого спору у сфері публічних правовідносин. Цим способам повинні відповідати й позовні вимоги особи, яка звертається до адміністративного суду.

Визнанню протиправним індивідуального акта чи окремих його положень кореспондує спосіб захисту права у вигляді його скасування. У такому випадку внаслідок прийняття судом такого рішення відповідний акт втрачає свою чинність з моменту його прийняття.

Позовні вимоги мають бути сформульовані відповідно до встановлених законом способів захисту порушених прав (свобод, законного інтересу), в межах яких, як це встановлено частиною другою статті 9 КАС України, суд і розглядає позовну заяву. Отже, позовні вимоги в позовній заяві повинні відповідати критерію чіткості, відображати конкретну позицію позивача в адміністративному спорі, в тому числі і в частині обраного ним способу захисту порушеного права, що позивачем в позовній заяві не дотримано.

Окрім того, у відповідності до частини третьої статті 161 КАС України до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку й розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Проте, всупереч вищенаведеним вимогам процесуального закону, позивачем до позовної заяви не додано документ, що підтверджує сплату судового збору у визначеному законом порядку та розмірі за подання позовної заяви у цій справі або доказів звільнення такої особи від сплати судового збору.

Частиною другою статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, ставка судового збору складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» встановлено, що з 01.01.2024 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб складає 3028,00грн.

Отже, під час звернення до суду з цим позовом позивач мав сплатити 1211,20грн судового збору.

Відповідно до частини першої статті 169 КАС України суддя, установивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, установлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їхнього усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху (частина друга статті 169 КАС України).

Оскільки позовну заяву подано порушенням вимог статті 122 та без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 КАС України, таку позовну заяву необхідно залишити без руху та надати позивачу десятиденний строк з дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення зазначених вище недоліків, шляхом подання до суду:

1) заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з обґрунтованими доводами на підтвердження поважності причин пропуску строку у цій справі з доданням належних доказів поважності причин пропуску такого строку;

2) уточненої позовної заяви, зміст якої має усувати недоліки, викладені в цій ухвалі (в частині обраного способу судового захисту);

3) документа про сплату судового збору у встановленому Законом України «Про судовий збір» порядку та на виконання пунктів 1, 3 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» у розмірі суми 1211,20грн або доказів, які підтверджують підстави звільнення позивача від сплати судового збору відповідно до Закону.

Платіжні реквізити для перерахування судового збору в гривнях: отримувач коштів - ГУК у м. Києві/Печерс. р-н/22030102, код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), номер рахунку отримувача (стандарт IBAN) - UA0026007, код класифікації доходів бюджету - 22030102, найменування податку, збору, платежу - судовий збір (Верховний Суд, 055), Призначення платежу - *;101;__________(код клієнта за ЄДРПОУ для юридичних осіб (доповнюється зліва нулями до восьми цифр, якщо значущих цифр менше 8), реєстраційний номер облікової картки платника податків - фізичної особи (завжди має 10 цифр) або серія та номер паспорта громадянина України, в разі якщо платник через свої релігійні переконання відмовився від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та має відповідну відмітку у паспорті);Судовий збір, за позовом ___________ (ПІБ чи назва установи, організації позивача), ВЕРХОВНИЙ СУД (назва відповідного касаційного суду, де розглядається справа, або Велика Палата Верховного Суду), номер справи, у якій сплачується судовий збір.

Роз`яснити позивачу, що у разі неусунення недоліків позовної заяви у встановлений судом строк, заява буде повернута з підстав, передбачених пунктами 1, 9 частини четвертої статті 169 КАС України.

Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. У зв`язку з наведеним, залишення позову без руху з підстав, передбачених законом не є порушенням права на справедливий судовий захист.

На підставі викладеного, керуючись статтями 122, 123, 160, 161, 169, 171 КАС України, Суд , -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Президента України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Рада національної безпеки та оборони України, Кабінет Міністрів України, про визнання протиправним та нечинним Указу Президента України в частині залишити без руху.

Встановити десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків, встановлених в мотивувальній частині даної ухвали суду.

Роз`яснити позивачу, що в разі якщо недоліки в позовній заяві не будуть усунуті протягом встановленого строку, позовна заява підлягає поверненню відповідно до частини четвертої статті 169 КАС України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Судді І.Я. Олендер

Л.І. Бившева

І.А. Гончарова

І.Л. Желтобрюх

Р.Ф. Ханова