Справа № 580/1460/24
Суддя: Василь ГАВРИЛЮК
Дата ухвалення: 2024-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року справа № 580/1460/24

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гаврилюка В.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивачка) подала позов до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі відповідач-2), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області № 34 від 06.02.2024;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області призначити, здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсію по інвалідності державного службовця згідно статті 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ Про державну службу, у розмірі 60% заробітку зазначеного у довідках Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 29.01.2024 № 2300-0602-8/6908, № 2300-0602-8/6921, починаючи з дати звернення - 30.01.2024.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що відповідач-1 протиправно відмовив у переведенні позивачки з пенсії по інвалідності відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України Про державну службу, адже у позивачки наявний відповідний вік та необхідний стаж, який підтверджує її право на призначення пенсії державного службовця.

Ухвалою від 14.02.2024 суддя Черкаського окружного адміністративного суду прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у адміністративній справі, вирішив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

27.02.2024 до суду надійшов письмовий відзив відповідача-1 на адміністративний позов, в якому представниця просила в задоволенні позову відмовити повністю, зазначивши при цьому, що після 01.05.2016 відповідно до статті 90 Закону № 889-VIII пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Тобто з прийняттям Закону № 889-VIII було змінено порядок пенсійного забезпечення державних службовців. Після 01.05.2016 не передбачено особливого порядку призначення пенсії по інвалідності для осіб, які мають стаж державної служби (як це було встановлено частиною 6 статті 37 Закону № 3723-ХІІ). Вік виходу на пенсію, як державному службовцю визначений статтею 37 Закону України Про державну службу від 16.12.1993 № 3723-ХІІ, згідно якої право на одержання пенсії державних службовців мають жінки, які досягай віку 60 років, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Вказала, що підстави для переведення на пенсію згідно Закону України Про державну службу № 889-VІІІ відсутні, оскільки позивачка не досягла встановленого законодавством пенсійного віку, а призначення пенсії по інвалідності нормами Закону № 889-VІІІ не передбачено.

29.02.2024 до суду надійшов письмовий відзив представниці відповідача-2 на адміністративний позов, в якому просила в задоволенні позову відмовити повністю зазначивши, що оскільки, позивачем не дотримано сукупності всіх вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону № 3723-ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень цього Закону № 889-VІІІ, а саме: щодо віку, страхового стажу та стажу державної служби, тому, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області прийнято рішення від 06.02.2024 № 34 про відмову ОСОБА_1 у переході з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону № 1058-ІV, на пенсію по інвалідності відповідно до Закону № 889-VІІІ. Також, Законом № 889-VІІІ не передбачено призначення пенсії по інвалідності.

Розгляд справи по суті відповідно до частини 3 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) розпочато через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, повно, всебічно, об`єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов до такого висновку.

Суд встановив, що відповідно до відомостей трудової книжки НОМЕР_1 позивачка працювала на посадах державної служби у періоди: з 23.07.1993 по 01.08.2002 - у Звенигородському райсоцзабезі, Звенигородському райсоцзахисті, Управлінні райсоцзахисту, Управлінні праці та соціального захисту населення Звенигородської райдержадміністрації (на посадах інспектора по виплаті, касира, старшого інспектора по виплаті, спеціаліста І категорії); з 01.08.2002 по 28.12.2017 - в Управлінні Пенсійного фонду України в Звенигородському районі, Звенигородському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Черкаській області (на посадах спеціаліста І категорії, головного спеціаліста сектору по призначенню пенсій, головного спеціаліста відділу призначення пенсій, головного спеціаліста відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій); з 29.12.2017 по 26.01.2024 (день звільнення) - у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Черкаській області (на посаді провідного спеціаліста Звенигородського відділу обслуговування громадян управління обслуговування громадян, головного спеціаліста Звенигородського відділу обслуговування громадян управління обслуговування громадян, головного спеціаліста відділу обслуговування громадян № 6 (сервісний центр) управління обслуговування громадян).

Вказані відомості трудової книжки підтверджують стаж державної служби позивачки станом на 26.01.2024 у обсязі 30 років 6 місяців 4 дні.

Згідно довідки до Акту огляду МСЕК серії 12 ААА № 874899, позивачці 21.12.2017 встановлено ІІ (другу) групу інвалідності, в зв`язку із чим позивачці призначена пенсія по інвалідності 2-ї групи, відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (згідно пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 від 15.02.2018).

30.01.2024 позивачка звернулась до відповідача-2 із заявою про переведення на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України Про державну службу № 3723-XII у розмірі 60 відсотків від заробітної плати зазначеної у довідках Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 29.01.2024 № 2300-0602-8/6908, № 2300-0602-8/6921.

Рішенням від 06.02.2024 № 34 Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області відмовило позивачці у перерахунку пенсії в частині переведення на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України Про державну службу оскільки такий вид пенсії Законом № 889-VIII не передбачений.

Листом від 06.02.2024 № 2300-0209-8/8946 Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області повідомило позивачку про прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області рішення.

Рішення відповідача-2 про відмову у здійсненні переведення з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, на пенсію по інвалідності державного службовця, відповідно до статті 37 Закону України Про державну службу позивачка вважає протиправним, а тому за захистом своїх прав, свобод та інтересів звернулась до суду з цим позовом.

Під час вирішення спору по суті суд зазначає, що відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначається Законом України Про державну службу від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі Закон № 889-VIII).

Відповідно до п. 2 розд. ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 889-VIII з 01 травня 2016 року втратив чинність Закон № 3723-XII, крім ст. 37, що застосовується до осіб, зазначених у п. 10 і 12 цього розділу.

Згідно п. 10 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України Про державну службу та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України Про державну службу у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відповідно до пункту 12 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону № 889-VIII) для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України Про державну службу та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України Про державну службу у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто, за наявності в особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Частиною 1 ст. 37 Закону №3723-XII встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону № 1058-IV (60 років), за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз. 1 ч. 1 ст. 28 згаданого Закону, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Водночас, приписами ч. 9 ст. 37 Закону № 3723-XII визначено, що пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених ч. 1 цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону № 1058-IV особам, визнаним інвалідами І або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів І або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно цього Закону, призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби (…).

Якщо зазначені особи повертаються на державну службу, виплата пенсії по інвалідності припиняється на період до звільнення з роботи або досягнення ними граничного віку перебування на державній службі (ч. 10 ст. 37 Закону № 3723-XII).

Суд встановив, що трудовий стаж позивачки на державній службі становить 30 років 6 місяців 4 дні, станом на 01.05.2016 стаж державної служби складав також більше 20 років, вона особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується довідкою МСЕК серії 12 ААА № 874899, виданої 22.12.2017.

Таким чином, оскільки позивачка особою з інвалідністю ІІ групи, має стаж на посаді державної служби понад 20 років, перед зверненням за призначенням пенсії працювала на посаді, віднесеній до посад державних службовців, суд доходить висновку, що позивачка має право на призначення пенсії по інвалідності згідно зі ст. 37 Закону № 3723-XII, а тому відповідно наявні правові підстави для переведення позивачки з пенсії по інвалідності, призначеної їй відповідно до Закону № 1058-IV, на пенсію державного службовця по інвалідності ІІ групи відповідно до Закону № 3723-XII.

Стосовно доводів відповідачів, що законодавцем визначено правила, які підлягають застосуванню при призначенні пенсії державним службовцям після 01 травня 2016 року, тобто, на думку відповідача, підлягають застосуванню у сукупності норми, визначені п. 10, 12 розд. ХІ Прикінцеві та перехідні положень Закону № 889-VIII, і норми, передбачені ч. 1 ст. 37 Закону № 3723-XII, які визначають умови для призначення пенсії державного службовця, а саме: вік (у цьому випадку 60 років), стаж державного службовця і страховий стаж, суд враховує правові висновки Великої Палата Верховного Суду, висловлені у постанові від 13.02.2019 у зразковій справі № 822/524/18.

Так, Велика Палата Верховного Суду вважає вищевказані доводи необґрунтованими, оскільки Закон не пов`язує нарахування пенсії по інвалідності з такою умовою, як досягнення певного віку. При цьому орган пенсійного фонду, як суб`єкт владних повноважень, трактує норми Закону на свій розсуд, і віддає перевагу найменш сприятливому для позивачки тлумаченню законодавства України.

ЄСПЛ у п. 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі Щокін проти України зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу якості закону, передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Водночас положеннями ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

З огляду на проаналізовані норми законодавства й ураховуючи наявність у національному законодавстві правових прогалин щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення державних службовців, а також з метою реалізації положень ст. 46 Конституції України щодо недопущення обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що існують підстави для скасування рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 04 квітня 2018 року.

Висновки Великої Палати Верховного Суду в цій зразковій справі належить застосовувати в адміністративних справах щодо звернення осіб до суду з позовами до територіальних органів Пенсійного фонду України з вимогами призначити пенсію по інвалідності державного службовця відповідно до ст. 37 Закону № 3723.

З урахуванням зазначеного, суд доходить висновку про протиправність рішення відповідача-1 у переведенні позивачки з пенсії по інвалідності, призначеної згідно Закону № 1058 на пенсію по інвалідності державного службовця.

Під час обрання способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Суд також враховує спосіб захисту порушеного права обраний Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.02.2019 у справі № 822/524/18 та вважає за доцільне зобов`язати відповідача-1 (як орган, який здійснював розгляд заяви та прийняв протиправне рішення) призначити і здійснити нарахування й виплату позивачці з 30.01.2024 (дата звернення позивачки про перехід на пенсію державного службовця) пенсію державного службовця відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII у розмірі 60 відсотків від заробітку, зазначеного в довідках Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 29.01.2024 № 2300-0602-8/6908, № 2300-0602-8/6921.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. При цьому в силу положень частини 2 статті 77 вказаного кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд при вирішенні спору враховує приписи статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є частково обґрунтованими, а вимоги такими, що належить задовольнити частково.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд враховує таке.

Згідно статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 139 вказаного Кодексу при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи на те, що позивачка звільнена від сплати судового збору відповідно до Закону України Про судовий збір та не надала доказів понесення інших судових витрат, то підстави для їх розподілу відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 14, 73-77, 139, 242 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області № 34 від 06.02.2024 про відмову ОСОБА_1 в перерахунку пенсії в частині переведення на пенсію відповідно до Закону України Про державну службу.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області призначити та здійснити нарахування й виплату ОСОБА_1 з 30.01.2024 пенсію державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ Про державну службу у розмірі 60 відсотків від заробітної плати, зазначеної в довідках Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 29.01.2024 № 2300-0602-8/6908, № 2300-0602-8/6921.

У задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснювати.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду у строк, встановлений статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Учасники справи:

1) позивачка ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 );

2) відповідач-1 Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (36000, м. Полтава, вул. Гоголя, 34, );

3) відповідач-2 Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (18002, м. Черкаси, вул. Смілянська, 23, ).

Рішення складене у повному обсязі та підписане 13.03.2024.

Суддя Василь ГАВРИЛЮК