Справа № 420/20692/23
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2024-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/20692/23

Перша інстанція: суддя Аракелян М.М.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Домусчі С.Д.

суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного Фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у призначені пенсії, про зобов`язання повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком з урахуванням трудового (страхового) стажу згідно з записами у трудовій крижці серії НОМЕР_1 за періоди з 21.04.1977 по 27.04.1978, з 19.06.1980 по 15.02.1982, з 15.03.1982 по 23.12.1991, з 06.01.1992 по 10.04.1996, з 16.06.1998 по 07.09.1998,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного Фонду України в Одеській області, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 23.05.2023 року №42

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути по суті заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за призначенням пенсії за віком з урахуванням трудового (страхового) стажу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) згідно з записами у трудовій крижці серії НОМЕР_1 за періоди; з 21.04.1977 по 27.04.1978, з 19.06.1980 по 15.02.1982, з 15.03.1982 по 23.12.1991, з 06.01.1992 по 10.04.1996, з 16.06.1998 по 07.09.1998.

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір у розмірі 2147,20 грн.

В обґрунтування позову позивач вказував, що 16.05.2023 він звернувся до територіального органу ПФУ із заявою про призначення пенсії за віком, яка була розглянута за принципом екстериторіальності ГУПФ України у Донецькій області та рішенням №42 від 23.05.2023 року ОСОБА_1 відмовлено в призначені пенсії за віком та не зараховано до страхового стажу періоди роботи з 21.04.1977 по 27.04.1978, з 19.06.1980 по 15.02.1982, з 15.03.1982 по 23.12.1991, з 06.01.1992 по 10.04.1996, з 16.06.1998 по 07.09.1998 у зв`язку з відсутністю на титульній сторінці печатки організації, яка вперше її заповнила. Також відповідач у своєму рішенні не надав належної правової оцінки іншим періодам роботи відповідача.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2023 року, ухваленим в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження, задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 .

Визнане протиправним та скасоване рішення про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 23.05.2023 року №42.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути по суті заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за призначенням пенсії за віком з урахуванням трудового (страхового) стажу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) згідно з записами у трудовій крижці серії НОМЕР_3 за періоди; з 21.04.1977 по 27.04.1978, з 19.06.1980 по 15.02.1982, з 15.03.1982 по 23.12.1991, з 06.01.1992 по 10.04.1996, з 16.06.1998 по 07.09.1998 з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 073(одна тисяча сімдесят три) грн. 60коп.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає про неврахування судом першої інстанції того факту, що оскільки позивачем надано документи, оформлені з порушенням встановлених норм, та не надано відомостей чи матеріалів на їх підтвердження, Управління не мало правових підстав для врахування спірних періодів при розрахунку стажу. Стосовно ж зауваження щодо того, що відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на роботодавця, або спеціально уповноважену особу, слід зазначити, що дійсно обов`язок щодо заповнення трудових книжок працівників покладено саме на роботодавця, а не на позивача, однак, позивач не здійснив заходів щодо приведення записів своєї трудової книжки у відповідність з діючими нормами, натомість, позивач звернувся до суду та фактично вимагає покласти відповідальність за некоректні записи трудової книжки безпосередньо на Головне управління яке, у свою чергу, жодним чином не має стосунку чи повноважень щодо заповнення трудової книжки позивача. Управлінням було прийнято рішення про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу передбаченого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування № 1058 від 09.07.2003.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу посилався на доводи, що узгоджуються з висновками, викладеними в рішенні суду першої інстанції, у зв`язку з чим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що 16.05.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Білгород-Дністровського об`єднаного ПФУ із заявою №2052 про призначення пенсії за віком. До вказаної заяви додано: довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, паспорт, військовий квиток, трудова книжка (а.с. 61-63).

Заява була розглянута ГУПФ України в Донецькій обрості за принципом екстериторіальності та рішенням № 42 від 23 травня 2023 року відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком, оскільки страховий стаж не підтверджений у встановленому порядку (а.с.4).

З рішення №42 від 23 травня 2023 року вбачається, що загальний страховий стаж складає 03 роки 9 місяців 6 днів, що недостатньо для призначення пенсії. Не враховано до стажу періоди роботи з 21.04.1977 по 27.04.1978, з 19.06.1980 по 15.02.1982, з 15.03.1982 по 23.12.1991, з 06.01.1992 по 10.04.1996, з 16.06.1998 по 07.09.1998 згідно записів трудової книжки від 18.06.1980 року серії НОМЕР_4 , оскільки титульну сторінку трудової книжки не засвідчено печаткою. Страховий стаж з 01.06.1999 року обчислено за даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було надано жодних пояснень та доказів на спростовування відомостей, які відображені у трудовій книжці позивача, де міститься інформація про періоди його роботи, а також вжиття заходів для з`ясування їх достовірності.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-XII) та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-ІV).

Громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж мають право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи (стаття 8 Закону №1058-IV).

Періоди, з яких складається страховий стаж визначені в статті 24 Закону №1058-IV, відповідно до якої страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина перша статті 24 Закону №1058-IV).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина друга статті 24 Закону №1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону №1058-IV).

У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), зокрема, у статті 56 Закону №1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Порядок підтвердження стажу регламентовано у статті 62 Закону №1788-XII, яка визначає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Пунктами 1, 2 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно з пунктами 17-18 Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливість їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі. За відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637, а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою.

Щодо правомірності не зарахування позивачу періодів роботи з 21.04.1977 по 27.04.1978, з 19.06.1980 по 15.02.1982, з 15.03.1982 по 23.12.1991, з 06.01.1992 по 10.04.1996, з 16.06.1998 по 07.09.1998, суд враховує наступне.

З наявної копії сторінок трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_4 року судом встановлено, що позивач працював:

з 21.04.1977 по 27.04.1978 працював в ПМК ОРКС на різних посадах, зокрема, на

посаді працівника 2-го розряду:

з 19.06.1980 по 01.07.1980- монтажник 2-го розряду.

з 01.07.1980 по 01.08.1980 слюсар-водій:

з 01.08.1980 по 22.04.1981 слюсар-водій:

з 22.04.1981 по 15.02.1982 водій 3 класу:

з 15.03.1982 по 23.09.1982 працював в Причорноморська пошуково-знімальна експедиція на різних посадах зокрема на посаді водій 3-го класу:

з 23.09.1982 по 13.10.1984 працював на посаді бурильник 3-го розряду: з 13.10.1984 по 05.03.1985 працював на посаді працівник 3-го розряду;

з 05.03.1985 по 23.12.1991 працював на посаді водій 3-го класу:

з 06.01.1992 по 01.02.1993 працював B СПМК-9 Білгород-Дністровський госпрозрахункова дільниця на різних посадах зокрема на посаді водія 3-го класу:

з 01.02.1993 по 14.12.1993 на посаді охоронця:

з 13.03.1994 по 28.03.1996 року працював в ДП Білгород-Дністровський морський торговий порт на різних посадах зокрема на посаді стрільця 2-класу воєнізованої охорони:

з 28.03.1996 по 03.11.1997 на посаді стрільця 1-го класу:

з 03.11.1997 по 10.04.1998 на посаді опалювач відділу теплопостачання;

з 16.06.1998 по 07.09.1998 року працював в КРАП ЗАРЯ на посаді охоронця:

з 01.06.1999 по 25.10.2000 року працював у ВР Лиманський на посаді охоронця тракторного парку:

з 13.08.2009 по 17.12.2009 року працював у ВЧ НОМЕР_5 посаді стрільця ВОХОР:

Також судом встановлено, що на титульній сторінці трудової книжки відсутня печатка ПМК ОРКС, яке вперше заповнювало трудову книжку позивача 18.06.1980 року.

З цього приводу суд зазначає, що на час первинного заповнення трудової книжки позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 №162.

Відповідно до п.1.2 вказаної Інструкції прийом на роботу без трудової книжки не допускається.

Згідно пунктів 2.2, 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 Держкомпраці СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу.

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 Держкомпраці СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірного періоду роботи) питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 "Про трудові книжки робітників та службовців" та даною Інструкцією.

Відповідно до пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 № 656 "Про трудові книжки робітників та службовців" встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 13 вказаної постанови "Про трудові книжки робітників та службовців" при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.

При цьому, відповідно до пункту 18 вказано постанови відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.

Отже, з системного аналізу вказаних вище норм слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.

Суд зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку.

Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року по справі № 687/975/17.

Отже, за встановлених обставин та наявного правового регулювання, суд робить висновок, що не зарахування ОСОБА_1 до страхового стажу періодів роботи з з 21.04.1977 по 27.04.1978, з 19.06.1980 по 15.02.1982, з 15.03.1982 по 23.12.1991, з 06.01.1992 по 10.04.1996, з 16.06.1998 по 07.09.1998 є протиправним, оскільки копією трудової книжки підтверджено можливість пенсійного органу достовірно встановити періоди роботи позивача на вищезазначених підприємствах.

Суд також враховує, що відповідачем не було надано жодних пояснень та доказів на спростовування відомостей, які відображені у трудовій книжці позивача, де міститься інформація про періоди його роботи, а також вжиття заходів для з`ясування їх достовірності.

Водночас, суд враховує, що відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути ефективним як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (пункт 64 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі Юрій Миколайович Іванов проти України від 15.10.2009 (заява № 40450/04).

Засіб юридичного захисту має бути ефективним в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (пункт 95 рішення ЄСПЛ у справі Аксой проти Туреччини від 18.12.1996 (заява № 21987/93).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (пункт 101 рішення ЄСПЛ у справі Джорджевич проти Хорватії від 24.07.2012 (заява № 41526/10); пункти 36-40 рішення ЄСПЛ у справі Ван Остервійк проти Бельгії від 06.11.1980 (заява № 7654/76). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29.08.2012 № 16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 02.11.2011 № 13-рп/2011).

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Отже, рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області прийнято протиправне рішення про відмову в призначені позивачу пенсії за віком, оскільки позивачу незаконно не було зараховано спірні періоди роботи до страхового стажу, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням.

Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-78, 242, 257, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2023 року у справі № 420/20692/23 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 12.03.2024

Суддя-доповідач С.Д. Домусчі
Судді Г.В. Семенюк О.І. Шляхтицький