Справа № 520/25180/23
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2024-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 р. Справа № 520/25180/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Ральченка І.М. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Північно-східного офісу Держаудитслужби на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2023, головуючий суддя І інстанції: Котеньов О.Г., повний текст складено 04.12.23 по справі № 520/25180/23

за позовом Комунального підприємства "Харківські теплові мережі"

до Північно-східного офісу Держаудитслужби

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Харківські теплові мережі" звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Північно-східного офісу Держаудитслужби, в якому з урахуванням уточнень просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу Північно-східного офісу Держаудитслужби про усунення порушення законодавства № 202006-14/2653-2023 від 26.06.23, а саме:

- відповідно до п. 7 та п. 9 "Методики визначення обсягу заборгованості з різниці з різниці в тарифах", затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 15.09.2021 р. № 977, визначити обсяг заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуг з централізованого оправлення та централізованого постачання гарячої води, послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, що вироблялися, транспортувалися та постачалися споживачам, який поданий до територіальної комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах, обсяг заборгованості з різниці в тарифах послуг з теплопостачання на суму ,00 грн;

- забезпечити відповідно до статей 130-136 Кодексу законів про працю України відшкодування на користь КП "Харківські теплові мережі" збитків, заподіяних внаслідок втрати боржників у зобов`язанні і права вимоги повернення коштів на загальну суму 4433529,51 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2023 позов Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимогу Північно-східного офісу Держаудитслужби про усунення порушення законодавства № 202006-14/2653-2023 від 26.06.23, а саме: - відповідно до п. 7 та п. 9 "Методики визначення обсягу заборгованості з різниці з різниці в тарифах", затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 15.09.2021 р. № 977, визначити обсяг заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуг з централізованого оправлення та централізованого постачання гарячої води, послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, що вироблялися, транспортувалися та постачалися споживачам, який поданий до територіальної комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах, обсяг заборгованості з різниці в тарифах послуг з теплопостачання на суму ,00 грн; - забезпечити відповідно до статей 130-136 Кодексу законів про працю України відшкодування на користь КП "Харківські теплові мережі" збитків, заподіяних внаслідок втрати боржників у зобов`язанні і права вимоги повернення коштів на загальну суму 4433529,51 грн. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Північно-східного офісу Держаудитслужби на користь Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" судовий збір у сумі 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири ) грн 00 коп.

Північно-східний офіс Держаудитслужби, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу , вважає його необґрунтованим та незаконним, у зв`язку з тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи. Вказує на порушення судом норм процесуального права, а саме ст. 258 КАС України, оскільки суд сильно вийшов за строки виділені кодексом на розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. При цьому, будь яких підстав для виходу за строки передбачені КАС України суд першої інстанції не зазначив ні в рішенні від 21.11.2023 року, ні в інших ухвалах суду. Також звертає увагу суду, що 05.10.2023 року Офіс звернувся до суду першої інстанції із заявою про заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. У зазначеній заяві Офіс, посилаючись на ст. 257 КАС України зазначив, що враховуючи характер спірних правовідносин та загальну суму позовних вимог дана справа не належить до категорії малозначних справ та просив розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Однак, Харківський окружний адміністративний суд ухвалою від 16 жовтня 2023 року відмовив в задоволенні вищезазначеної заяви Офісу, чим порушив право Офісу на захист своїх прав не недотримався всіх основоположних принципів судочинства України. Вважає , що висновок акту ревізії про порушення КП «ХТМ» вимог п. 9 Методики №977, п. 21 і п. 21і Порядку № 869 при визначені вартості природного газу у складі витрат на паливо для виробництва теплової енергії у складі прямих витрат виробничої собівартості КП «ХТМ» при розрахунку фактичних витрат, приведених у відповідність з тарифною методологією, є обґрунтованим, а рішення суду першої інстанції в цій частині не відповідає фактичним обставинам справи та винесене з неправильним застосуванням норм матеріального права. Щодо аргументів, викладених у рішенні суду стосовно правильності проведених розрахунків, що підтверджено рішеннями Територіальної комісії з узгодження різниці в тарифах ХОВА зазначає, що до повноважень зазначеної комісії не входить перевірка правильності і обґрунтованості проведених розрахунків різниці в тарифах, оскільки ці функції покладені на спеціально уповноважений орган державного фінансового контролю. Щодо посилання суду першої інстанції на Висновок експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз щодо визнання висновків акта ревізії необгрунтованими (далі - Висновок) Офіс зазначає, то Офіс наголошує, що використання судом першої інстанції вищевказаного Висновку як належного доказу у даній справі є порушенням норм процесуального права, а саме статті 101 КАС України. Також, звертає увагу суду , що у вимозі Північно-східного офісу Держаудитслужби від 26.06.2023 №202006-14/2653-2023 зазначено: «в результаті не вжиття підприємством заходів по стягненню дебіторської заборгованості у терміни, визначені законодавством, всупереч вимог ст. 509, ст. 610, ст. 613 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435-ІУ (із змінами) підприємством втрачено боржників у зобов`язанні і право вимоги повернення коштів на загальну суму 4 433 529,51 грн, що призвело до недоотримання підприємством фінансових ресурсів на вказану суму. Внаслідок даного порушення КП «ХТМ» завдано матеріальної шкоди (збитків) на загальну суму 4 433 529,51 гривень», тобто у пункті 2 оскаржуваної вимоги Офіс пред`являє позивачу чітку та зрозумілу вимогу, а саме: «забезпечити відповідно до статей 130-136 Кодексу законів про працю України відшкодування на користь КП «ХТМ» збитків, заподіяних внаслідок втрати боржників у зобов`язанні і права вимоги повернення коштів на загальну суму 4 433 529,51 гривень». В Додатку № 39 до акту ревізії зафіксовано перелік боржників та зазначено по кожному боржнику сума завданої матеріальної шкоди внаслідок бездіяльності працівників об`єкту контролю. Доводи позивача щодо суті порушень зазначених у п.2 оскаржуваної вимоги не можуть бути перевірені судом в межах предмета доказування у цій справі про визнання протиправною та скасування вимоги, оскільки цей пункт містять конкретні суми відшкодування збитків. Таким чином перевірку обґрунтованості вимоги Північно-східного офісу Держаудитслужби має здійснювати суд, який буде розглядати позов про стягнення відповідних збитків, в зв`язку з чим вважаємо, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Вважає вимогу Північно-східного офісу Держаудитслужби від 26.06.2023 № 202006-14/2653-2023 про усунення виявлених порушень законною, обґрунтованою та правомірною, оскільки зазначена вимога не порушує прав позивача, відповідає Конституції України, Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» та Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 р. № 550, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2023 року по справі № 520/25180/23 незаконним та необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню повністю. Посилаючись на обставини та обґрунтування , викладенні в апеляційній скарзі , просить суд скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2023 року по справі № 520/25180/23 повністю, ухвалити нове рішення по справі, яким відмовити в задоволенні позовних вимог Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» в повному обсязі.

КП «Харківські теплові мережі» подало до суду відзив на апеляційну скаргу , вважає її доводи необґрунтованими та безпідставними, посилаючись на обґрунтування , викладенні у відзиві, просить суд рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2024 у справі № 520/25180/23 залишити без змін, апеляційну скаргу Північно-східного офісу Держаудитслужби № 202025- 17/5295-2023 від 22.12.2023 залишити без задоволення.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Учасникам по даній справі було направлено судом апеляційної інстанції та отримано останніми копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. копію апеляційної скарги, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції , що Північно-східним офісом Держаудитслужби на виконання п.1.1.4.1 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Північно-східного офісу Держаудитслужби на І квартал 2023 року, проведена ревізія окремих питань фінансово-господарської діяльності Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» за період з 01.06.2021 по 31.12.2022.

Акт ревізії від 19.05.2023 № 202006-04/2 підписано посадовими особами КП «ХТМ» із запереченнями.

Висновки відповідача на заперечення направлені до КП «ХТМ» листом від 21.06.2023 № 202006-14/2574-2023.

Ревізією встановлено фінансових порушень на загальну суму 4 207 122,42 тис. грн, з них: завищення розрахунків витрат для отримання дотацій та відшкодувань з бюджету на суму 4 201 965,75 тис. грн, списання в обліку дебіторської заборгованості, яка не відображена (списана) в обліку дебітора або по розрахунках з фізичними особами на суму 4 433,53 тис. грн, проведення зайвих виплат внаслідок завищення обсягу чи вартості виконаних ремонтно-будівельних робіт на суму 723,14 тис. грн.

Як зазначив відповідач, на теперішній час вжитими заходами усунено виявлених фінансових порушень на загальну суму 121 394,83 тис. грн, у тому числі: зменшено обсяг заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, що вироблялися, транспортувалися та постачалися споживачам (коригування узгоджені протоколом засідання територіальної комісії з питань узгодження різниці в тарифах від 09.06.2023 № 7) на суму 120 671,69 тис. грн, відшкодована підрядними організаціями завищена вартість виконаних ремонтних робіт на загальну суму 723,14 тис. гривень.

Генеральному директору КП «ХТМ» листом від 26.06.2023№202006-14/2653-2023 направлено вимогу щодо відшкодування та усунення встановлених ревізією порушень в повному обсязі, зокрема: відповідно до п. 7 та п. 9 Методики визначення обсягу заборгованості з різниці з різниці в тарифах, затвердженої постановою КМУ від 15.09.2021 № 977, визначити обсяг заборгованості з різниці в тарифах, а саме: зменшити в Розрахунку обсягу заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, що вироблялися, транспортувалися та постачалися споживачам, який поданий до територіальної комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах, обсяг заборгованості з різниці в тарифах послуг з теплопостачання на суму 4 081 294 060,00 грн; забезпечити відповідно до статей 130-136 Кодексу законів про працю України відшкодування на користь КП «ХТМ» збитків, заподіяних внаслідок втрати боржників у зобов`язанні і права вимоги повернення коштів на загальну суму 4 433 529,51 гривень.

Не погоджуючись із вказаною вимогою, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції виходив з правомірності врахування позивачем на природний газ діючого з 01.01.2022 постачальника «останньої надії», в Реєстрі споживачів якого був позивач, а висновки відповідача про порушення позивачем вищенаведених вимог законодавства є необґрунтованими, адже тарифна методологія Порядку № 869 прямо передбачає використання цін природного газу постачальника «останньої надії», визначених згідно із Законом України «Про ринок природного газу», тому вимога Північно-східного офісу Держаудитслужби про усунення порушення законодавства № 202006-14/2653-2023 від 26.06.23 в частині відповідно до п. 7 та п. 9 "Методики визначення обсягу заборгованості з різниці з різниці в тарифах", затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 15.09.2021 р. № 977, визначити обсяг заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуг з централізованого оправлення та централізованого постачання гарячої води, послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, що вироблялися, транспортувалися та постачалися споживачам, який поданий до територіальної комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах, обсяг заборгованості з різниці в тарифах послуг з теплопостачання на суму ,00 грн. є протиправно. Щодо пункту 2 спірної вимоги суд першої інстанції дійшов висновку , що спірний пункт вимоги не містить вимоги про стягнення збитків, хоч і вказує на забезпечення їх відшкодування відповідно до норм статей 130 - 136 Кодексу законів про працю України, утім, при визначенні суми таких збитків відповідачем не враховано наявність судових рішень про відмову у задоволенні позову за боржниками ОСОБА_1 та КП «Інститут голографії АН прикладної радіоелектроніки», а також всупереч вищенаведеним вимогам Порядку №550 не визначено у вимозі належного способу усунення виявлених порушень.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог , виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні визначені Законом України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні".

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" інспектування здійснюється органом державного фінансового контролю у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті.

Згідно з пунктами 45, 46 Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 р. № 550 (далі - Порядок № 550), у міру виявлення ревізією порушень законодавства посадові особи органу державного фінансового контролю, не чекаючи закінчення ревізії, мають право усно рекомендувати керівникам об`єкта контролю невідкладно вжити заходів для їх усунення та запобігання у подальшому. Якщо вжитими в період ревізії заходами не забезпечено повне усунення виявлених порушень, органом державного фінансового контролю у строк не пізніше ніж 10 робочих днів після реєстрації акта ревізії, а у разі надходження заперечень (зауважень) до нього не пізніше ніж 3 робочих дні після надіслання висновків на такі заперечення (зауваження) надсилається об`єкту контролю письмова вимога щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства із зазначенням строку зворотного інформування.

Відповідно до пункту 50 Порядку № 550 за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав контролюючі органи вживають заходів для забезпечення, зокрема, звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства.

Таким чином, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів, і в разі виявлення порушень законодавства має право пред`являти обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

Щодо оскаржуваної вимоги Північно-східного офісу Держаудитслужби про усунення порушення законодавства № 202006-14/2653-2023 від 26.06.23, а саме: відповідно до п. 7 та п. 9 "Методики визначення обсягу заборгованості з різниці з різниці в тарифах", затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 15.09.2021 р. № 977, визначити обсяг заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуг з централізованого оправлення та централізованого постачання гарячої води, послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, що вироблялися, транспортувалися та постачалися споживачам, який поданий до територіальної комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах, обсяг заборгованості з різниці в тарифах послуг з теплопостачання на суму ,00 грн, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Так, апелянт вказує , що враховуючи, що договір з ПОНом не є довгостроковим, підставою для розрахунку різниці в тарифах (при визначені витрат на паливо для виробництва теплової енергії у складі прямих витрат виробничої собівартості КП «ХТМ») повинна бути вартість природного газу, визначеного в договорі від 01.06.2021 № 7315-НГТ-32, як така, що приведена у відповідність з тарифною методологією.

Тоді як, у додаток 8 «Розрахунок фактичних витрат на теплову енергію, у тому числі її виробництво, транспортування та постачання, послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, постачання теплової енергії та постачання гарячої води» за період з 01.01.2022 по 30.06.2022 року» (далі - Розрахунок фактичних витрат) до Розрахунку різниці в тарифах до фактичних витрат, приведених у відповідність з тарифною методологією, у складі витрат на паливо для виробництва теплової енергії у складі прямих витрат виробничої собівартості КП «ХТМ» включена вартість природного газу в обсязі 313 440,19287 тис. м3 на загальну суму 6 396 119 429,55 грн, який придбаний КП «ХТМ» в період з 01.01.2022 по у постачальника останньої надії - ТОВ «ГК «Нафтогаз України» за договором від 25.01.2022 № 610/2511 за ціною, що коливалась від 25 402,385 грн до 40 574,137 грн за 1 тис. м3 (без ПДВ та транспортування), що є порушенням вимог п. 9 Методики визначення заборгованості з різниці в тарифах, яка затверджена Постановою Кабінету Міністрів України від 15.09.21 № 977 (далі - Методика № 977), п. 21 і 21-1 Порядку № 869.

Зазначене призвело до завищення КП «ХТМ» обсягів заборгованості різниці в тарифах, пред`явлених до відшкодування з державного бюджету України, на суму 4 081 294 060,00 гривень.

Колегія суддів вважає такі доводи помилковими , виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» від 03.11.2016 № 1730-VIII до заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону віднесено заборгованість з різниці в тарифах на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, яка виникла у зв`язку з невідповідністю їх фактичної вартості тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, методика визначення якої затверджується Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15 вересня 2021 року № 977 затверджено Методику визначення заборгованості з різниці в тарифах, яка (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлює порядок визначення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води (у тому числі у разі заміни сторони у зобов`язанні та/або у разі правонаступництва), послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, установам і організаціям, що фінансуються з державного та/або місцевих бюджетів, та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення, що постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення населенню, а також організаціям та установам, що фінансуються з державного та/або місцевих бюджетів, яка виникла у зв`язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії, послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, та залишилася не погашеною станом на 1 червня 2021 р. (далі - заборгованість з різниці в тарифах).

Відповідно до п. 7 Методики обсяг заборгованості з різниці в тарифах визначається суб`єктами господарювання як різниця між фактичними витратами (з урахуванням витрат інвестиційної діяльності та фінансових витрат, пов`язаних з інвестиційною діяльністю) на теплову енергію, комунальні послуги, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, установам і організаціям, що фінансуються з державного та/або місцевих бюджетів, релігійним організаціям, іншим споживачам та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення, які надають населенню, організаціям та установам, що фінансуються з державного та/або місцевих бюджетів, релігійним організаціям, іншим споживачам такі послуги (далі - фактичні витрати), і фактичними нарахуваннями згідно з тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи органами місцевого самоврядування відповідно до порядків (методик) формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, надання комунальних послуг, затверджених Кабінетом Міністрів України, НКРЕ або НКРЕКП відповідно до їх повноважень, визначених законом, та застосовувалися суб`єктами господарювання до відповідної категорії споживачів.

Згідно з п. 9 Методики фактичні витрати, що використовуються для розрахунку обсягу заборгованості з різниці в тарифах, приводяться у відповідність з тарифною методологією (для розрахунку заборгованості з різниці в тарифах фактичні витрати суб`єкта господарювання визначаються з урахуванням переліку тих витрат, що можуть включатися до складу тарифів на теплову енергію, комунальні послуги згідно з порядками (методиками) формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, надання комунальних послуг, затвердженими Кабінетом Міністрів України, НКРЕ або НКРЕКП за відповідний період).

Абзацом дев`ятим пункту 9 Методики визначено, що розрахунок фактичних витрат здійснюється суб`єктом господарювання окремо за періодами, в яких утворилася заборгованість з різниці в тарифах на теплову енергію, комунальні послуги, та оформляється відповідно до додатків 8-9.

Додатком 8 до Методики визначена форма розрахунку фактичних витрат на теплову енергію, у тому числі її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, постачання теплової енергії та постачання гарячої води за певний період.

Відповідно до абзаців 1 і 2 пункту 9 Методики перелік фактичних витрат для розрахунку заборгованості з різниці в тарифах визначається з урахуванням переліку тих витрат, що можуть включатися до складу тарифів на теплову енергію, комунальні послуги згідно з порядками (методиками) формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, надання комунальних послуг, затвердженими Кабінетом Міністрів України, НКРЕ або НКРЕКП за відповідний період), та дані витрати враховуються під час визначення об`єкта обкладення податком на прибуток підприємств згідно з Податковим кодексом України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 року № 869 "Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на комунальні послуги" затверджено Порядок формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води (далі - Порядок №869), який визначає механізм формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води для суб`єктів природних монополій та суб`єктів господарювання на суміжних ринках, які провадять або мають намір провадити господарську діяльність з виробництва теплової енергії, її транспортування магістральними і місцевими (розподільними) тепловими мережами (далі - транспортування) та постачання, надання послуг з постачання теплової енергії і постачання гарячої води.

Згідно з п. 20 Порядку № 869 планування витрат, що включаються до повної собівартості теплової енергії, її виробництва, транспортування та постачання, здійснюється з урахуванням витрат операційної діяльності та фінансових витрат, пов`язаних з основною діяльністю. Плановані витрати групуються відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку, затверджених Мінфіном.

Підпунктом 1) п. 21 Порядку № 869 визначено, що планована виробнича собівартість включає прямі матеріальні витрати на придбання палива.

На підставі п. 21-1 Порядку № 869 планування витрат на придбання природного газу для виробництва теплової енергії з метою включення їх до тарифів здійснюється виходячи із: планованих обсягів природного газу, необхідних для провадження ліцензованої діяльності та визначених виходячи з вимог цього Порядку; середньої ціни природного газу, що склалася у ліцензіата протягом опалювального періоду, що передує планованому періоду (без урахування тарифів на послуги з транспортування та розподілу природного газу) або ціни природного газу, визначеної в довгостроковому контракті з постачальником природного газу (за наявності укладеного контракту).

Середня ціна природного газу визначається як середнє арифметичне значення, розраховане виходячи із ціни природного газу у відповідному місяці та кількості календарних місяців в опалювальному періоді, що передує планованому періоду.

Якщо ліцензіат не провадив раніше господарської діяльності з виробництва теплової енергії, планування витрат на придбання природного газу для виробництва теплової енергії з метою включення їх до тарифів здійснюється таким ліцензіатом виходячи із:

планованих обсягів природного газу, необхідних для провадження ліцензованої діяльності та визначених виходячи з вимог цього Порядку;

діючої ціни природного газу постачальника, з яким укладено договір постачання природного газу, або ціни природного газу, визначеної в довгостроковому контракті з постачальником природного газу (за наявності укладеного контракту).

Тобто, ціна, визначена в довгостроковому контракті з постачальником природного газу, використовується у випадку наявності одного такого довгострокового постачальника, а також при плануванні витрат може використовуватися арифметичне значення, що обумовлено наявністю у споживача різних умов договорів постачання газу щодо ціни та/або кількох постачальників природного газу.

При складанні спірної Вимоги № 202006-14/2653-2023 Відповідачем не враховано, що за змістом тарифної методології п. 21-1 Порядку № 869 ціна, визначена в довгостроковому контракті з постачальником природного газу, використовується лише у випадку наявності одного такого довгострокового постачальника. В іншому випадку, при плануванні витрат використовується арифметичне значення, що обумовлено наявністю у споживача різних умов договорів постачання газу щодо ціни та/або кількох постачальників природного газу.

Положення п. 21-1 Порядку № 869 жодним чином не зобов`язує Позивача за наявності у нього кількох постачальників використовувати тільки ціну довгострокового контракту, який укладений з одним з них, в даному випадку ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг».

При цьому відповідно до пунктів 1 і 2 глави 5 розділу IV Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2493 постачання природного газу споживачу здійснюється на підставі договору постачання природного газу між постачальником та споживачем, який укладається відповідно до Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року № 2496 (далі - Правила постачання природного газу), та за умови включення споживача до Реєстру споживачів постачальника в інформаційній платформі у відповідному розрахунковому періоді. Постачальник, крім постачальника «останньої надії», не має права реєструвати споживача у власному Реєстрі споживачів постачальника в розрахунковому періоді, не погодженому зі споживачем.

З моменту реєстрації споживача за постачальником в інформаційній платформі постачальник набуває статусу діючого постачальника для такого споживача (крім майбутніх періодів постачання, які заброньовані за іншими постачальниками в інформаційній платформі, постачання природного газу постачальником «останньої надії» та випадків, передбачених пунктом 6 цієї глави) та вважається, що з цього моменту зазначений постачальник забронював за собою цього споживача на наступні розрахункові періоди та є відповідальним за обсяги споживання природного газу цим споживачем. Реєстрація споживача в Реєстрі споживачів постачальником «останньої надії» здійснюється на період, що не може перевищувати граничний строк постачання, визначений Законом України «Про ринок природного газу» та Правилами постачання природного газу.

Тобто, враховуючи вимоги пункту 2 глави 5 розділу IV «Кодексу газотранспортної системи», затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2493, з моменту виключення Позивача 01.01.2022 з Реєстру споживачів ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» (повідомлення № 125/05-3177 від 16.12.2021), останнє вже не було діючим постачальником споживача.

Водночас, п. 9 Методики № 977 передбачає врахування у складі фактичних витрат тих витрат, що можуть включатися до складу тарифів на теплову енергію, комунальні послуги згідно з порядками (методиками) формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, надання комунальних послуг, затвердженими Кабінетом Міністрів України, НКРЕ або НКРЕКП за відповідний період, а тому є правомірним є врахування позивачем на природний газ діючого з 01.01.2022 постачальника «останньої надії», в Реєстрі споживачів якого був позивач

Неврахування Відповідачем тарифів на природний газ діючого з 01.01.2022 постачальника «останньої надії», в Реєстрі споживачів якого був позивач, прямо суперечить положенню п. 9 Методики № 977, а висновки відповідача у цій частині про порушення позивачем вищенаведених вимог законодавства є необґрунтованими, адже тарифна методологія Порядку № 869 прямо передбачає використання цін природного газу постачальника «останньої надії», визначених згідно із Законом України «Про ринок природного газу».

Висновки Відповідача також не відповідають приписам п. 9 Методики № 977, п. 10 Порядку № 869, які дозволяють включати до фактичних витрат всі витрати, які згідно з Податковим кодексом України враховуються під час визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток підприємств.

Пунктом 108 Порядку № 869 передбачено, що після завершення опалювального періоду ліцензіатом проводиться аналіз витрат на придбання природного газу (без урахування тарифів на послуги з транспортування та розподілу природного газу), врахованих у тарифах, та відповідних витрат, які фактично ним понесені протягом опалювального періоду, виходячи із ціни природного газу, визначеної згідно із Законом України «Про ринок природного газу».

За результатами аналізу витрат ліцензіатом перераховується річна планована вартість теплової енергії, на основі якої встановлено тарифи, що враховує перераховану вартість природного газу за опалювальний період (при незмінних інших складових тарифу та без урахування суми обігових коштів).

З урахуванням такого, тарифна методологія Порядку № 869 прямо передбачає використання цін природного газу постачальника «останньої надії», визначених згідно із Законом України «Про ринок природного газу».

Правильність розрахунків Позивача, зокрема підтверджується протоколами засідань територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах ХОВА № 1 від 04.11.2022, № 2 від 19.12.2022, № 3 від 23.03.2023, № 7 від 09.06.2023.

Враховуючи наведене , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність вимоги Північно-східного офісу Держаудитслужби про усунення порушення законодавства № 202006-14/2653-2023 від 26.06.23 в частині відповідно до п. 7 та п. 9 "Методики визначення обсягу заборгованості з різниці з різниці в тарифах", затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 15.09.2021 р. № 977, визначити обсяг заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуг з централізованого оправлення та централізованого постачання гарячої води, послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, що вироблялися, транспортувалися та постачалися споживачам, який поданий до територіальної комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах, обсяг заборгованості з різниці в тарифах послуг з теплопостачання на суму ,00 грн.

Доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норми ст. 101 КАС України у зв`язку з оцінкою в якості доказу Висновку експертів за результатами проведення комісійної судової економічної експертизи у кримінальному провадженні № 0000751 від 19.10.2023 № 20606/23-71 (надалі -Висновок № 20606/23-71) є помилковими , оскільки суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні прямо зазначив, що отриманий позивачем у ході ознайомлення з матеріалами кримінального провадження № 0000751 ним не враховується саме як висновок експерта у контексті ч. 3 ст. 101 КАС України, оскільки є доказом саме в кримінальному провадженні та підлягає перевірці та оцінці з точки зору належності, допустимості, достовірності в рамках саме цього кримінального провадження. Утім, у сукупності з іншими доказами у цій справі такий висновок додатково свідчить про те, що позивачем у спірному періоді дотримано вимоги Методики визначення заборгованості з різниці в тарифах, яка затверджена Постановою КМУ від 15.09.2021 № 977.

Щодо спірної вимоги Північно-східного офісу Держаудитслужби про усунення порушення законодавства № 202006-14/2653-2023 від 26.06.23 в частині: забезпечити відповідно до статей 130-136 Кодексу законів про працю України відшкодування на користь КП "Харківські теплові мережі" збитків, заподіяних внаслідок втрати боржників у зобов`язанні і права вимоги повернення коштів на загальну суму 4433529,51 грн.

Так, вимога органу державного фінансового контролю, спрямована на коригування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства, є обов`язковою до виконання. Стосовно відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги, оскільки такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Отже, правова природа письмової вимоги контролюючого органу породжує правові наслідки, зокрема обов`язки для свого адресата, а відтак наділена рисами правового акту індивідуальної дії з урахуванням її змістовної складової, незалежно від форми документа, в якому вона міститься, і такий акт може бути предметом судового контролю в порядку адміністративного судочинства у разі звернення із відповідним позовом.

Спірна вимога контролюючого органу є індивідуально-правовим актом і в силу закону є обов`язковою до виконання підконтрольною установою, якому вона адресована.

За приписами статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. У пункті 1 резолютивної частини Рішення від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 Конституційний Суд України висловив позицію, що «конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 820/3534/16 дійшла висновку, що спір про правомірність вимог контролюючих органів, скерованих на адресу підконтрольних суб`єктів, є публічно-правовим та підпадає під визначення справи адміністративної юрисдикції. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що такий висновок був сформульований Верховним Судом України у постанові від 23 лютого 2016 року по справі № 818/1857/14, і Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від цієї позиції.

Аналогічна правова позиція також підтримана і Верховним Судом, зокрема у постанові від 08 травня 2018 року у справі № 826/3350/17, у якій за наслідками проведеного аналізу сутності завдань і функцій органів фінансового контролю, в тому числі у їх співвідношенні із завданнями адміністративного судочинства (рішення суб`єкта владних повноважень як предмет судового контролю), сформульовано позицію, що рішення (дії, бездіяльність) органу фінансового контролю, прийняті в результаті реалізації їх окремо взятих завдань або функцій (пред`явлення обов`язкової до виконання вимоги як одна з них), є окремими предметами судового контролю.

У постанові від 08 травня 2018 року у справі № 826/3350/17 Верховний Суд зазначив, що під час вирішення справ, предметом яких є правомірність вимог контролюючих органів, скерованих на адресу підконтрольних суб`єктів, судам належить, виходячи із правової природи письмової вимоги контролюючого органу, враховувати чи прийнята вона на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством. З метою встановлення того, чи контролюючим органом при прийнятті спірної вимоги владні управлінські функції реалізовані у передбачений законом спосіб, суду належить надати правову оцінку змісту вимоги як індивідуально-правового акту.

Обґрунтованість, в силу статті 2 КАС України, є однією з обов`язкових ознак рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, що підлягає встановленню адміністративним судом.

Отже, з метою дотримання завдань і основних засад адміністративного судочинства суди, які розглядали справу і наділені процесуальними повноваженнями встановлювати і оцінювати фактичні обставини справи, об`єктивно мали право перевірити обґрунтованість доводів позивача щодо дотримання органом фінансового контролю законності при прийнятті спірної вимоги, а також обґрунтованість доводів контролюючого органу щодо того, чи породжує спірна вимога права і обов`язки позивача.

Верховний Суд у постановах від 20 лютого 2018 року та від 08 травня 2018 року у справах № 822/2087/17 та № 826/3350/17 відповідно зазначив, що висновок суду про те, що збитки контролюючим органом можуть бути стягнуті лише в ході відповідного судового процесу (а не шляхом пред`явлення обов`язкової до виконання вимоги), не спростовує того, що «законна вимога» контролюючого органу, як індивідуально-правовий акт, повинна відповідати вимогам закону в частині її змісту і форми. Саме аналіз змісту вимоги контролюючого органу свідчить про те, чи такі вимоги дотримано та чи породжує така вимога права і обов`язки для підконтрольної установи.

З проведеного вище аналізу сутності завдань і функцій органів фінансового контролю, в тому числі у їх співвідношенні із завданнями адміністративного судочинства (рішення суб`єкта владних повноважень як предмет судового контролю), висновується, що рішення (дії, бездіяльність) органу фінансового контролю, прийняті в результаті реалізації їх окремо взятих завдань або функцій (пред`явлення обов`язкової до виконання вимоги як одна з них), є окремими предметами судового контролю.

Та обставина, що законодавство прямо передбачає порядок реалізації окремо взятого завдання чи функції контролюючого органу, зокрема стягнення збитків у судовому порядку на підставі пункту 10 частини першої статті 10 Закону № 2939-XII, з чим кореспондується пункт 50 Порядку № 550, жодним чином не відміняє чи спростовує того, що всі рішення, дії чи бездіяльність органів державного фінансового контролю, прийняті або здійснені при реалізації ними їх владних управлінських функцій, можуть бути окремим предметом судового розгляду при поданні відповідного адміністративного позову.

За своєю правовою природою реалізація контролюючим органом компетенції в частині пред`явлення обов`язкових до виконання вимог і в частині здійснення процедури стягнення заподіяних збитків передбачає наявність різних, окремих, незалежних процедур.

Таку ж саму правову позицію Верховний Суд застосував, зокрема у постановах від 12 травня 2022 року у справі № 620/4169/20, від 22 жовтня 2020 року у справі № 820/3089/17, від 31 травня 2021 року у справі № 826/18686/16, від 31 серпня 2021 року у справі № 160/5323/20, від 02 листопада 2021 року у справі № 420/6808/19.

У справі ж, що розглядається, зміст спірної вимоги, яка, як встановлено вище, є індивідуально-правовим актом, а відтак породжує права і обов`язки для підконтрольної установи, якій вона адресована, полягає в тому, щоб забезпечити відшкодування збитків, встановлених контролюючим органом. Проаналізувавши зміст спірної у даній справі вимоги відповідач не пред`являв вимоги про стягнення збитків.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного суду від 24 січня 2024 року по справі № 420/6625/21.

Згідно з позицією Верховного Суду, наведене в сукупності не виключає права підконтрольної установи на перевірку оскаржуваної вимоги в судовому порядку, тому при вирішенні даного позову надається правова оцінка змісту вимоги як індивідуально-правового акту.

Так, учасники спору у заявах по суті справи посилаються на надані відповідно позивачем - заперечення на акт ревізії, а відповідачем - на висновки за результатом розгляду цих заперечень, відповідно до яких позивач зазначає, що причинами затримки подання позовів до судових органів є те, що діючі тарифи на теплову енергію для потреб населення не відповідали економічно обґрунтованим, у підприємства не було можливості в повному об`ємі та у вказані терміни проводити оплату судового збору для подачі позовів внаслідок недостатності коштів; починаючи з липня 2014 року підприємство працювало та здійснювало підготовку теплоенергетичних систем до початку опалювального сезону в умовах обмеження грошових коштів, що було обумовлено дією Постанови Кабінету Міністрів України № 217 від 18.06.2014 «Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки», яка обмежувала можливості теплопостачальних підприємств щодо здійснення своєї фінансово-економічної діяльності самостійно.

Відповідач натомість зазначає, що наведені в запереченнях основні причини не завжди своєчасної подачі КП «ХТМ» позовів до судових органів, які у подальшому призвели до втрати активів підприємства, носять лише пояснювальний характер цих дій та не спростовують факти нанесених збитків підприємству, викладені в акті ревізії.

Відповідно до довідки , яка є додатком до позову, по всім сумам заборгованості, відображеним в Додатку № 39 до Акту ревізії від 19.05.2023 № 202006-04/2, наявні судові рішення.

За результатами аналізу судових рішень, зазначених у Додатку 39 до акта ревізії, встановлено, що в усіх випадках ( крім по боржнику ОСОБА_1 та КП «Інститут голографії АН прикладної радіоелектроніки») судом було відмовлено у задоволенні позовних вимог КП «ХТМ» у зв`язку зі спливом позовної давності.

Наведене свідчить, що КП «ХТМ» несвоєчасно зверталося з позовами до боржників про стягнення заборгованості.

Таким чином, висновок в акті ревізії про списання дебіторської заборгованості по розрахунках із 15 споживачами теплової енергії в сумі 4 433 529,31 грн, за якою сплив строк позовної давності та позовна робота по якій не проводилась або проводилася несвоєчасно, є обґрунтованим.

Наведені в запереченнях причини несвоєчасної подачі КП «ХТМ» позовів до суду, які у подальшому призвели до втрати активів підприємства, носять лише пояснювальний характер цих дій та не спростовують факти , викладені в акті ревізії.

Тобто, позивач фактично визнає несвоєчасне подання КП «ХТМ» позовів до суду.

При цьому , позивач фактично не погоджується саме із сумою збитків, заподіяних внаслідок втрати боржників у зобов`язанні і права вимоги повернення коштів на загальному розмірі 4433529,51 грн.

Висновок суду першої інстанції , що спірний пункт вимоги не містить вимоги про стягнення збитків, хоч і вказує на забезпечення їх відшкодування відповідно до норм статей 130 - 136 Кодексу законів про працю України, утім, при визначенні суми таких збитків відповідачем не враховано наявність судових рішень про відмову у задоволенні позову за боржниками ОСОБА_1 та КП «Інститут голографії АН прикладної радіоелектроніки», а також всупереч вищенаведеним вимогам Порядку №550 не визначено у вимозі належного способу усунення виявлених порушень , тому є підставаа для її скасування , є помилковим, виходячи з наступного.

Колегія суддів зауважує, що органу державного фінансового контролю надано повноваження здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджетів та в разі виявлення порушень законодавства пред`являти обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

Вимога органу державного фінансового контролю, спрямована на корегування роботи підконтрольного об`єкта та приведення її у відповідність із вимогами законодавства, є обов`язковою до виконання. При виявленні збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначити їх розмір у встановленому законодавством порядку та звернутися до суду в інтересах держави з позовом про стягнення таких збитків, якщо підконтрольним об`єктом не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Тобто, в органу державного фінансового контролю є право заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних об`єктів, яка обов`язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

Законність та правильність обчислення розміру збитків може бути предметом перевірки у судовому порядку за позовом державного фінансового контролю про їх стягнення, а не у справі за позовом підконтрольного об`єкта про визнання вимоги протиправною.

Аналогічні висновки щодо застосування наведених норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі №820/3534/16 і постановах Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі №826/2525/15, від 7 лютого 2020 року у справі №803/634/17, від 14 лютого 2020 року у справі №825/3661/15-а, від 5 березня 2020 року у справі №810/465/16, від 20 березня 2020 року у справі №814/380/17.

Так, оскаржуваною вимогою позивача зобов`язано вчинити дії, спрямовані на усунення виявлених порушень в установленому законодавством порядку. Збитки ж, у випадку відсутності факту їх добровільного відшкодування, стягуватимуться примусово в судовому порядку з особи, яка їх заподіяла, і правильність обчислення збитків має перевірятись судом, який буде розглядати позов про їх стягнення. Тобто, у разі незгоди із запропонованою сумою до відшкодування, позивач зможе надати свої заперечення щодо її стягнення саме у межах судового провадження, ініційованого контролюючим органом, а не в межах цієї справи.

Суд наголошує, що, наділяючи органи державного фінансового контролю правом пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, Закон України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» не встановлює за необхідне зазначення будь-яких застережень щодо способу виконання підконтрольною особою вимоги, також таких застережень не встановлюють інші чинні правові акти, які регулюють спірні правовідносини.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного суду від 02 листопада 2023 року по справі № 160/13920/20.

Враховуючи підтвердженність факту несвоєчасного подання КП «ХТМ» позовів до суду, які у подальшому призвели до втрати активів підприємства, що неспростовно позивачем , висновок в акті ревізії про списання дебіторської заборгованості по розрахунках із 15 споживачами теплової енергії в сумі 4 433 529,31 грн, за якою сплив строк позовної давності та позовна робота по якій не проводилась або проводилася несвоєчасно, є обґрунтованим, тому і спірна вимога Північно-східного офісу Держаудитслужби про усунення порушення законодавства № 202006-14/2653-2023 від 26.06.23 в частині: забезпечити відповідно до статей 130-136 Кодексу законів про працю України відшкодування на користь КП "Харківські теплові мережі" збитків, заподіяних внаслідок втрати боржників у зобов`язанні і права вимоги повернення коштів на загальну суму 4433529,51 грн. є правомірною.

При цьому , колегія суддів звертає увагу на те , що визначення конкретної суми збитків та надання оцінки, зокрема, правомірності її визначення органом державного фінансового контролю в акті ревізії у розмірі 4 433 529,51 грн., не є предметом даного спору та має бути предметом належного доведення та окремої перевірки у судовому порядку в межах справи за позовом органу державного фінансового контролю про стягнення таких збитків.

Наведене не враховано судом першої інстанції , що призвело до невірного вирішення справи в цій частині позовних вимог , тому колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в цій частині позовних вимог підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною та скасування вимоги Північно-східного офісу Держаудитслужби про усунення порушення законодавства № 202006-14/2653-2023 від 26.06.23, а саме: - забезпечити відповідно до статей 130-136 Кодексу законів про працю України відшкодування на користь КП "Харківські теплові мережі" збитків, заподіяних внаслідок втрати боржників у зобов`язанні і права вимоги повернення коштів на загальну суму 4433529,51 грн. .

Щодо доводів апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права , а саме розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження та поза межами строків, виділених кодексом на розгляд справи за правилами спрощеного, колегія суддів зазначає наступне.

Частина друга статті 257 КАС України передбачає, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті, зміст якої відповідає змісту частини четвертої статті 12 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Згідно із частиною третьою статті 257 КАС України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно статті 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно частини чотири, п`ять статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:

1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;

2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;

4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно ч. 2 ст. 262 КАС України, суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Враховуючи предмет спору, те що розмір збитків, заподіяних внаслідок втрати боржників у зобов`язанні і права вимоги повернення (стягнення, відшкодування) коштів у загальному розмірі 4433529,51 грн. не є предметом розгляду даної справи , характер спірних правовідносин, кількість учасників та категорію справи, а також беручи до уваги ту обставину, що дана справа не входить до переліку справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про незначну складність цієї справи та можливість її розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

У нормах КАС України своєчасність розгляду справи означає дотримання встановлених процесуальним законом строків або дотримання «розумного строку», під яким розуміється найкоротший строк розгляду і вирішення адміністративної справи, достатній для надання своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту порушених прав, свобод та інтересів у публічно-правових відносинах (пункт 11 частини першої статті 4 КАС України) або встановлений судом строк, який передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню адміністративного судочинства (стаття 119 КАС України).

Характерно, що КАС України прямо поняття «розумні строки» використовує чотири рази: процедура врегулювання спору за участю судді проводиться протягом розумного строку, але не більше тридцяти днів з дня постановлення ухвали про її проведення (частина перша статті 187 КАС України); тривалість судових дебатів визначається головуючим з урахуванням думки учасників справи, виходячи з розумного часу для викладення учасниками справи їх позиції по справі; головуючий може зупинити промовця лише тоді, коли він виходить за межі справи, що розглядається судом, або повторюється, або істотно виходить за визначені судом межі часу для викладення промов у судових дебатах (частина сьома статті 225 КАС України); у випадках скасування нормативно-правового або індивідуального акта або визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії суд може визначити відповідачу - суб`єкту владних повноважень розумний строк виконання рішення суду (частини шостої статті 245 України); суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі (стаття 258 КАС України).

Таким чином, у процесуальному законодавстві поняття «розумний строк» та «своєчасний розгляд» застосовуються у тотожному значенні, зокрема, у розумінні найкоротшого із строків, протягом якого можливо розглянути справу, повно та всебічно дослідити подані сторонами докази, прийняти законне та обґрунтоване рішення. Поняття «розумний строк» вживається не лише у відношенні до дій, що здійснюються судом (розгляд справи, врегулювання спору за участю судді), але й також для учасників справи (судові дебати, виконання рішення суб`єктом владних повноважень).

Зміст поняття «розумні строки» в адміністративному судочинстві охоплює собою такі аспекти: 1) розумний строк - це найкоротший з можливих строків розгляду й вирішення адміністративної справи, однак, такий строк не можна ототожнювати із швидким розглядом справи: тривалість розумних строків повинна бути найкоротшою, але достатньою для того, щоб справа була всебічно досліджена судом з наданням оцінки аргументам та доводам учасників справи, які ґрунтуються на поданих ними доказах; 2) на тривалість «розумного строку» мають вплив різні фактори, як об`єктивного (поведінка учасників справи, складність справи, необхідність залучення та дослідження додаткових доказів, завантаженість суду тощо), так і суб`єктивного характеру (поведінка судді та працівників апарату суду).

Отже, складовими елементами розумного строку є періоди (проміжки часу), протягом яких: 1) суд розглядає справу та приймає по ній рішення; 2) здійснює перегляд судового рішення в апеляційному або касаційному порядку, приймає остаточне рішення у справі; 3) остаточне судове рішення набуває законної сили та може бути звернено до виконання; 4) судове рішення виконується.

Колегія суддів зазначає, що вимогу стосовно розумності строку розгляду справи не можна ототожнити з вимогою швидкості розгляду справи, адже поспішний розгляд справи призведе до його поверховості, що не відповідатиме меті запровадження поняття «розумний строк».

КАС України диференціює тривалість строків (звернення до адміністративного суду, розгляду та вирішення справи, здійснення процесуальних дій тощо) залежно від категорії справи, її складності, кількості учасників справи та інших аспектів.

З цього приводу Конституційний Суд України у справі за конституційним поданням 54 народних депутатів України щодо відповідності Конституцій України окремих положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та процесуальних кодексів (у частині, що встановлюють скорочені строки звернення громадян до суду та регулюють порядок здійснення окремих процесуальних дій у різних стадіях судового процесу) № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року роз`яснив, що наведеними нормами встановлені або конкретизовані раніше існуючі процесуальні механізми, що забезпечують судовий процес.

Досліджуючи ці питання, Конституційний Суд України виходив з того, що в Україні права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина перша-друга статті 55 Основного Закону України).

При цьому, з посиланням на рішення ЄСПЛ Guincho v. Portugal» (заява № 8990/80), у якому підкреслено, що держави - учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку, Конституційний Суд України дійшов до висновку, що у процесуальних кодексах лише скорочено строки здійснення окремих процесуальних дій, а змісту та обсягу конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя не звужено. Відтак, наведені зміни не унеможливлюють ефективного розгляду судових справ, тому не суперечать Конституції України.

Також колегія суддів зазначає, що об`єктивними критеріями розумності строків в адміністративному судочинстві є: 1) розгляд та вирішення справи у строки, визначені законом; 2) розгляд та вирішення справи у найкоротші з можливих строків; 3) здійснення процесуальних дій та прийняття судом процесуальних рішень, а також виконання процесуальних обов`язків учасниками справи з безумовним дотриманням встановлених законом або визначених судом строків; 4) своєчасне виконання судового рішення, яке набуло законної сили, зокрема, відкриття виконавчого провадження, а також вжиття заходів до повного виконання рішення суду; 5) можливість відступлення від визначених законом або встановлених судом строків лише з об`єктивних причин, що зумовлені непереборними обставинами, незалежними від волі та поведінки суду та/або учасників справи.

Як убачається з матеріалів справи, провадження в ній було відкрито ухвалою від 25 вересня 2023 року, а рішення ухвалено 04 грудня 2023 року, справу вирішено протягом 70-ти днів із дня відкриття провадження у справі, тобто строк її розгляду був ненадмірно тривалим чи нерозумним.

Інші аргументи, наведені сторонами, не вимагають детального обґрунтування, оскільки не є вирішальними.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, рішення або ухвалу-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, постанова суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню з прийняттям в цій частині нової постанови про відмову у задоволенні позову . В іншій частині постанова суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316,317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2023 по справі № 520/25180/23 скасувати в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправною та скасування вимоги Північно-східного офісу Держаудитслужби про усунення порушення законодавства № 202006-14/2653-2023 від 26.06.23, а саме: - забезпечити відповідно до статей 130-136 Кодексу законів про працю України відшкодування на користь КП "Харківські теплові мережі" збитків, заподіяних внаслідок втрати боржників у зобов`язанні і права вимоги повернення коштів на загальну суму 4433529,51 грн.

В цій частині прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні позову Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" відмовити.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2023 по справі № 520/25180/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.М. Ральченко О.В. Присяжнюк