Справа № 400/6502/23
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2024-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2024 р.м. ОдесаСправа № 400/6502/23

Перша інстанція: суддя Брагар В. С.,

повний текст судового рішення

складено 12.10.2023, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Димерлія О.О.,

суддів: Крусяна А.В., Танасогло Т.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12.10.2023 у справі №400/6502/23 за позовом Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення коштів у розмірі 41869 грн. 86 коп.

У С Т А Н О В И В:

02.06.2023 Миколаївське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю звернулось до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою, у якій просило суд стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 суму адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2022 році в загальному розмірі 41869грн. 86коп., з яких 40477грн. 52коп. - адміністративно-господарські санкції, 1392 грн. 34 коп. - пеня за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що у 2022 році фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 не виконано норматив з працевлаштування осіб з інвалідністю.

Відповідачка з позовними вимогами не погоджувалась з підстав викладених у письмовому відзиві на позовну заяву зазначаючи, що в 2022 році у неї працювало 7 осіб, а тому в ФОП ОСОБА_1 не виникло обов`язку з працевлаштування однієї особи з інвалідністю. Також, відповідачка акцентувала увагу на введенні в Україні воєнного стану. Крім того, ФОП ОСОБА_1 зауважувала, що повідомляла органи працевлаштування щодо вакантності однієї посади для особи з інвалідністю.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 12.10.2023 у справі № 400/6502/23 позов Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю задоволено.

Приймаючи таке рішення суд першої інстанції вказав, що відповідачкою допущено правопорушення у сфері господарювання (невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування особи з інвалідністю у кількості 1 робочого місця), за яке мають бути застосовані адміністративно-господарські санкцій у розмірі 40477грн. 52коп. та пеня за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 1392грн. 34коп. При цьому, окружний адміністративний суд зауважив, що доказів подання звітності за формою №3-ПН з відомостями про наявність у ФОП ОСОБА_1 вакансій для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2022 році відповідачкою до суду не подано.

Не погодившись із рішенням окружного адміністративного суду ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, відповідачкою викладено прохання скасувати оскаржуваний судовий акт із прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідачка зазначає, що в 2022 році у неї працювало 7 осіб, а тому в ФОП ОСОБА_1 не виникло обов`язку з працевлаштування однієї особи з інвалідністю. Також, 24.01.2022 до Миколаївського міського центру зайнятості подано звітність за формою 3-ПН.

Скориставшись наданим, приписами чинного процесуального законодавства, правом Миколаївським обласним відділенням Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до апеляційного суду подано відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач повністю погоджується із висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішенні від 12.10.2023. Натомість, доводи апеляційної скарги уважає необґрунтованими.

В силу приписів пунктів 1, 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку із положеннями чинного законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідачки підлягає задоволенню, з урахуванням наступного.

Зокрема, згідно із фактичними обставинами справи, Миколаївським обласним відділенням Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю установлено, що ФОП ОСОБА_1 не виконано нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2022 рік.

Як стверджує позивач, середньооблікова чисельність штатних працівників, які працювали у ФОП ОСОБА_1 у 2022 році склала 8 осіб, а тому відповідачка повинна була створити одне робоче місце для працевлаштування особи з інвалідністю.

Натомість, у 2022 році ФОП ОСОБА_1 не створено одного робочого місця для працевлаштування особи з інвалідністю.

З урахуванням чого, Миколаївським обласним відділенням Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю сформовано розрахунок сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Відповідно до вказаного розрахунку, середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу за рік 8 осіб, норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю 1, фонд оплати праці штатних працівників 647640грн. 32коп., середня річна заробітна плата штатного працівника 80955грн. 04коп., сума коштів адміністративно-господарських санкцій за невиконання ФОП ОСОБА_1 нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю склала 40477грн. 52коп.

Апеляційним судом з`ясовано, що такий розрахунок Миколаївським обласним відділенням Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю було надіслано на ім`я ОСОБА_2 (лист від 26.04.2023 №06.2-10/02/441).

Колегією суддів також установлено, що за несвоєчасну сплату суми адміністративно-господарських санкцій ФОП ОСОБА_1 нараховано пеню в розмірі 1392грн. 34коп.

У зв`язку з тим, що суму адміністративно-господарських санкцій та пеню ФОП ОСОБА_1 добровільно сплачено не було Миколаївське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю звернулось до суду з даним позовом.

Здійснюючи перегляд справи в апеляційному порядку колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні визначено Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», який гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами.

Частинами першою та третьою статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено, що забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За змістом статті 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Згідно із частинами 1, 2 статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Згідно із частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Вищенаведеною нормою визначено підстави для звільнення від відповідальності, як за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання (за що встановлено відповідальність у вигляді відшкодування збитків, штрафні санкції, або оперативно-господарські санкції), так і за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що встановлено відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій).

Так, суб`єкт господарювання звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.

Згідно із пунктом 4 частини 3 статті 50 Закону України "Про зайнятість населення" роботодавці зобов`язані: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про: попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання не пізніше ніж за два місяці до вивільнення (не пізніше ніж за 30 календарних днів до вивільнення у разі звільнення державних службовців відповідно до пунктів 1 та 1-1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу").

На виконання приписів пункту 4 частини 3 статті 50 Закону України "Про зайнятість населення" Міністерством соціальної політики України винесено наказ № 316 від 31.05.2013, яким затверджено Порядок подання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)".

В контексті положень Закону України "Про зайнятість населення" та Порядку подання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" на роботодавців покладено обов`язок подавати до відповідного центру зайнятості звітність форми № 3-ПН лише за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через 3 робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Із системного аналізу вищезазначених законодавчих приписів убачається, що законодавцем чітко визначено обов`язок підприємств, установ, організацій, фізичних осіб, які використовують найману працю:

- виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця;

- створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації;

- забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством;

- надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів;

- звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість і працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

- в разі не виконання такого нормативу - щороку сплачувати відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції.

Поряд з цим, колегія суддів відмічає, що законодавчими нормами, якими врегульовано спірні правовідносини, не встановлено обов`язку підприємств подавати форму 3-ПН щомісячно чи з будь-якою іншою періодичністю.

Згідно із положеннями законодавства, форма 3-ПН подається одноразово не пізніше 3-х робочих днів з дати відкриття вакансії.

Водночас, обов`язок підприємства щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком підбирати і працевлаштовувати таких осіб на створені робочі місця.

Такий обов`язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в частині першій статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Отже, на підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, покладається обов`язок самостійного працевлаштування інвалідів шляхом створення відповідних робочих місць та інформування про таку кількість створених робочих місць органів працевлаштування. В свою чергу, закон не покладає на вказаних суб`єктів господарювання обов`язку із здійснення самостійного пошуку працівників осіб з інвалідністю.

Підприємство не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, якщо воно вжило необхідних заходів по створенню для них робочих місць, зокрема, створило робочі місця для таких осіб та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало особу з інвалідністю з причин незалежних від нього: відсутність осіб з інвалідністю, їх відмова від працевлаштування на підприємство, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню осіб з інвалідністю.

Зазначені висновки узгоджуються із сталою правовою позицією Верховного Суду, яку судом касаційної інстанції, у тому числі, висловленою у постановах від 02.05.2018 у справі № 804/8007/16, від 26.06.2018 у справі № 806/1368/17, від 13.05.2021 у справі № 260/554/19, від 08.03.2023 у справі № 320/2609/19.

Як установлено судом апеляційної інстанції, на початок 2022 року середньооблікова чисельність штатних працівників у ФОП ОСОБА_1 склала 8 осіб.

У зв`язку з чим, ФОП ОСОБА_1 було створено 1 робоче місце для працевлаштування особи з інвалідністю.

24.01.2022 ФОП ОСОБА_1 до Миколаївського міського центру зайнятості подано Звітність «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» форма №3-ПН, у якій відображено про наявність посади «Інженер-конструктор (електрик)», для особи з інвалідністю, яка не досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с.34-37).

З урахуванням установлених судом апеляційної інстанції фактичних обставин, колегія суддів дійшла висновку про виконання ФОП ОСОБА_1 вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» щодо вжиття заходів для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Натомість, у межах досліджуваних правовідносин Миколаївським обласним відділенням Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що: відповідачкою не створено робочого місця для працевлаштування особи з інвалідністю; ФОП ОСОБА_1 відмовлено особі з інвалідністю у прийнятті на роботу; несвоєчасно надано до державної служби зайнятості інформацію щодо наявності вакансій, яка необхідна для організації працевлаштування особи з інвалідністю, або несвоєчасного звітування до Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що в спірних правовідносинах в діях ФОП ОСОБА_1 немає складу правопорушення, за вчинення якого Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» передбачено застосування адміністративно-господарських санкцій.

У зв`язку з чим, позовна заява Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю задоволенню не підлягає.

При цьому, апеляційний адміністративний суд визнає неправильним висновок суду першої інстанції стосовно неподання ФОП ОСОБА_1 до центру зайнятості звіту форми 3-ПН, адже відповідна звітність із відміткою про отримання Миколаївським міським центром зайнятості наявна у матеріалах справи (а.с.34-37).

Колегія суддів відхиляє також доводи позивача стосовно переведення інженера-конструктора ОСОБА_3 від ФОП ОСОБА_1 до ТОВ «Борд Бід», адже такі обставини виходять за межі предмета даного позову та не впливають на спірні правовідносини.

На думку апеляційного адміністративного суду, наявний у матеріалах справи наказ від 23.02.2022 №1-к щодо переведення ОСОБА_4 від ФОП ОСОБА_1 до ТОВ «Борд Бід» є належним та допустим доказом на підтвердження того, що трудові правовідносини між ним та ФОП ОСОБА_1 з 28.02.2022 припинено.

В контексті означеного слід також відмітити, що жодних доказів, які б спростовували таку обставину Миколаївським обласним відділенням Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до матеріалів справи не додано.

У такому випадку, відповідальність за не збільшення ТОВ «Борд Бід» чисельності штатної кількості працівників, з огляду на переведення ОСОБА_4 від ФОП ОСОБА_1 , нестає саме у ТОВ «Борд Бід».

Не змінює вищенаведених колегією суддів висновків також те, що уповноваженою особою ТОВ «Борд Бід» є ОСОБА_1 , адже законодавчими приписами не заборонено здійснювати реєстрацію різних юридичних осіб на одну фізичну особу.

У досліджуваній ситуації ТОВ «Борд Бід» та ФОП ОСОБА_1 є різними суб`єктами господарювання, кожен з яких, у разі порушення законодавчих приписів, несе відповідальність самостійно.

Установлені в межах апеляційного розгляду даної справи вищенаведені фактичні обставини справи у повному обсязі спростовують наведені в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції висновки та доводи позивача.

З`ясовані колегією суддів обставини залишились поза увагою суду першої інстанції та вплинули на правильність вирішення справи.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено апеляційним судом у даній справі.

Межі перегляду судом апеляційної інстанції справи визначено статтею 308 КАС України, відповідно до частини 2 якої суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Статтею 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відтак, у зв`язку із тим, що викладені в рішенні Миколаївського окружного адміністративного суду від 12.10.2023 у справі №400/6502/23 висновки не відповідають обставинам справи, суд апеляційної інстанції уважає за необхідне його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний адміністративний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12.10.2023 у справі №400/6502/23 скасувати.

Прийняти у справі нове судове рішення.

У задоволенні адміністративного позову Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення коштів у розмірі 41869 грн. 86 коп. задовольнити повністю.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю (54005, м.Миколаїв, вул.Потьомкінська,17, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1610 (одна тисяча шістсот десять)грн. 40коп.

Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач О.О. Димерлій
Судді А.В. Крусян Т.М. Танасогло