Справа № 280/5282/23
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2024-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 березня 2024 року м. Дніпросправа № 280/5282/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Коршуна А.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2023 року

у адміністративній справі № 280/5282/23 за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2023 року задоволено поданий ОСОБА_1 до суду 12.07.2023 адміністративний позов до Запорізької обласної прокуратури, та стягнуто із Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 12.05.2021 у справі №280/3703/20 про поновлення на посаді за період з 13.05.2021 по 26.10.2021 у розмірі 121621,70 грн.

Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку відповідачем по справі з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального прав, а саме, положень ст.ст.233, 235, 236 КЗпП України, п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру», а також порушення судом норм процесуального права, зокрема, вимог ст.ст.2, 6, 12, 122, 242, 244, 246 КАС України, у зв`язку з чим просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти інше рішення про відмову у задоволені вимог позивача у повному обсязі.

Апеляційна скарга відповідача в частині порушення норм процесуального права мотивована безпідставною відмовою суду у задоволені заяви про розгляд данної справи у загальному позовному провадженні, а також не надання судом належної оцінки тому, що позовну заяву ОСОБА_1 подано до суду після спливу 20 місяців з дня внесення постанови Верховного Суду у справі № 280/3703/21 та понад 11 місяців з дня винесення змін до ст.233 КЗпП України. При цьому, позивачем не заявлялося клопотання про поновлення пропущенного строку звернення до суду, а судом в свою чергу не досліджувалося це питання, також як і не перевірялися обставини не дотримання позивачем строків давності та триваючу пасивну поведінку позивача щодо захисту своїх прав, свобод та інтересів.

В частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального права відповідач посилається на скасування постановою Верховного суду від 27.10.2021 року у справі № 280/3703/21 постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 12.05.2021 року про скасування рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18.01.2021 року та задоволення позову в частині визнання протиправним і скасування наказу прокурора Запорізької області від 29.04.2020 № 738к, поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Запорізької області і стягнення на користь ОСОБА_1 з прокуратури Запорізької області середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30.04.2020 по 12.05.2021 року.

Відповідач вказує, що Верховний Суд у своїй постанові від 27.10.2021 року констатував про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у справі № 280/3703/21, оскільки наказ прокурора Запорізької області від 29.04.2020 року № 738к про звільнення ОСОБА_1 з посади був виданий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституціїєю та законами України, а висновки апеляційного суду грунтуються на помилковому застосуванні норм матеріального права, у зв`язку з чим Верховний Суд зазначив про помилковість скасування рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

Крім того, відповідач акцентує увагу апеляційної інстанції на тому, що початком періоду затримки виконання рішення про поновлення позивача на роботі у даній справі суд першої інстанції визначив наступний день від дати прийняття постанови Третього апеляційного адміністративного суду про поновлення позивача на посаді, яке звернено до негайного виконання, тобто 13.05.2021 та який тривав по день ухвалення постанови Верховного Суду від 27.10.2021 у справі № 280/3703/20, якою постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 12.05:2021 року у справі №280/3703/20 скасовано, тобто по 26.10.2021, але ж суд першої інстанції у той же час не узяв до уваги, що на момент подання позову у цій справі та ухвалення рішення у цій справі 11 вересня 2023 року, Верховний Суд вже скасував постанову Третього апеляційного адміністративного суду, якою позивача було поновлено на посаді, а на період касаційного перегляду вказаної постанови незважаючи на подане клопотання про зупинення виконання судового рішення, її виконання не було зупинено по незалежним від Запорізької обласної прокуратури обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує на помилковість та необгрунтованність аргументів відповідача, оскільки імперативними приписами ч.8 ст.235 КЗпП України та п.3 ч.1 ст.371 КАС України визначено, що прийняте судом рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню, і положеннями статей 235, 236 КЗпП України законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає одразу після проголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде в подальшому це рішення суду оскаржуватися та результатів його оскарження в апеляційному чи касаційному порядках, що узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду стосовно покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої ст.236 КЗпП України незалежно від дій чи ініціативи працівника щодо поновлення на роботі, а також незалежно від причин зволікання із виконанням судового рішення, оскільки диспозиція цієї норми трудового законодавства пов`язує виплату середнього заробітку виключно із фактом затримки виконань судових рішення про поновлення на роботі, яке підлягає негайному виконанню роботодавцем, зокрема з правовою позицією Верховного Суду у справах № 640/34546/21, № 640/755/19, № 640/22934/19, № 280/4402/21.

На переконання позивача, у даній ситуації єдиним варіантом правомірної поведінки відповідача мало бути видання наказу про поновлення відповідача на посаді прокурора не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення, тобто ще 13.05.2021 року, а вже після поновлення, в залежності від обставин, вирішувати питання про звільнення ОСОБА_1 з посади за власним бажанням, за прогул чи з інших підстав, або забезпечувати продовження трудових відносин у звичайному порядку. Вважає, що для виконання рішення суду про поновлення на посаді відповідному працівнику відділу кадрів Запорізької обласної прокуратури достатньо було б підготувати невеликий за обсягом проект наказу та надати його на підпис керівнику облпрокуратури, що в цьому випадку не викликало будь-яких труднощів тому доводи апеляції в цій частині є явно надуманими, а доводи відповідача не підтверджується практикою прийняття кадрових рішень відповідача у випадках поновлення інших працівників на підставі судових рішень.

На спростування доводів відповідача про пропущення визначеного ч.5 ст.122 КАС України місячного строку звернення до суду з позовом, позивач посилається на положення ч.1 ст.233 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин та яка не передбачає будь-яких обмежень щодо строку звернення до суду, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 26.05.2022 у справі №1420/10861/21. За наведених вище обставин позивач вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, яку просить залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин та правильність застосування до них норм матеріального і процесуального права, колегія суддів здійснивши апеляційний перегляд рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2023 року у цій справі відповідно до положень ч.1 ст.308, ч.1 ст.311 КАС України встановила, що предметом спору цієї справи є стягнення з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час не виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 12.05.2021 у справі №280/3703/20, яким скасовано рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 18.01.2021 в частині відмови у задоволені вимог ОСОБА_1 стосовно протиправності і скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та прийнято в цій частині нову постанову, якою визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Запорізької області від 29.04.2020 року № 738к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора та з органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» з 30.04.2020, а також стягнуто з прокуратури Запорізької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.04.2020 по 12.05.2021 у сумі 271798.06 грн., та залишено без змін рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року в іншій частині вимог позивача.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з положень ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України, якими встановлено правило відповідності судового рішення завданню адміністративного судочинства, яке має бути справедливим та неупередженим, а також своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин саме з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб і юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень - колегія суддів переглядаючи в апеляційному порядку рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2023 року у цій справі звертає увагу на його невідповідність вимогам ст.242 КАС України, а також на те, що викладена у апеляційній скарзі відповідача мотивація причин, через які у цій справі не можуть бути застосовані положення статті 236 Кодексу законів про працю України, має логіку і містить у собі раціональне зерно з урахуванням характеру спірних правовідносин, які на переконання колегії суддів слід розглядати саме виходячи з положень спеціального Закону України №113-IX від 19.09.2019 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», які превалюють над загальними нормами, встановленими положеннями інших законів, у тому числі і нормами Кодексу законів про працю України.

Як вбачається з матеріалів справи, з посади прокурора відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури ОСОБА_1 було звільнено з 30.04.2020 року згідно п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» наказом прокурора Запорізької області від 29.04.2020 року № 738к, винесеним на підставі рішення Першої кадрової комісії від 02.04.2020 №155 та відповідно до норм спеціальних законів, а саме, ст.11 Закону України «Про прокуратуру» та пп.2 п.19 розділу ІІ «Прикнцеві і перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», тобто, у зв`язку з неуспішним проходженням ОСОБА_1 атестації.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 18.01.2021 у справі № 280/3703/20 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур про визнання протиправними та скасування рішення та наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але вказане рішення скасовано постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 12.05.2021 у справі №280/3703/20 в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку. Разом з тим, Третім апеляційним адміністративним судом прийнято в цій частині нову постанову, якою визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Запорізької області від 29.04.2020 року № 738к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» з 30.04.2020, та поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Запорізької області, і стягнуто з прокуратури Запорізької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.04.2020 по 12.05.2021 у сумі 271 798.06 грн., в іншій частині рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 27.10.2021 у справі №280/3703/20, постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2021 року у цій справі скасовано і залишено в силі рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року про відмову у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 про протиправність і скасування рішення кадрової комісії та наказу про звільнення, і поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд першої інстанції розглядаючи спір у цій справі виходив з того, що постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2021 року в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі не була виконана Запорізькою обласною прокуратурою, що стало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду у цій справі за захистом свого права на отримання середнього заробітку за час затримки виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 12.05.2021 у справі №280/3703/20 про поновлення на посаді за період з 13.05.2021 по 26.10.2021.

Вирішуючи спірні правовідносини по суті, суд першої інстанції спираючись на положення ст.43 Конституції України виходив зі сталої судової практики субсидіарного застосування приписів Кодексу законів про працю України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, з приводу яких виник спір, у значенні різновиду аналогії закону як засобу подолання прогалин спеціального законодавства. А саме, цитуючи положення ч.1, ч.2 та ч.3 ст.235 Кодексу законів про працю України, суд першої інстанції наголосив на законодавчо встановленому обов`язку роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення, який полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів особи, що звернулася за захистом цього права.

З урахуванням наведеної у попередньому абзаці норми, а також положень ст.236 Кодексу законів про працю України, судом першої інстанції наголошено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника, і при цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі та йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06.12.2018 у справі №465/4679/16 (провадження № 61-29024св18), від 26.02.2020 у справі №702/725/17 (провадження № 61-12857св18) від 17.06.2020 у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18).

Окремо, суд першої інстанції акцентував увагу на тому, що відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 Кодексу законів про працю України, згідно з якою проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці, і Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі, що також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 07.10.2020 по справі № 480/69/19.

За наведених обставин та з огляду на приписи ч.8 ст.235 Кодексу законів про працю України і п.3 ч.1 ст.371 КАС України, якими встановлено негайність виконання рішення суду про поновлення на роботі/посаді, що є обов`язком роботодавця незалежно від не вчинення працівником дій, спрямованих на виконання рішення суду щодо його поновлення на посаді (неподання заяви про поновлення чи не звернення до відділу кадрів) - суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не виконав свого обов`язку негайно виконати рішення суду з дня, наступного за днем ухвалення постанови Третього апеляційного адміністративного суду у справі №280/3703/20 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді в прокуратурі Запорізької області, і період затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді ОСОБА_1 тривав з 13.05.2021 по 26.10.2021, що становить 115 робочих днів, з наступного дня від дати прийняття постанови Третього апеляційного адміністративного суду про поновлення позивача на посаді, яке звернено до негайного виконання, та тривав по день, який передував ухвалення постанови Верховного Суду від 27.10.2021 у справі №280/3703/20, якою постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2021 року у справі №280/3703/20 скасовано.

Крім того, спираючись на положення ст.129-1 Конституції України та цитуючи зміст ч.3 ст.14 і ч.ч.1-2 ст.370 та п.3 ч.1 ст.371, ч.2 ст.372 КАС України суд першої інстанції акцентував увагу у даному випадку на обов`язковість рішень суду, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню. Посилаючись на неодноразово висловлену Верховним Судом позицію щодо застосування приписів статті 236 Кодексу законів про працю України, зокрема, у постановах від 21.10.2021 по справі № 640/19103/19, від 16.02.2018 у справі № 807/2713/13-а, від 27.06.2019 у справі № 821/1678/16, від 31.07.2019 у справі №813/593/17, від 25.09.2019 у справі №813/4668/16, від 27.11.2019 у справі №802/1183/16-а, від 19.12.2019 у справі №2а-7683/12/1370, від 05.02.2020 у справі №815/1676/18, від 05.03.2020 у справі № 280/360/19, від 26.11.2020 у справі №500/2501/19, від 19.04.2021 у справі №826/11861/17, від 24.06.2021 у справі № 640/15058/19, від 20.07.2021 у справі № 826/3465/18, від 21.10.2021 у справі № 280/5260/19, від 27.01.2022 у справі №580/5185/20, від 09.11.2022 у справі № 460/600/22 та від 23.03.2023 у справі №420/8539/21 - суд першої інстанції особливу увагу звернув на констатацію Верховним Судом того, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; а у разі наявності затримки виконання рішення встановити період затримки та провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Судова колегія не може погодитися з наведеними висновками суду першої інстанції у цій справі в повному обсязі та вважає їх такими, що не відповідають ні обставинам справи ні нормам матеріального права з огляду на наступне.

Як вже зазначалося вище по тексту постанови апеляційного суду, звільнення позивача з посади прокурора та з органів прокуратури відбулося відповідно до положень Закону України від 19.09.2019 №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон №113-ІХ; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який діє з 25.09.2019 та яким запроваджено реформування системи органів прокуратури, у зв`язку із чим до Закону №1697-VII були внесені зміни до кодексів та законів України не скільки щодо форми чи змісту діяльності прокуратури, а скільки щодо реформи органів прокуратури в частині кадрових питань, у тому числі врегульовано підстави звільнення з посади прокурора та з органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII «Про прокуратуру» за умови наявності рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором.

Позивач по цій справі, з посади прокурора та з органів прокуратури був звільнений на підставі норм спеціального законодавства, а саме, Закону №113-ІХ, яким чітко врегульовано питання проходження публічної служби в органах прокуратури, у тому числі регламентовано процедуру та умови звільнення і переведення прокурорів до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури у зв`язку з реформуванням органів прокуратури.

Положення Закону № 113-ІХ щодо процедури переведення діючих прокурорів у разі успішного проходження ними атестації у порядку цього Закону, а також щодо процедури добору на вакантні посади, яка не є складовою процедури призначення на посаду прокурора у розумінні Закону №1697-VII (норми щодо якої зупинені відповідно до абзацу 3 пункту 2 розділу ІІ Закону №113-ІХ), а є самостійною та тимчасовою процедурою, передбаченою пунктами 20 та 22 розділу ІІ Закону № 113-ІХ, носять тимчасовий характер (до 1 вересня 2021 року). Отже, проведення атестації діючих прокурорів є обов`язковою складовою запровадженого Законом №113-ІХ процесу реформування системи органів прокуратури та за своєю суттю є спеціальною процедурою, яка має на меті підтвердження здатності прокурорами виконувати свої повноваження на належному рівні за визначеними законом критеріями, шляхом здійснення оцінки їхньої професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, що стосувалась, зокрема, усіх без винятку прокурорів, які мали бажання продовжувати працювати у органах прокуратури.

Тобто, Законом №113-ІХ прямо передбачено підставу для звільнення прокурора, у тому числі у разі неуспішного проходження атестації, і норми вказаного Закону мають пріорітет не тільки перед положеннями Закону України «Про прокуратуру», а й перед приписами Кодексу законів про працю України. Навіть у разі скасування в судовому порядку наказу про звільнення прокурора з посади і з органів прокуратури, особа не може бути автоматично поновлена на посаді в органах прокуратури, із забезпеченням доступу до роботи і можливості виконання своїх посадових обов`язків у розумінні положень ст.235 КЗпП України та загальноприйнятої судової практики розгляду трудових спорів, оскільки без проходження усіх етапів атестації у порядку, що встановлений розділом II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ та затвердженим Генеральним прокурором Порядком проходження прокурорами атестації, а також без прийнятого кадровою комісією рішення про успішне проходження атестації таким прокурором, як це встановлено п.18 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-IX особа не може зайняти посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, чи у відповідній обласній прокуратурі або в окружній прокуратурі, яка розташована у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної обласної прокуратури.

Оскільки Верховний Суд у судових спорах між прокурорами та органами прокуратури різних рівнів неодноразово протягом 2020-2024 р.р. наголошував на тому, що передбачені підпунктами 1-4 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX фактологічні підстави звільнення прокурорів згідно п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» є наслідком запроваджених в Україні першочергових заходів із реформування органів прокуратури, яка проводиться шляхом атестації прокурорів прокуратур усіх рівнів, а реформування прокуратури не є тотожним процедурам «ліквідації», «реорганізації» підприємства (установи, організації) чи «скорочення штату, або його чисельності» у розумінні КЗпП України - колегія суддів вважає за необхідне у даному спірному випадку звернути увагу як на положення ст.235, ст.236 КЗпП України, на які спирався позивач звертаючись до суду з позовом у цій справі, та керувався суд першої інстанції задовольняючи вимоги позивача, так і на положення Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», на підставі якого було звільнено позивача з посади прокурора відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Запорізької області у зв`язку з неуспішним проходженням атестації.

Так, одним із ключових у цій справі є питання щодо правильного розуміння сутності нормативного врегулювання підстав звільнення прокурорів з посади прокурора та з органів прокуратури, що міститься в пункті 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», зі змісту якого випливає, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом обіймають посади в Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї з таких підстав: 1) неподання у встановлений строк заяви про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію; 2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації; 3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію; 4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.

Аналіз вказаної норми свідчить, що неуспішне проходження атестації позивачем є беззаперечною підставою для його звільнення відповідно до вимог пп.2 п.19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», положення якого з 25 вересня 2019 року поширюються на правовідносини між позивачем і відповідачем.

Відповідно, з 25 вересня 2019 року особливості застосування до прокурорів положень Кодексу законів про працю України не поширюються, що неодноразово зазначалося Верховним Судом під час касаційного перегляду адміністративних справ за позовами про поновлення на посаді прокурорів, скасування рішень кадрових комісій, наказів про звільнення з посади прокурора та з органів прокуратури, тощо.

Будучи послідовною до вказаної позиції Верховного Суду, колегія суддів апеляційної інстанції, з урахуванням змісту ст.222 КЗпП України "порядок розгляду трудових спорів деяких категорій працівників", яка вказує на те, що "особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством" - визнає помилковим посилання суду першої інстанції в оскаржуваному у цій справі рішенні на існуючу усталену судову практику субсидіарного застосування приписів Кодексу законів про працю України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, з приводу яких виник спір, у значенні різновиду аналогії закону як засобу подолання прогалин спеціального законодавства.

Колегія суддів обізнана про існуючу практику застосування судами положень ст.235 та ст.236 КЗпП України до подібних у цій справі спірних правовідносин, разом з тим вважає за необхідне відступити від правової позиції Верховного Суду щодо застосування приписів статті 236 Кодексу законів про працю України, на яку вказувалося судом першої інстанції, а саме: у постановах від 21.10.2021 по справі № 640/19103/19, від 16.02.2018 у справі № 807/2713/13-а, від 27.06.2019 у справі № 821/1678/16, від 31.07.2019 у справі №813/593/17, від 25.09.2019 у справі №813/4668/16, від 27.11.2019 у справі №802/1183/16-а, від 19.12.2019 у справі №2а-7683/12/1370, від 05.02.2020 у справі №815/1676/18, від 05.03.2020 у справі № 280/360/19, від 26.11.2020 у справі №500/2501/19, від 19.04.2021 у справі №826/11861/17, від 24.06.2021 у справі № 640/15058/19, від 20.07.2021 у справі № 826/3465/18, від 21.10.2021 у справі № 280/5260/19, від 27.01.2022 у справі №580/5185/20, від 09.11.2022 у справі № 460/600/22 та від 23.03.2023 у справі №420/8539/21, і з зазначеного приводу перш за все зазначає, що суд має застосовувати аналогію закону і аналогію права тоді, коли на переконання суду певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого наявна прогалина в законодавчому регулюванні.

Разом з тим, виходячи з положень Закону № 113-ІХ, назва якого чітко відтворює предмет його правового регулювання - першочергові заходи із реформи органів прокуратури, тобто, реформування прокуратури шляхом впровадження цілеспрямованого комплексу процедур і заходів, передбачених чинним законодавством, спрямованих на трансформацію цінностей, принципів, завдань і функцій прокуратури, а також стандартів і організаційно-правових засад її діяльності, з метою сформувати в Україні ефективну прокуратуру, яка б користувалася повагою та довірою суспільства та сформувати високопрофесійний і доброчесний корпус прокурорів, колегія судді вважає за необхідне у даному випадку зауважити на тому, що законодавець увівши в дію визначену процедуру реформування органів прокуратури, вказав, які саме дії мають учинити особи з метою подальшого проходження служби в органах прокуратури, та явно і очевидно окреслив умову продовження служби шляхом успішного проходження атестації. Наслідки неуспішного проходження прокурором атестації сформульовані та визначені законодавцем з достатньою для розуміння чіткістю і ясністю, і відповідно, не можуть підмінятися рішенням суду про поновлення на посаді, як у даному спірному випадку: на посаді «прокурора відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Запорізької області», яка відсутня за штатним розписом, а саме регіональна прокуратура Запорізької області з 10 вересня 2020 року припинила роботу в ході реформи органів прокуратури, при якій місцеві прокуратури стали окружними, а регіональні обласними, що в свою чергу у сукупності унеможливлює застосовування до спірних у цій справі правовідносин аналогії закону чи аналогії права.

Водночас, апеляційний суд акцентує увагу на відсутності будь-якого зв`язку спірних у цій справі правовідносин з процитованою судом першої інстанції ч.2 ст.235 Кодексу законів про працю України «при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу» - оскільки це питання взагалі не стосується предмету спору.

Також колегія суддів наголошує на тому, що питання поновлення на посаді прокурора на підставі рішення суду чітко врегульовано пп.3 п.7 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, яким прописано, що «Положення щодо проходження атестації, передбаченої цим розділом, поширюються на прокурорів та слідчих органів прокуратури, які звільнені з органів прокуратури у зв`язку з настанням підстав, передбачених підпунктами 1 і 2 пункту 19 цього розділу, щодо яких набрало законної сили рішення суду про поновлення на посаді прокурора у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, у тому числі у разі прийняття судом рішення про поновлення на посаді прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах», а також п.7 розділу І та п.3-2 розділу V «Порядку проходження прокурорами атестації», затвердженого Генеральним прокурором від 03.10.2019 р. №221, в яких чітко зазначено, що «у разі скасування судом рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації комісія призначає новий час (дату) складання прокурором відповідного іспиту чи проведення з ним співбесіди; в разі поновлення судом прокурора на посаді чи встановлення, що рішення про звільнення його з посади за наслідками атестації не приймалось з підстав, визначених законодавством України, такий прокурор допускається кадровою комісією до проходження того етапу атестації, за результатами якого кадровою комісією прийнято відповідне рішення».

Відповідно до наведених у попередньому абзаці положень Закону № 113-ІХ і прийнятого на його виконання Порядку № 221, колегія суддів визнає безпідставним цитування судом першої інстанції положень ч.1 та ч.8 ст.235 Кодексу законів про працю України, з одночасним наголошенням на передбачанному законодавцем обов`язку роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення, який (обов`язок) полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів особи, що звернулася за захистом цього права.

Дійсно, відповідно до статті 257 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання, а згідно зі статтею 256 КАС України постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно. Пунктом 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно, а відповідно до ч.2 ст.372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання, і згідно ч.3 ст.14 КАС України невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Проте, чинним законодавством України за невиконання рішення суду в адміністративній справі передбачено відповідальність нормами КАСУ. Зокрема, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, а далі, після розгляду звіту, суддя своєю ухвалою може накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і сплата штрафу не звільняє від обов`язку виконання рішення суду та подання звіту про його виконання. Крім того, за умисне невиконання судового рішення, що набрало законної сили, передбачено також адміністративну і кримінальну відповідальність.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що спір з приводу невиконання Запорізькою обласною прокуратурою постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 12.05.2021 у справі №280/3703/20 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Запорізької області - не може бути вирішений за допомогою положень ст.236 КЗпП України, якою встановлено відповідальність за затримку (а не за невиконання) власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, і згідно з якою проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Як правильно зазначив суд першої інстанції в своєму рішенні, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення.

Разом з тим, у даному випадку беззаперечно встановленим є той факт, що постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 12.05.2021 у справі №280/3703/20 Запорізькою обласною прокуратурою в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Запорізької області не була виконана взагалі. Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримки» (синонім зволікання) у розумінні ст.236 КЗпП України неможливо ототожнювати з «невиконанням судового рішення» за що передбачена адміністративна чи кримінальна відповідальність у разі доведеності у встановленому законом порядку винуватості у вчиненні службовою особою умисного незастосування заходів, необхідних для його виконання, за умови, якщо суб`єкт був зобов`язаний і мав реальну можливість виконати судовий акт, або відповідальність в порядку встановленому нормами КАС України.

Тобто, сам зміст ст.236 КЗпП України однозначно вказує на відповідальність за затримку виконання судового рішення, що у сукупності з вищевикладеними по тексту постанови обставинами стосовно порядку доступу особи до подальшого проходження служби в органах прокуратури, в тому числі і у разі прийняття судом рішення про поновлення на посаді прокурора, що набрало законної сили (як це визначено пп.3 п.7 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, і п.7 розділу І та п.3-2 розділу V Порядку № 221) беззаперечно виключає правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст.236 КЗпП України.

Про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст.236 КЗпП України свідчить також і судова практика Верховного Суду, на яку посилається суд першої інстанції в своєму рішенні (постанови від 06.12.2018 у справі №465/4679/16, від 26.02.2020 у справі №702/725/17, від 17.06.2020 у справі № 521/1892/18) в яких наголошувалося, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом не тільки видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника, а працівник є обізнаний про наявність такого наказу про його поновлення на роботі, але йому фактично ще й було забезпечено доступ до роботи і можливість виконання своїх обов`язків.

У даному випадку, як вже вище зазначено, є той факт поновлення позивача постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 12.05.2021 у справі №280/3703/20 на посаді прокурора відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Запорізької області, тобто, на посаді прокуратури Запорізької області якої не існує з 10 вересня 2020 року. Відповідно, за будь-яких умов, навіть у разі винесення відповідачем формального наказу на виконання судового рішення, права позивача реально не могли бути відновлені, оскільки відповідно до вимог Закону № 113-ІХ без успішного проходженням ОСОБА_1 усіх етапів атестації він не міг бути допущеним до виконання повноважень прокурора у реформованій прокуратурі, тобто, не міг на підставі судового рішення допущений до роботи прокурора і до виконання своїх посадових обов`язків прокурора.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що з урахуванням встановлених у цій справі справі обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність позивачем заявлених вимог, а тому безпідставно задовольнив позов ОСОБА_2 про стягнення з Запорізької обласної прокуратури на його користь середнього заробітку за час затримки виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 12.05.2021 у справі №280/3703/20 про поновлення на посаді за період з 13.05.2021 по 26.10.2021 у розмірі 121621,70 грн.

Вирішення судом першої інстанції спору у цій справі з порушенням норм матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, а саме без урахування змісту Закону № 113-ІХ та положень ст.222 і ст.236 КЗпП України є підставою для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача та для скасування рішення суду першої інстанції, з ухваленням у справі іншого рішення про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 242, 315, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури - задовольнити.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2023 року скасувати.

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду відмовити у повному обсязі.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов

суддя А.О. Коршун