Справа № 400/8493/23
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2024-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2024 р.м. ОдесаСправа № 400/8493/23

Перша інстанція: суддя Лісовська Н. В.,

повний текст судового рішення

складено 12.10.2023, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурія О.В.,
судді Вербицької Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення ОСОБА_1 нарахування та виплати середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку 22.06.2023 року по виплаті індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 його середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 15.05.2020 року по 22.06.2023 року включно відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 із застосуванням істотності частки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з врахуванням висновків щодо застосування норм права викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2020 року у справі №821/1083/17.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що звільнений з військової служби 15.05.2020 року. При звільненні відповідачем не виплачена індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 року із застосуванням базового місяця січня 2008 року. 22.06.2023 року на виконання рішення суду відповідачем виплачено 77935,19 грн.. Позивач вважає, що одночасно з виплатою грошової компенсації відповідач повинен був нарахувати та виплатити середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, як це передбачено ст.116, ст.117 Кодексу законів про працю України.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 12.10.2023 року позов задоволено наступним чином.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку 22.06.2023 року по виплаті індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 року із застосуванням базового місяця січня 2008 року.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 провести нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 15.05.2020 року по 22.06.2023 року у сумі 77935,19 грн..

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, позивач у період з 22.06.1996 року по 15.05.2020 року проходив військову службу у Збройних Силах України.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 15.05.2020 року №109 позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.06.2021 року по справі №400/2218/21 позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 задоволено частково: визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови провести перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 року; в решті позову відмовлено.

На виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.06.2021 по справі № 400/2218/21 відповідач нарахував індексацію за спірний період із застосуванням базового місяця січень 2016 року.

Вказані дії позивач оскаржив до суду.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.01.2022 року по справі №400/9548/21 у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дії щодо відмови провести перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України у військовій частині НОМЕР_1 в період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 року з урахуванням 01.01.2008 року (базовий місяць) для обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення; зобов`язання провести нарахування та виплатити індексацію грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України у військовій частині НОМЕР_1 в період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 року з урахуванням 01.01.2008 року (базовий) місяць для обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення - відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.07.2022 року у справі №400/9548/21 рішення суду першої інстанції скасовано, прийнято по справі нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби в Збройних Силах України у військовій частині НОМЕР_1 в період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін дія розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 провести ОСОБА_1 нарахування та виплатити індексацію грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України у військовій частині НОМЕР_1 в період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін дія розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року.

На виконання постанови 22.06.2023 року відповідачем виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення з 01.06.2000 року по 01.03.2018 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін дія розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року у сумі 77935,19 грн..

30.06.2023 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою, в якій просив нарахувати та виплатити йому середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку по виплаті індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року.

Відповіді на вказану заяву не надходило.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки станом на день звільнення позивача зі служби, відповідачем не було проведено з ним розрахунку у повному обсязі, а саме не виплачено індексацію грошового забезпечення, позивач відповідно до статті 117 КЗпП України має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі виплаченої індексації грошового забезпечення, а саме 77935,19 грн..

Колегія суддів при вирішенні даного спору виходить з наступного.

Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України від 20.12.1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» тощо.

Водночас, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум.

Отже, в даному випадку вірним є застосування норм ст.116 та ст.117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Відповідно до ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із ст.117 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022 року) в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ст.117 КЗпП України (в чинній редакції) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Згідно з ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.05.2020 року у справі №320/1263/19.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником і підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, індексацію грошового забезпечення на день виключення зі списків особового складу військової частини.

З матеріалів справи встановлено, що оскільки станом на день звільнення позивача зі служби (15.05.2020 року), відповідачем не було проведено з ним розрахунку у повному обсязі, а саме не виплачено індексації грошового забезпечення, позивач відповідно до статті 117 КЗпП України має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, про що вірно зазначено судом першої інстанції.

Крім того, з матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що військовою частиною НОМЕР_1 на виконання рішення суду було проведено остаточний розрахунок з позивачем 22.06.2023 року.

При цьому, індексація грошового забезпечення відноситься до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

Таким чином, індексація грошового забезпечення, на які позивач мав право, що підтверджено рішенням суду, повинні бути виплачені у день звільнення позивача із військової служби, а факт несвоєчасної виплати є підставою для застосування наслідків, які передбачені статтею 117 КЗпП України, про що вірно зазначено судом першої інстанції.

Водночас, судова колегія враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені у вказаній постанові, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні даного питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 30.10.2019 року у справі №806/2473/18, від 12.08.2020 року у справі №400/3151/19 та ряду інших.

Отже, в рамках даного спору суду необхідно було визначити розмір відповідальності роботодавця, передбачений статтею 117 КЗпП, виходячи з розміру суми індексації, які відповідач виплатив позивачу із запізненням.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100), який застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках, зокрема в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (пп.«л» п.1 Порядку №100).

Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п.4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати.

Відповідно до п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу у добровільному порядку при звільненні у травні 2020 року було нараховано та сплачено 475332,54 грн..

Крім того, відповідно до довідки про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премії від 21.05.2020 року №181/145 з січня 2020 року по лютий 2020 року загальною нарахованою сумою грошового забезпечення позивача є 18076,50 грн..

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 301,28 грн., у розрахунку 18076,50 грн. / 60 день (кількість календарних днів у січні 2020 року та лютому 2020 року).

Як вже зазначено вище, починаючи з 19.07.2022 року у КЗпП України стаття 117 передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

На дату звернення позивача (11.07.2023 року) до суду з цим позовом стаття 117 КЗпП України діяла в редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ, і підлягала застосуванню.

За таких обставин, до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX. А відтак, позивач має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, починаючи з 16.05.2020 року (наступний день після звільнення), проте не більш як за шість місяців, що становить 184 календарних дня (з 16.05.2020 року по 16.11.2020 року).

З урахуванням положень ст.117 КЗпП у редакції Закону №2352-IX, вся сума середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні складає 55435,52 грн. (301,28 грн. (середньоденний заробіток) х 184 днів (кількість днів затримки розрахунку)).

Верховним Судом у постанові від 18.07.2018 року по справі №825/325/16 вказано, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, та інших обставин справи.

Також, Верховний Суд в постанові від 30.10.2019 року по справі №806/2473/18 (адміністративне провадження №К/9901/2118/19) сформував правову позицію щодо необхідності врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 30.11.2020 року по справі №480/3105/19 зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи вищевикладену правову позицію, судова колегія зазначає, що повна сума розрахунку при звільненні позивача повинна була становити 419093,57 грн. (341158,38 грн. (сплачені при звільненні позивачу згідно з довідкою про виплату грошового забезпечення при звільненні) + 77935,19 грн. (несвоєчасна виплачена індексація грошового забезпечення).

З вищевикладеного також вбачається, що недоплачена сума індексації грошового забезпечення (77935,19 грн.) складає 0,19% від загальної суми належній позивачу розрахунку при звільненні (419093,57 грн.), що обраховується таким чином: (77935,19 грн. / 419093,57 грн.) х 100%.

Таким чином, сума, що підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 0,02% розраховується наступним чином: 301,28 (середньоденний заробіток позивача) х 184 (дні затримки розрахунку, враховуючи 6-місячний термін встановлений ст.117 КЗпП України) х 0,19% та дорівнює 10532,75 грн..

За таких обставин, суд першої інстанції помилково виснував, що стягненню з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає сума у розмірі 77935,19 грн..

За таких обставин, суд першої інстанції при визначенні розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні дійшов помилкового висновку щодо суми, яка підлягає стягненню на користь позивача, а також в частині періоду, за який позивач має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідно до ч.4 ст.317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись ст.311, ст.315, ст.317, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2023 року змінити, виклавши абзац третій її резолютивної частини у наступній редакції:

«Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 провести нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 16.05.2020 року по 16.11.2020 року у сумі 10532,75 грн. (десять тисяч п`ятсот тридцять дві гривні 75 копійок)».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач К.В. Кравченко
Судді О.В. Джабурія Н.В. Вербицька