Справа № 200/457/24
Суддя: Шинкарьова І.В.
Дата ухвалення: 2024-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2024 року Справа№200/457/24

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Шинкарьова І.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся з позовною заявою до Донецької обласної прокуратури (далі відповідач), в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведения з позивачем остаточного розрахунку по заробітній платі при звільненні 30.08.2018 із прокуратури Донецької області;

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.08.2018 по 28.02.2019 включно у сумі 294 048 грн. 30 коп. із компенсацією втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (інфляційні втрати), згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 «Про затвердження порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати».

Позов мотивовано тим, що у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні наявні підстави для застосування ст. 117 КЗпП України. На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09.08.2023 у справі № 200/2141/23 виплачена позивачу лише 20.12.2023, тому вважає, що відповідач має виплатити їй середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП).

Ухвалою суду від 30.01.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач позов визнав частково, надав до суду письмовий відзив в якому зазначив, що несвоєчасна виплачена позивачу при звільненні у сумі 31 837,07 грн. у рази є меншою, ніж заявлена позивачем у позові сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 294 048,30 грн., тому у спірних правовідносинах необхідно застосовувати принцип співмірності. Крім того, просив суд залишити позовну заяву без розгляду у зв`язку із пропущенням строку звернення до суду.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

Із наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 з 2000 по 2018 рік працював у прокуратурі Донецької області на різних посадах.

Наказом прокурора Донецької області від 30.08.2018 № 671-к позивача звільнено з посади начальника першого слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Донецької області за власним бажанням.

Згідно з рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09.08.2023 у справі №200/2141/23, яке набуло законної сили 02.11.2023, адміністративний позов ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено та визнано протиправною бездіяльність Донецької обласної прокуратури яка полягає у нездійсненні нарахування та виплати ОСОБА_1 при звільненні грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 роки включно. Зобов`язано Донецьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 роки включно.

На виконання рішення суду від 09.08.2023 у справі № 200/2141/23 виплачена позивачу на банківський рахунок 20.12.2023 від відповідача грошова компенсація в сумі 31837,07 грн. за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.

11.01.2024 позивач звернувся із заявою на адресу Відповідача виплатити відповідно до ст. ст. 116, 117 КЗпП України, його середньомісячний заробіток при перебуванні в прокуратурі Донецької області на посаді начальника першого слідчого відділу управління з розслідування кримінальних правопорушень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Донецької області, за період несвоєчасного розрахунку із ним з 31.08.2018 по 20.12.2023, а також повідомити про суму його середньомісячного заробітку за два останніх місяці, що передували його звільненню 30.08.2018.

Згідно зі змістом листа відповідача за вих. № 21-32вих-24 11-2129-20 від 17.01.2024 позивачу відмовлено у нарахуванні та виплаті середньомісячного заробітку за період несвоєчасного розрахунку при звільненні 30.08.2018, оскільки, як на думку відповідача, позивач втратив зазначене право через 6 (шість) місяців після звільнення, а саме 01.03.2019 (тобто через 6 місяців після звільнення 30.08.2018 і для відповідного звернення до суду з захистом порушеного права мав право звернутися лише до 01.04.2019.

Крім того, до матеріалів справи було додано довідку про середньомісячну заробітну плату станом на дату звільнення 30.08.2018, відповідно до якої середньомісячна заробітна плата позивача складала на той час 33 928 грн. 65 коп. (середньоденна заробітна плата складала 1615 грн. 65 коп.).

Позивач вважаючи, що відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи оцінку спірним обставинам, суд зазначає, що 16.04.2020 у справі № 822/3307/17 Верховний Суд зробив висновок, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, тому належить застосовувати норми КЗпП.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022, ст.116 КЗпП України викладена у новій редакції та передбачає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення, згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, повідомити працівника про нараховані суми та виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022, також були внесені зміни до ст. 117 КЗпП України.

Так, ч.1 ст.117 КЗпП України передбачає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Частиною другою вказаної статті передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

За змістом ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності, а за змістом частини другої вказаної статті у разі спору про розміри належних звільненому працівнику сум розмір відшкодування за час затримки визначає суд.

Водночас середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню за час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Судом із матеріалів справи встановлено, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09.08.2023 у справі № 200/2141/23 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 роки включно.

На виконання вищезазначеного рішення суду від 09.08.2023 у справі № 200/2141/23 відповідач 20.12.2023 виплатив 31837,07грн. грошової компенсації за 28 днів невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 роки.

Отже, остаточний розрахунок при звільненні позивача був здійснений відповідачем лише 20.12.2023.

Так, порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 № 100 і застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Згідно п. 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно п. 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Положеннями п. 8 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки про середньомісячну заробітну плату середньомісячна заробітна плата позивача складала 33 928 грн. 65 коп. (середньоденна заробітна плата складала 1615 грн. 65 коп.).

Отже, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні, але не більше ніж за 6 місяців, становить 201956,25 грн. (1615,65 х 125 робочих днів (за 6 місяців / з 31.08.2018 по 28.02.2019) .

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 вказала, що відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. п.71 постанови від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Відповідно до п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц) зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Судом встановлено, що загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складає у загальній сумі 414 759,23 грн (382 922,16 грн (виплачено позивачу при звільненні) + 31 837,07 грн (грошова компенсація за 28 днів невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 роки, що виплачена на виконання рішення суду від 09.08.2023 у справі № 200/2141/23).

Враховуючи те, що виплачена позивачу грошова компенсація за 28 днів невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій у зв`язку із її звільненням, виплачена на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09.08.2023 у справі № 200/2141/23 у загальній сумі 31 837,07 грн складає 7,67% від загального розміру 414 759,23 грн належних позивачеві при звільненні виплат, тому виходячи із критеріїв зменшення розміру відшкодування з огляду на їх співмірність суд дійшов висновку, що належна сума до виплати позивачу в якості компенсації за затримку розрахунку при звільненні становить 15 490,04 грн. (201956,25 грн (сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 6 місяців) х 7,67% (розмір своєчасно невиплаченої позивачу грошової компенсація за 28 днів невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 роки від загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат).

Таким чином, з огляду на очевидну неспівмірність несвоєчасно виплачених сум при звільнені позивача з розміром середнього заробітку за час затримки їх виплати при звільненні, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме критеріям співмірності, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат є сума 15 490,04 грн.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні лише в сумі 15 490,04 грн.

Щодо компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (інфляційні втрати), згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 «Про затвердження порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати».

Відповідно до ст.1 та 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Згідно із ст.3 зазначеного Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Відповідно до ст.4 вказаного Закону виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

З метою реалізації Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" Кабінетом Міністрів України 21.02. 2001 прийнято постанову № 159, якою затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (надалі - Порядок №159).

Згідно з п.1 Порядку №159 дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

П.2 Порядку №159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

З аналізу норм Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 № 159, слідує, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов:

1) нарахування громадянину належних йому доходів, а саме: заробітної плати (грошове забезпечення), пенсії, соціальних виплат, стипендії;

2) доходи (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата) не повинні носити разового характеру.

3) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини, так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання);

4) затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців;

5) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, наведеного у постановах від 20.02.2018 у справі №336/4675/17 та від 20.02.2018 у справі №522/5664/17, основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст.2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Ч.5 ст.242 КАС України встановлено, що при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, компенсація втрати частини доходів може бути присуджена у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду.

Тож визначальними обставинами для виплати компенсації є лише дати нарахування та виплати вказаних доходів.

Даними, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, підтверджується, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09.08.2023 (Справа № 200/2141/23) позовна заява ОСОБА_1 задоволена, визнано протиправною бездіяльність Донецької обласної прокуратури, яка полягала у нездійсненні нарахування та виплати ОСОБА_1 при звільненні грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2016 рік включно, зобов`язання Донецької обласної прокуратури нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2016 рік включно.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 02.11.2023 апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратури на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09.08.2023 у справі № 200/2141/23 залишено без задоволення, а зазначене рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09.08.2023 у справі № 200/2141/23 - залишено без змін.

Донецькою обласною прокуратурою на рішення Суду першої інстанції та постанову Суду апеляційної інстанції до Верховного суду було подано касаційну скаргу.

Разом з тим, ухвалою Верховного суду від 12.12.2023 у справі №200/2141/23 касаційну скаргу Донецької області повернуто особі, яка її подала.

20.12.2023 на банківський рахунок Позивача в АТ КБ «ПриватБанк» від Донецької обласної прокуратури на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09.08.2023 у справі № 200/2141/23 надійшли грошові кошти в сумі 31837 грн. 07 коп. на користь позивача.

Рішення набуло законної сили 02.11.2023, відповідно з цієї дати у відповідача виник обов`язок щодо виконання судового рішення.

Компенсація передбачена у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати громадянам нарахованих доходів (ст. 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати").

Оскільки в даному випадку нараховані (перераховані) позивачу кошти були виплачені у період, більшій за один календарний місяць, то відповідно є підстави для виплати компенсації.

Таким чином, позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Щодо строку звернення до суду.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Суд зазначає, що КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у ч.2 ст.122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений ч.5 ст.122 КАС України.

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.

Ч.1 ст.233 КЗпП України яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Ч.2 цієї статті встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.

Разом з цим, такі положення щодо застосування строків звернення до суду існували в КЗпП України до 19.07.2022.

З 19.07.2022 набули чинності зміни внесені Законом України № 2352-IX від 01.07.2022 до ст. 233 КЗпП України, відповідно до яких працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст. 116).

Разом з цим, суд враховує постанову Верховного Суду від 27.04.2023 у справі №420/14777/22, в якій суд касаційної інстанції зазначив наступне: Проте, як на момент звільнення позивача з військової служби, 14.07.2021, ч.2 ст.233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком. Втім, судами попередніх інстанцій помилково застосовано редакцію ч.2 ст.233 КЗпП України, чинну на момент постановлення оскаржуваних судових рішень. З огляду на вказане, Суд приймає доводи касаційної скарги, оскільки його право на звернення до суду із цим позовом відповідно до положень ч.2 ст.233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19.07.2022) не обмежене будь-яким строком.

Ч.1 і 2 ст.233 КЗпП України, які викладені в новій редакції, передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Отже, ст.233 КЗпП для звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, встановлено тримісячний строк, який обчислюється з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Проте, Закон № 2352-ІХ не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії в часі.

Отже, цей Закон містить норми прямої дії та поширює свою дію тільки на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, зокрема з 19.07.2022, однак у спірному випадку позивач був звільнений зі служби з 30.08.2018, тобто до набрання чинності Законом №2352-ІХ.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Як слідує з Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1/99-рп, ч.1 ст. 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно зміст суб`єктивного права особи, у тому числі права особи на звернення до суду, слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права.

Водночас неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. Отже, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.

Отже, правила обчислення строку звернення до суду працівника про стягнення належної йому заробітної плати визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку.

Тривалість строку звернення до суду не змінюється в разі подальших змін законодавства, яке регулює відповідні відносини. Тому строк звернення до суду розпочинається і закінчується з урахуванням тієї тривалості, яка передбачалася на момент початку перебігу відповідного строку.

При цьому тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов. Відповідно тривалість строку звернення до адміністративного суду не залежить від того, коли було фактично пред`явлено позов.

З огляду на викладене, оскільки станом на момент звільнення позивача 30.08.2018 ч.2 ст. 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком, суд дійшов висновку, що позивачем при подані даного позову не пропущено строк звернення до суду.

Крім того, приписи КЗпП України щодо строків звернення до суду поширюються також і на правовідносини, що виникли до набрання чинності Законом №2352-IX, в тому числі і на спірні у цій справі правовідносини, а тому тримісячний строк з таким зверненням закінчується 20.03.2024, тобто протягом 3-х місяців з моменту виплати відповідачем 20.12.2023 грошової компенсації позивачу за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2016 рік включно. Позивач звернувся до суду із даним позовом 18.01.2024.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги частково обґрунтованими та такими, що підлягають до часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Судові витрати в порядку ст.139 КАС України розподілу між сторонами не підлягають. Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 2, 90, 139-143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Донецької обласної прокуратури (адреса: 87500, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Університетська, 6 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Донецької обласної прокуратури щодо непроведения з позивачем остаточного розрахунку по заробітній платі при звільненні 30.08.2018.

Зобов`язати Донецьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.08.2018 по 28.02.2019 включно у сумі 15 490,04 грн. із компенсацією втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (інфляційні втрати), згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 «Про затвердження порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати».

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення складено 13.03.2024.

Рішення може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.В. Шинкарьова