Справа № 140/34637/23
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2024-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року ЛуцькСправа № 140/34637/23

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 , відповідач) про:

визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати грошового забезпечення за період з 23.07.2022 по 20.09.2023 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи у відповідному році;

зобов`язання нарахувати та виплатити грошове забезпечення за період з 23.07.2022 по 31.12.2022 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2022 за статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів;

зобов`язання нарахувати та виплатити грошове забезпечення за період з 01.01.2023 по 20.09.2023 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2023 за статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів;

визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 23.07.2022 по 31.12.2022;

зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 23.07.2022 по 31.12.2022;

визнання протиправною бездіяльності щодо невидачі довідки про вартість речового майна, що належало до видачі станом на 20.09.2023;

зобов`язання видати довідку про вартість речового майна, що належало до видачі станом на 20.09.2023;

визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати компенсації за неотримане речове майно, що належало до видачі станом на 20.09.2023;

зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію за неотримане речове майно за період з 23.07.2022 по 20.09.2023;

визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації вартості неотриманого харчування за період з 23.07.2022 по 20.09.2023;

зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію вартості неотриманого харчування за період з 23.07.2022 по 20.09.2023;

визнання протиправною бездіяльності щодо не включення щомісячної додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», до складу суми місячного грошового забезпечення, з якого ОСОБА_1 нараховувалась та виплачувалась грошова допомога на оздоровлення за 2022-2023 роки;

зобов`язання провести перерахунок та доплатити грошову допомогу на оздоровлення за 2022-2023 рік з включенням до складу місячного грошового забезпечення для її нарахування додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану»;

визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 роки, виплата якої передбачена пунктами 1, 7, 9 розділу XXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260;

зобов`язання нарахувати та виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 роки, виплата якої передбачена пунктами 1, 7, 9 розділу XXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, виходячи із розміру грошового забезпечення позивача на дату звільнення з військової частини НОМЕР_1 - 20.09.2023;

визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати одноразової грошової допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 №460 «Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією»;

зобов`язання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 №460 «Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією»;

визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати в повному обсязі додаткової винагороди в розмірі 100000 грн щомісячно, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 за період з 14.01.2023 по 22.08.2023;

зобов`язання нарахувати та виплатити додаткову винагороду за період з 14.01.2023 по 22.08.2023 в розмірі 100000 грн на місяць, пропорційно часу участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022;

визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 20.09.2023 по 29.09.2023;

зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 20.09.2023 по 29.09.2023, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення за останні два місяці служби, які передували дню звільнення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що починаючи з 23.07.2022 року позивач проходив військову службу по мобілізації у в/ч НОМЕР_1 , що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 .

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 20.09.2023 року №271 солдата ОСОБА_1 , стрільця відділення охорони 1154 взводу охорони 3025 зенітного ракетного дивізіону в/ч НОМЕР_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 20.09.2023 №42-РС з військової служби у запас за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за сімейними обставинами), з 20.09.2023 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і направлено на зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач вказує, що станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу відповідач не провів розрахунків щодо виплати індексації, компенсації за неотримане речове майно, компенсації за продовольче забезпечення. Грошова допомога на оздоровлення за 2022-2023 роки виплачена не в повному обсязі, без урахування додаткових видів грошового забезпечення, а матеріальна допомога для розв`язання соціально-побутових питань за 2022-2023 роки взагалі не виплачувалась.

Позивач неодноразово усно та письмово звертався із рапортом до відповідача щодо проведення нарахування та виплати вказаних виплат, однак відповідачем відповіді не надано.

Окрім того, постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 передбачено право позивача, як особи, яка приймала участь у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення) за період з 14.01.2023 по 22.08.2023 на отримання додаткової винагороди в розмірі 100000 грн на місяць пропорційно участі у бойових діях, однак відповідачем було нараховано лише 30000 грн на місяць.

Відповідач також не провів нарахування та виплати грошового забезпечення позивачу з 23.07.2022 - 20.09.2023 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи за відповідним законом України про Державний бюджет України станом на 01.01.2022, на 01.01.2023. Грошове забезпечення позивача розраховано на підставі показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018, а не на 01 січня кожного нового поточного календарного року.

Крім того, оскільки позивач звільнений 20.09.2023, а остаточний розрахунок проведено лише 29.09.2023, кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 9 календарних днів, отже, в даному випадку наявна протиправна бездіяльність відповідача щодо не здійснення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 20.09.2023 по 29.09.2023, з огляду на що відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

З наведених підстав просить позов задовольнити.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 27.11.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.44-45).

У відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав та просив відмовити в їх задоволенні з огляду на наступне (а.с.49-55).

Щодо вимоги про не нарахування та невиплати суми індексації грошового забезпечення за період з 23.07.2022 по 31.12.2022 зазначає, що індексація грошового забезпечення не може вважатися тією складовою грошового забезпечення, в розумінні статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», так як вона не є постійною та сталою величиною, яка не змінюється, має несистематичний характер, оскільки індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка, що виключає можливість включення її до складу грошового забезпечення, яким забезпечується військовослужбовець, звільнений з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини.

При цьому, позивачу нараховувалась та виплачувалась сума індексації щомісяця, що підтверджуються довідкою від 04.12.2023 №115.

Щодо не виплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно зазначає, що згідно із Інструкцією про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої Наказом Міністерства оборони України 29.04.2016 №232, у разі звільнення військовослужбовців з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, за призовом осіб офіцерського складу предмети речового майна особистого користування, які не були отримані за період проходження служби, не видаються.

Оскільки позивач з 23.07.2022 по 20.09.2023 проходив військову службу за призовом під час мобілізації, з цих підстав компенсація вартості за неотримане речове майно законодавством України не передбачена.

В спростування доводів щодо не виплати компенсації за неотримане продовольче забезпечення, повідомляє, що позивач згідно з наказами командира військової частини НОМЕР_1 : від 23.07.2022 №189 зарахований на продовольче забезпечення з обіду 23.07.2022 при в/ч НОМЕР_1 ; від 05.11.2022 №294 знятий з продовольчого забезпечення з обіду 05.11.2022 та вибув у відрядження до в/ч НОМЕР_3 ; від 15.12.2022 №338 прибув з військової частини НОМЕР_3 та зарахований на продовольче забезпечення військової частини НОМЕР_1 з обіду 15.12.2022; від 21.12.2022 №344 знятий з продовольчого забезпечення військовій частині НОМЕР_1 з обіду 21.12.2022 та вибув у відрядження до Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба; від 29.08.2023 №249 прибув з Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба та зарахований на продовольче забезпечення в/ч НОМЕР_1 з обіду 29.08.2023; від 30.08.2022 №250 знятий з продовольчого забезпечення військової частини НОМЕР_1 з обіду 30.08.2022 та вибув у щорічну відпустку за 2023 рік; від 16.09.2023 №249 прибув з щорічної та зарахований на продовольче забезпечення в/ч НОМЕР_1 з обіду 16.09.2023; від 20.09.2023 №271 знятий з продовольчого забезпечення в/ч НОМЕР_1 з обіду 20.09.2023 та виключений зі списків військової частини НОМЕР_1 .

На підставі вищевказаних керівних документів та наказів командира військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 мав право на отримання 3-х разового харчування при в/ч НОМЕР_1 , що виключає можливість отримання грошової компенсації за неотримане продовольче забезпечення.

Також згідно із довідкою від 04.12.2023 №114 позивачу було нараховано та виплачено грошову допомогу на оздоровлення в розмірі 20557,80 грн.

Щодо не виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань повідомляє, що матеріальна допомога для розв`язання соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення виплачується військовим за наявності певних обставин, визначених в наказі Міністерства оборони України від 06.03.2022 №83 «Про внесення змін до наказу Міністерства оборони України від 31.01.2022 №30».

При цьому, наказ про виплату матеріальної допомоги для розв`язання соціально-побутових питань військовослужбовцям видається лише після подання ними відповідного рапорту з посиланням на одну з вище перелічених обставин, однак позивач не звертався з відповідним рапортом на виплату йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань до керівництва в/ч НОМЕР_1 .

Також, на переконання відповідача, не підлягає задоволенню позовна вимога щодо виплати одноразової грошової допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 №460 «Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовців, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією», оскільки згідно довідки від 04.12.2023 №114 позивачу було нараховано та виплачено грошову допомогу у разі звільнення в розмірі 11944,38 грн.

Щодо виплати додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 повідомляє, що у в/ч НОМЕР_1 підтверджуючі документи відносно ОСОБА_2 щодо його участі у 2023 році у забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії під час перебування безпосередньо в районах ведення бойових дій (проведення заходів), які б надавали йому право на отримання додаткової винагороди у розмірі 100000 грн, відсутні.

Не погоджується із вимогою щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, оскільки вважає, що на день виключення зі списків в/ч НОМЕР_1 позивачеві було здійснені всі виплати, які йому належали.

Водночас, ОСОБА_1 не звертався до в/ч НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплати йому компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з 20.09.2023 по 29.09.2023 включно відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частин доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а відповідач в свою чергу не відмовляв позивачу у виплаті відповідної компенсації, відтак право ОСОБА_2 ще не було порушено суб`єктом владних повноважень і звернення його до суду з цим позовом є передчасним.

Натомість позивач навпаки 20.09.2023 звернувся до начальника фінансово- економічної служби в/ч НОМЕР_1 з рапортом, в якому не заперечував проти його звільнення 20.09.2023 без повного розрахунку.

З наведених підстав просить в задоволенні позову відмовити.

29.12.2023 позивачем на електронну адресу суду надіслано письмові пояснення (а.с.63-66), в яких підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві.

Інших заяв по суті справи не надходило.

Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до таких висновків.

Суд встановив, що ОСОБА_1 09.06.2022 на підставі Указу Президента України від 17.05.2022 №342 був призваний у Збройні Сили України та з 23.07.2022 проходив військову службу по мобілізації у в/ч НОМЕР_1 , що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 (а.с.31-33).

Згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.09.2023 №42-РС солдата ОСОБА_1 , стрільця відділення охорони 1154 взводу охорони 3025 зенітного ракетного дивізіону звільнено з військової служби у запас за підпунктом «г» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через сімейні обставини - у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю 2 групи) (а.с.34).

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.09.2023 №271 позивач виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 20.09.2023 і направлений на зарахування на військовий облік до третього відділу Ковельського РТЦК та СП Волинської області (а.с.17-18).

29.09.2023 перерахував на картковий рахунок позивача кошти в сумі 39231,08 грн, що підтверджується випискою АТ «Приватбанк» по картковому рахунку позивача (а.с.26).

Вважаючи, що в ході проходження військової служби та при звільненні відповідач не здійснив виплату усіх належних сум грошового забезпечення, компенсацій та додаткової винагороди, а також не провів повний розрахунок при звільненні, що є підставою для стягнення середнього заробітку, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснюється Законом України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII).

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону №2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Закон України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, систему їх соціального та правового захисту.

Відповідно до статті 1 Закону №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 1-2 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються всіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Приписами статті 2 Закону №2011-XII визначено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно приписів до частини третьої статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Щодо нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення у період з 23.07.2022 по 20.09.2023 з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022 та на 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови №704, суд виходить з наступного.

З 01.03.2018 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова №704), якою підвищено грошове забезпечення відповідних категорій осіб рядового і начальницького складу та закладено механізм щорічного збільшення його розміру у подальшому.

Так, відповідно до пункту 4 цієї Постанови у редакції, що була чинною до 24.02.2018, розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

З 24.02.2018 набула чинності постанова Кабінету Міністрів України №103 (далі - Постанова №103), пунктом 6 якої пункт 4 Постанови №704 викладено в новій редакції, яка передбачає, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.

Отже, з 24.02.2018 змінено розрахункову величину, з якої обчислюються розміри посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями, а саме замість розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року) передбачено використання розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня 2018 року.

Водночас Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 визнав протиправним та нечинним пункт 6 Постанови №103.

Наведене свідчить, що, починаючи з 29.01.2020, розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями визначаються, як правило, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року. Лише у тому разі, якщо розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб є меншим ніж 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, для проведення відповідних розрахунків використовується величина, яка дорівнює 50 відсоткам розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно з пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII (далі -Закон №1774-VIII) мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом (01.01.2017) не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року.

З аналізу наведених правових норм висновується, що з 29.01.2020 розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями слід визначати шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови №704.

Таким чином, ураховуючи зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, зокрема згідно із Законами України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік», виникли підстави для перерахунку грошового забезпечення, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.

Така правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, висловлених, зокрема, у постановах від 19.10.2022 та від 15.06.2023 у справах №400/6214/21 та №380/13603/21 відповідно.

Верховний Суд у постанові від 15.11.2023 у справі №120/965/22-а звернув увагу на те, що встановлене положеннями пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів розрахованих, згідно з Постановою №704, жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величиною є, прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом саме на 1 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням.

Так, статтями 7 Законів України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 №1928-IX, «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 №2710-IX установлено з 1 січня прожитковий мінімум для працездатних осіб 2481 грн та 2684 грн відповідно.

Разом з тим суд зауважує, що постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 №481 «Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. № 103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. №704» внесено зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та викладено абзац перший в такій редакції:

«4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.».

Постанова Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 №481 набрала чинності 20.05.2023.

Таким чином, з 20.05.2023 застосовується редакція пункту 4 Постанови №704, згідно з якою розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.»

Виходячи з викладеного, слідує, що з 29.01.2020 по 19.05.2023 відновлена дія такої величини обчислення розміру окладу за посадою та окладу за військовим званням, як прожитковий мінімумом для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року.

Враховуючи вищенаведене, у період з 23.07.2022 по 19.05.2023 грошове забезпечення позивача та його складові мали обчислюватися із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022 та Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 відповідно, а тому позовні вимоги в цій частині є підставними та підлягають задоволенню. При цьому вимоги позивача про нарахування та виплату грошового забезпечення за період з 20.05.2023 по 20.09.2023 із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 є необґрунтованими та у їх задоволенні слід відмовити з огляду на врахуванням судом норм пункту 4 Постанови №704 в редакції, чинній з 20.05.2023.

Щодо нарахування та виплатити індексації грошового забезпечення за період з 23.07.2022 по 31.12.2022, суд зазначає наступне.

Згідно із статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 №2017-III (далі - Закон №2017-III) законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Статтею 19 Закону №2017-III передбачено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Водночас Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.2001 №1282-ХІІ (далі - Закон №1282-ХІІ) визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Як визначено у статті 1 Закону №1282-XII, індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

За приписами статті 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Статтею 4 Закону №1282-XII встановлено підстави для проведення індексації, зокрема, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Законом України від 24.12.2015 №911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» у частині першій статті 4 Закону №1282-XII цифри «101» замінено цифрами «103».

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Приписами частини другої статті 5 Закону №1282-XII передбачено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Відповідно до статті 6 Закону №1282-XII у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з статтею 9 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів.

Таким чином, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюються на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначаються Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (далі Порядок №1078).

Як встановлено пунктом 1-1 Порядку №1078, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Відповідно до пункту 4 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

Виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету (пункт 6 Порядку №1078).

Отже, на підприємства, установи, організації, незалежно від форм власності, покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.

Абзацами першим-п`ятим пункту 5 Порядку №1078 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 №1013 (застосовується з 01.12.2015, далі - Постанова №1013) установлено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу.

Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.

Аналіз наведених норм дає підстави суду дійти висновку, що за загальним правилом для індексації заробітної плати необхідно знати два взаємопов`язаних елемента: базовий місяць та коефіцієнт індексації. При цьому базовий місяць - це місяць підвищення тарифних ставок (окладів) незалежно від розміру підвищення, а коефіцієнт індексації обчислюють на основі щомісячних індексів інфляції, які публікуються Держстатом. Розрахунок ведеться наростаючим підсумком до перевищення порогу індексації. Визначення базового місяця залежить тільки від зміни розміру тарифної ставки (посадового окладу) та нарахування індексації здійснюється до наступного підвищення розміру посадового окладу військовослужбовця.

Слід зазначити, що правове регулювання виплати індексації визначає умови (коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації), з настанням яких виникає право на щомісячне отримання суми індексації у структурі заробітної плати (грошового забезпечення) до настання обставин (підвищення тарифних ставок, окладів), за яких виплата розрахованої суми індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють повторне виникнення права на отримання індексації.

До набрання чинності Постановою №1013 абзац перший пункту 5 Порядку №1078 був викладений та застосовувався у такій редакції: «У разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. У базовому місяці значення індексу споживчих цін приймається за 1 або 100 відсотків. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації».

У зв`язку з прийняттям Кабінетом Міністрів України Постанови №1013 істотно змінився порядок індексації зарплати та інших доходів населення, внесеними змінами передбачено ряд новел в порядку проведення індексації грошових доходів населення. Зокрема, якщо раніше базовим місяцем вважався місяць, у якому відбулося підвищення мінімальної зарплати, пенсій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій чи зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів (за рахунок постійних складових зарплати), то після прийняття Постанови №1013 місяцем підвищення став місяць, у якому відбулося підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного грошового утримання, стипендій, виплат із соціального страхування. Крім того, якщо раніше базовий місяць (місяць підвищення) визначався в разі, коли зросла зарплата внаслідок підвищення тарифної ставки (окладу) або за рахунок будь-якої постійної складової зарплати, то після внесення змін - тільки в разі, якщо підвищена тарифна ставка (оклад). Починаючи з 01.12.2015 обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (посадового окладу) за посадою, яку займає працівник.

З аналізу вищевикладених норм вбачається, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Із довідки про нарахування та виплату сум індексації грошового забезпечення вбачається, що у період з 23.07.2022 по 31.12.2022 ОСОБА_1 була виплачена індексація грошового забезпечення у загальній сумі 7050,51 грн (а.с.61).

Водночас, позовна заява не містить жодних обґрунтувань щодо неправильного нарахування індексації грошового забезпечення за вказаний період, а отже про порушення прав позивача, з огляду на що суд вважає позовні вимоги в цій частині безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

При вирішенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо невидачі довідки про вартість речового майна, що належало до видачі станом на 20.09.2023, не нарахування та невиплати компенсації за неотримане речове майно, що належало до видачі станом на 20.09.2023, та зобов`язання видати довідку про вартість речового майна, що належало до видачі станом на 20.09.2023, а також нарахувати та виплатити компенсацію за неотримане речове майно за період з 23.07.2022 по 20.09.2023, суд виходить із наступного.

Згідно з абзацом другим частини першої статті 9-1 Закону №2011-XII речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок №178).

Так, пунктами 2, 3 Порядку №178 визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Згідно з пунктами 4, 5 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Відповідно до абзаців першого, третього пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента від 10.12.2008 №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Водночас Інструкцією про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженою наказом Міністерства оборони України №232 від 29.04.2016, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 26.05.2016 за №767/28897 (далі - Інструкція №232), визначені завдання, організація та порядок речового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), курсантів, військовозобов`язаних, призваних на навчальні та спеціальні збори, резервістів, мобілізованих, студентів цивільних навчальних закладів, які направляються на навчальні збори (далі - військовослужбовці).

Відповідно до пункту 4 розділу ІІІ Інструкції №232 військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.

З наведених законодавчих приписів випливає, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.

Отже, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що виплата компенсації вартості неотриманого речового майна позивачу не передбачена.

При цьому посилається на приписи абзацу 10 пункту 29 розділу V Інструкції №232, відповідно до яких при звільненні військовослужбовців з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період вони вибувають з майном особистого користування. Речі, які ними не були отримані з будь-яких причин за період служби, під час звільнення не видаються.

Суд не приймає до уваги такі доводи відповідача, враховуючи правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 14.08.2019 у справі №820/3719/17, яка полягає в наступному.

За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543-ХІІ мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 квітня 2014 року №111 «Питання грошового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» установлено, що з 18 березня 2014 року військовослужбовцям, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, грошове забезпечення виплачується в порядку та розмірах, установлених для осіб офіцерського складу, осіб рядового сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом.

Враховуючи наведене, позивач, як особа, призвана на військову службу по мобілізації, є військовослужбовцем та на нього поширюються всі права та пільги для військовослужбовців, зокрема, і право на виплату компенсації замість речового майна.

При цьому пункт 17 розділу ІІІ Інструкції №232, відповідно до якого мобілізовані звільняються в запас у тій формі одягу, що знаходилася в їх особистому користуванні, при цьому предмети речового майна, які не були видані (незалежно від причини), під час звільнення не видаються, передбачає лише обмеження права військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період під час звільнення на отримання речового майна, яке не було отримане під час проходження служби, проте жодним чином не позбавляє їх права на отримання компенсації за неотримане речове майно, право на яку вони мають у відповідності до Закону №2011-ХІІ.

Отже, за вищенаведеними висновками Верховного Суду позивач, як військовослужбовець за призовом по мобілізації, має право на грошову компенсацію за неотримане речове майно при звільненні з військової служби.

В адміністративному позові ОСОБА_1 вказав, що звертався до відповідача із рапортом про видачу довідки про вартість неотриманого речового майна та виплату компенсації його вартості. Разом з тим, відповідач у відзиві на позовну заяву такі твердження позивача не заперечив, вказавши лише на відсутність підстав для виплати компенсації вартості неотриманого речового майна.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що оскільки доводи позивача в частині звернення із рапортом про виплату грошової компенсації вартості неотриманого речового майна та видачі довідки про його вартість не спростовані відповідачем належними та допустимими доказами, тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації вартості неотриманого харчування за період з 23.07.2022 по 20.09.2023 та зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію вартості неотриманого харчування за вказаний період, суд зазначає наступне.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 9-1 Закону №2011-ХІІ продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

За приписами абзацу третього пункту 242 розділу XII Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Постановою Кабінету міністрів України від 29.03.2002 №426 затверджені норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту.

Відповідно до підпункту «р» пункту 1 Примітки до норми №1 загальновійськова Норм харчування військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань, за рахунок держави харчуванням військовослужбовці, особи рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, які залучені до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України в районах проведення воєнних (бойових) дій, проведення антитерористичної операції, а також військовослужбовці, які залучені до здійснення заходів із правового режиму воєнного стану, приведення органів військового управління, військових частин, військових навчальних закладів, установ, організацій у найвищий ступінь бойової готовності.

Водночас виплата грошової компенсації вартості продовольчого забезпечення (харчування) передбачена Положенням про продовольче забезпечення Збройних Сил України на мирний час, затвердженим наказом Міністра оборони України від 09.12.2002 №402, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20.12.2002 за №992/7280 (далі Положення №402).

Відповідно до пункту 1.10 Положення №402 військовослужбовці, які прибули у військову частину, зараховуються на продовольче забезпечення наказом командира військової частини.

Атестат на продовольство є документом, який засвідчує, до якого числа і за якими нормами військовослужбовець або військова команда (підрозділ) забезпечені харчуванням (грошовою компенсацією замість норми харчування, повсякденним набором сухих продуктів).

Атестат дає право військовослужбовцю, військовій команді (підрозділу) на отримання харчування або грошової компенсації замість норми харчування, або повсякденного набору сухих продуктів як на новому місці служби військовослужбовця, так і під час перебування у службовому відрядженні, у відпустці і на стаціонарному лікуванні у закладах охорони здоров`я Збройних Сил України.

Військовослужбовцям та іншим категоріям норми харчування видаються через відповідні їдальні або замість установлених норм харчування (основні й додаткові продукти) виплачується грошова компенсація у розмірі вартості цих норм.

Отже, підставою для виплати грошової компенсації вартості норм харчування є відповідний атестат.

Як слідує з витягу із наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.07.2022 №189, солдата ОСОБА_1 , призваного по мобілізації, з 23.07.2022 зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення (а.с.59).

Згідно із витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 05.11.2022 №294 позивач вважається таким, що вибув у відрядження, його виключено з продовольчого забезпечення з обіду 05.11.2022 та видано польовий набір сухих продуктів на 3 (три) доби у кількості 138 наборів (а.с.56).

Відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 15.12.2022 №338 ОСОБА_1 знову був зарахований на продовольче забезпечення в/ч НОМЕР_1 з обіду 15.12.2022 (а.с.56 зворот).

Згідно із витягом з наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 21.12.2022 №344 позивач був виключений з продовольчого забезпечення в/ч НОМЕР_1 з обіду 21.12.2022 та вибув у відрядження до Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба (а.с.57).

Після прибуття з вказаного відрядження згідно із наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 29.08.2023 №249 знову був зарахований на продовольче забезпечення в/ч НОМЕР_1 з обіду 29.08.2023 (а.с.57 зворот).

Як вбачається із наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 30.08.2022 №250 ОСОБА_1 , був знятий з продовольчого забезпечення в/ч НОМЕР_1 з обіду 30.08.2022 у зв`язку із перебуванням у щорічній відпустці за 2023 рік (а.с.58) та згідно із наказом від 16.09.2023 №249 після прибуття із вказаної відпустки знову зарахований на продовольче забезпечення в/ч НОМЕР_1 з обіду 16.09.2023 (а.с.58 зворот.).

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.09.2023 №271 позивач, звільнений наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 20.09.2023 №42-РС, виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 20.09.2023 (а.с.17-18).

Таким чином, позивач перебував на продовольчому забезпеченні у в/ч НОМЕР_1 з 23.07.2022 по 05.11.2022, з 15.12.2022 по 21.12.2022, з 29.08.2023 по 30.08.2023 та з 16.09.2023 по 20.09.2023.

Разом з тим, доказів того, що у вказані періоди проходження служби позивач був позбавлений або не отримував харчування у необхідному обсязі, останнім не надано.

Матеріали позовної заяви не містять належних обґрунтувань порушень прав позивача в частині забезпечення його харчуванням під час проходження військової служби, доводи, викладені в адміністративному позові, зводяться лише до цитування норм права без посилань на відповідні докази, зокрема, і щодо звернення з відповідним рапортом про виплату грошової компенсації за неотримане харчування.

Оскільки факту невиконання відповідачем норм харчування військовослужбовця судом не встановлено, тому заявлені позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо нарахування та виплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2022-2023 роки з урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 10-1 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Згідно із частиною третьою статті 15 Закону №2011-XII військовослужбовцям виплачуються грошова допомога на оздоровлення та державна допомога сім`ям з дітьми в порядку і розмірах, що визначаються законодавством України.

У свою чергу, порядок виплати грошової допомоги для оздоровлення на час виникнення спірних у цій справі правовідносин регламентовано Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (далі -Порядок №260).

Так, пунктом 1 розділу XXIII Порядку №260 передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 2 розділу ХХІІІ Порядку №260 грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям у разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості, або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулі роки), або без вибуття у відпустку (за їх рапортом протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.

Військовослужбовцям, звільненим з військової служби, які мали право на грошову допомогу для оздоровлення та не отримали її протягом року, виплата цієї допомоги здійснюється на підставі наказу командира військової частини про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, в якому оголошується про її виплату.

За правилами абзацу 1 пункту 6 розділу ХХІІІ Порядку №260 розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Таким чином, отримані військовослужбовцем винагороди не включаються до розрахунку грошової допомоги для оздоровлення.

Оскільки за своєю правовою природою виплати, передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», становлять додаткову винагороду за виконання бойових завдань, за безпосередню участь у бойових діях і не носять постійного характеру, тому такі виплати не підлягають включенню до складу місячного грошового забезпечення, з якого розраховується грошова допомога для оздоровлення.

З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є безпідставними та до задоволення не підлягають.

При вирішенні позовних вимог в частині не нарахування та невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 роки, виходячи із розміру грошового забезпечення позивача на дату звільнення з в/ч НОМЕР_1 - 20.09.2023, суд виходить із наступного.

Відповідно до пункту 1 розділу XXIV Порядку №260 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Нормами пункту 2 розділу XXIV Порядку №260 визначено, що військовослужбовцям, прийнятим (призваним) на військову службу із запасу, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань виплачується в календарному році, у якому вони призначені та вступили до виконання обов`язків за посадами.

Згідно із пунктом розділу XXIV Порядку №260 військовослужбовцям, які були призвані (прийняті) на військову службу та до призову (прийняття) працювали в бюджетних організаціях, виплачується матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за умови ненадання за попереднім місцем роботи матеріальної допомоги, встановленої відповідними нормативно-правовими актами України за рік, в якому вони були призвані (прийняті).

Відповідно до пункту 7 розділу XXIV Порядку №260 розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Під час виплати зазначеної допомоги військовослужбовцям, які перебувають у розпорядженні, та тим, які на день підписання наказу про надання цієї допомоги звільнені від посад, усунені або відсторонені від виконання службових обов`язків, відсторонені від виконання повноважень на посаді, до місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються оклад за військовим званням, посадовий оклад, надбавка за вислугу років і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) з урахуванням зміни вислуги років і норм грошового забезпечення, які отримували військовослужбовці за останніми займаними посадами.

Нормами пункту 9 розділу XXIV Порядку №260 визначено, що виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Разом з тим суд звертає увагу позивача на те, що відповідно до пункту 17 розділу І Порядку №260 на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.

Так, в наказі Міністерства оборони України від 06.03.2022 №83 «Про внесення змін до наказу Міністерства оборони України від 31.01.2022 №30» визначені певні обставини, за яких така допомога виплачується. Це такі обставини:

смерть військовослужбовця та/або його дружини (чоловіка), дітей, батьків;

поранення військовослужбовця при виконанні завдань під час воєнного стану;

у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, отриманої внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини;

порушення стану здоров`я військовослужбовця, перебування його на лікуванні, реабілітації, що підтверджено відповідними медичними документами (виписний епікриз, довідка про захворювання, постанова ВЛК), а саме:

онкологічне захворювання (хірургічне лікування, променева та (або) хімієтерапія);

захворювання на туберкульоз, ВІЛ/СНІД, вірусний гепатит B, C;

безперервне перебування на лікуванні, реабілітації або у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (сумарно більше ніж 30 днів поспіль) внаслідок травм, захворювань нервової, серцево-судинної систем, опорно-рухового апарату та інших захворювань органів і систем з тяжким перебігом або наслідками, що потребують проведення багатоетапного хірургічного лікування, протезування втраченої кінцівки (кінцівок), ендопротезування, трансплантації органів, індивідуального догляду, протирецидивного лікування з довготривалим застосуванням дорогих лікарських засобів, які пов`язані із захистом Батьківщини;

Поряд з цим матеріальна допомога для розв`язання соціально-побутових питань виплачується сім`ям військовослужбовців, які захоплені в полон (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно) чи стали заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або визнані безвісно відсутніми.

Також пунктом 6 Окремого доручення Міністра оборони України від 01 лютого 2023 року №2683 визначено виключні підстави для виплати військовослужбовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного грошового забезпечення, а саме: смерть військовослужбовця та/або його дружини (чоловіка), дітей, батьків; поранення військовослужбовця, отриманого при виконанні завдань під час воєнного стану; у разі наявності у військовослужбовця інвалідності, отриманої внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини; порушення стану здоров`я військовослужбовця, перебування його на лікуванні, реабілітації, що підтверджено відповідними медичними документами (виписний епікриз, довідка про захворювання, постанова військово-лікарської комісії), а саме: онкологічне захворювання (хірургічне лікування, променева та (або) хіміотерапія); захворювання на туберкульоз, ВІЛ/СНІД, вірусний гепатит В, С; безперервне перебування на лікуванні, реабілітації або у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою, які пов`язані із захистом Батьківщини (більше 30 днів поспіль), внаслідок травм, захворювань нервової, серцево-судинної систем, опорно-рухового апарату та інших захворювань органів і систем з тяжким перебігом або наслідками, що потребують проведення багатоетапного хірургічного лікування, протезування втраченої кінцівки (кінцівок), ендопротезування, трансплантації органів, індивідуального догляду, протирецидивного лікування з довготривалим застосуванням дорогих лікарських засобів; сім`ям військовослужбовців, які захоплені в полон (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно) чи заручниками, а також інтернованим в нейтральних державах або визнані безвісно відсутніми. Інші підстави для виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та її розміри будуть доведені окремим рішенням Міністра оборони України.

З огляду на наведені норми виплата військовослужбовцю матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань здійснюється виключно за його рапортом та за наявності виключного переліку підстав.

У поданій позовній заяві позивач стверджує, що звертався до відповідача з рапортом про виплату такої матеріальної допомоги за 2022, 2023 роки, проте відповідачем не було виплачено матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

При цьому у відзиві відповідач заперечує факт звернення ОСОБА_1 з рапортом про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань

При вирішенні позовних вимог у цій частині суд зазначає, що за приписами частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відтак, на позивача при зверненні до суду із відповідним позовом покладено обов`язок доведення заявлених позовних вимог.

Натомість, позивачем не надано до суду доказів звернення до відповідача із відповідним рапортом про виплату йому матеріальної допомоги, а судом в рамках реалізації принципу офіційного з`ясування обставин у справі не встановлено доказів подання позивачем до відповідача такого рапорту.

Позивачем також не доведено, а матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності визначених законодавством підстав для виплати такої допомоги за 2022, 2023 роки.

З урахуванням вищезазначеного, на думку суду, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Стосовно вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати одноразової грошової допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 №460 «Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією», суд зазначає наступне.

Відповідно до абзацу 7 частини другої статті 15 Закону №2011-XII військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої цим пунктом, здійснюється за період такої служби з дня їхнього призову на військову службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні з військової служби не набули права на отримання такої грошової допомоги. Зазначена допомога виплачується на день звільнення таких військовослужбовців. Умови та порядок виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які звільняються з військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, визначаються Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог абзацу 7 частини 2 статті 15 Закону №2011-XI Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 17.09.2014 №460, якою затвердив Порядок та умови виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби (далі - Порядок №460).

Пунктом 1 Порядку №460 передбачено, що військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (далі - військовослужбовці) та звільняються із служби, виплачується одноразова грошова допомога (далі - допомога) в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення.

Приписи пункту 2 Порядку №460 визначають, що військовослужбовцям виплата допомоги здійснюється за період військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період із дня їх призову на відповідну військову службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні з військової служби не набули права на отримання грошової допомоги, передбаченої пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Правила обчислення такої допомоги регламентовані пунктами 3-4 Порядку №460, а пунктом 5 його передбачено, що виплата військовослужбовцям допомоги у разі звільнення з військової служби здійснюється Міноборони, іншими утвореними відповідно до законів військовими формуваннями та правоохоронними органами за рахунок коштів державного бюджету, передбачених на їх утримання.

Позивач у позовній заяві вказує, що має право на виплату одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку №460.

Поряд з цим, як вбачається із довідки в/ч НОМЕР_1 від 04.12.2023 №114, у вересні 2023 року позивачу було додатково виплачено, у тому числі грошову допомогу у разі звільнення в сумі 11944,38 грн (а.с.60 зворот).

З огляду на встановлені обставини позовні вимоги в цій частині також є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Вирішуючи спір в частині нарахування та виплати додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за період з 14.01.2023 по 22.08.2023 у розмірі 100000 грн на місяць, суд зазначає про таке.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 №168 (далі - Постанова №168), в редакції Постанови від 20.01.2023 №43, чинної з 21.01.2023, установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, які виконують бойові (спеціальні) завдання у складі органу військового управління, штабу угруповання військ (сил) або штабу тактичної групи до пункту управління оперативно-стратегічного угруповання військ включно (у тому числі поза районами ведення бойових (воєнних) дій), який здійснює оперативне (бойове) управління військовими частинами та підрозділами, що ведуть воєнні (бойові) дії на лінії бойового зіткнення на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки), розмір додаткової винагороди може бути збільшений відповідно до умов та розмірів, визначених Міністерством оборони, але не більше ніж до 50000 гривень.

Нарахування та сплата податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів здійснюється у порядку, визначеному законодавством як для грошового забезпечення.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Водночас Порядок №260 доповнено розділом XXXIV «Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану», згідно з наказом Міністерства оборони №44 від 25.01.2023, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30.01.2023 за №177/39233, та який набрав чинності з дня його офіційного опублікування та застосовується з 01.02.2023 (далі - Порядок №260).

Відповідно до пункту 2 розділу XXXIV Порядку №260 на період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» виплачується в таких розмірах:

- 100000 гривень - тим, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), та виконують бойові (спеціальні) завдання (в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах):

- під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на глибину виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, у тому числі зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до батальйону включно;

- у районах ведення воєнних (бойових) дій з виявлення повітряних цілей противника;

- із здійснення польотів у районах ведення воєнних (бойових) дій, ведення повітряного бою;

- у районах ведення воєнних (бойових) дій з вогневого ураження противника у складі підрозділу (засобу) ракетних військ і артилерії;

- на території противника (в тому числі на території між позиціями військ противника та своїх військ, тимчасово окупованих (захоплених) противником територіях);

- з вогневого ураження повітряних (морських) цілей противника;

- з виводу повітряних суден з-під удару противника з виконанням зльоту;

- кораблями, катерами, суднами в морській, річковій акваторії (поза межами внутрішніх акваторій портів, пунктів базування, місць тимчасового базування);

- у районах ведення воєнних (бойових) дій медичному персоналу медичних частин та підрозділів;

- з відбиття збройного нападу (вогневого ураження противника) на об`єкти, що охороняються, звільнення таких об`єктів у разі їх захоплення або насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою;

- 50 000 гривень - тим, які виконують бойові (спеціальні) завдання у складі органу військового управління, штабу угруповання військ (сил) або штабу тактичної групи до пункту управління оперативно-стратегічного угруповання військ включно (у тому числі поза районами ведення бойових (воєнних) дій), який здійснює оперативне (бойове) управління військовими частинами та підрозділами, що ведуть воєнні (бойові) дії на лінії бойового зіткнення на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до батальйону включно (в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах);

Перелік цих органів військового управління (управлінь (штабів) угруповань військ (сил)) затверджується Головнокомандувачем Збройних Сил України або начальником Генерального штабу Збройних Сил України;

- 30000 гривень - військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань):

- у складі діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави, резерву Головнокомандувача Збройних Сил України Сил оборони держави, розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України, які здійснюють управління діючими угрупованнями військ (сил) (далі - завдання у складі угруповань військ (сил), резерву, пунктів управління);

- з протиповітряного прикриття та наземної оборони об`єктів критичної інфраструктури згідно з бойовими розпорядженнями;

- із всебічного забезпечення діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій згідно з бойовими (логістичними) розпорядженнями.

Військовослужбовцям, які в установленому законодавством порядку відряджені до складу військових адміністрацій у районах ведення воєнних (бойових) дій для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, виплата додаткової винагороди здійснюється у розмірі 30000 гривень.

Райони ведення воєнних (бойових) дій, склад діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави, розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України та склад резерву Головнокомандувача Збройних Сил України Сил оборони держави визначаються відповідними рішеннями Головнокомандувача Збройних Сил України (пункт 3 розділу XXXIV Порядку №260).

Відповідно до пункту 4 розділу XXXIV Порядку №260 підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях, виконанні бойового (спеціального) завдання або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії (далі - бойові дії або заходи) у період здійснення зазначених дій або заходів здійснюється на підставі таких документів:

- бойовий наказ (бойове розпорядження);

- журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад);

- рапорт (донесення) командира підрозділу (групи), корабля (судна), катера про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.

Про підтвердження безпосередньої участі відряджених до військових частин (установ, організацій) військовослужбовців (далі - відряджені військовослужбовці) у бойових діях або заходах, командири військової частини (установи, організації), до яких для виконання завдань відряджений військовослужбовець, повідомляють органи військового управління, військові частини (установи, організації) за місцем штатної служби військовослужбовців (пункт 5 розділу XXXIV Порядку №260).

Перелік органів військового управління (штабів угруповання військ (сил)), включених до складу діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави, що мають право підтверджувати безпосередню участь у бойових діях або заходах відряджених до цих органів військовослужбовців, затверджується Головнокомандувачем Збройних Сил України або начальником Генерального штабу Збройних Сил України (пункт 6 розділу XXXIV Порядку №260).

Таким чином, для отримання підвищеної додаткової винагороди в розмірі 100000 гривень, передбаченої Постановою №168, військовослужбовцю необхідно безпосередньо брати участь у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), у період здійснення зазначених заходів, та виконувати бойові (спеціальні) завдання, визначені пунктом 2 Порядку №260, з обов`язковим підтвердженням такої участі бойовим наказом (розпорядженням), журналом бойових дій та рапортом командира підрозділу про участь в таких заходах.

Як встановлено в ході судового розгляду, в період з січня по липень 2023 року позивачу щомісячно виплачувалась додаткова винагорода в розмірі 30000,00 грн пропорційно в розрахунку на місяць, при цьому виплати такої винагороди у серпні 2023 року позивач був позбавлений згідно з наказами в/ч НОМЕР_1 від 05.09.2023 №831 та №823, що підтверджується довідкою в/ч НОМЕР_1 від 21.10.2023 №108 (а.с.70 зворот).

Позивач у позовній заяві вказує, що Постановою №168 передбачено його право, як особи, яка приймала участь у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), на отримання за період з 14.01.2023 по 22.08.2023 додаткової винагороди в розмірі 100000 грн на місяць пропорційно участі у бойових діях.

Водночас, під час розгляду справи до суду не було подано належних доказів (бойові накази (розпорядження), журнали бойових дій та рапорти), які б підтверджували, що в період з 14.01.2023 по 22.08.2023 позивач брав безпосередню участь у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів.

Також позивачем не зазначено, в яких саме населених пунктах та протягом якого саме періоду він брав безпосередню участь у бойових діях або забезпечував здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, тобто в позові вказані обставини взагалі необґрунтовані.

Натомість, як вбачається із витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 21.12.2022 №344 (а.с.57), позивач з 21.12.2022 вибув у відрядження до Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба до окремого розпорядження для здійснення охорони та оборони об`єктів міста Харкова та відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 15.12.2022 №338 вважається таким, що прибув із вказаного відрядження 29.08.2023 (а.с.56 зворот.).

Тобто, в період з 21.12.2022 по 29.08.2023 ОСОБА_1 був відряджений до іншої військової частини, яка в силу вимог пункту 5 розділу XXXIV Порядку №260 була уповноважена повідомляти відповідача про безпосередню участь військовослужбовця у бойових діях та заходах.

Проте, докази того, що Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба надав відповідачу підтверджуючі документи про безпосередню участь позивача в бойових діях, що надає йому право на отримання додаткової винагороди у підвищеному розмірі, а відповідач натомість не виплатив таку винагороду, в матеріалах справи відсутні.

При вирішенні спору суд не бере до уваги посилання представника позивача на відповідь на запит в/ч НОМЕР_1 від 19.12.2023 №92141 (а.с.69), з якого слідує, що у період серпень-вересень 2023 року відносно ОСОБА_1 службові розслідування в/ч НОМЕР_1 не проводились; накази в/ч НОМЕР_1 про позбавлення виплат у період серпень - вересень 2023 року не видавались; протоколи в/ч НОМЕР_1 у період серпень-вересень 2023 року не приймались; в накази від 05.09.2023 №831 та №823 ОСОБА_1 не включався.

Суд зауважує, що предметом розгляду даної справи є наявність правових підстав для виплати позивачу додаткової винагороди в розмірі 100000,00 грн за період з 14.01.2023 по 22.08.2023, а не надання оцінки правомірності позбавлення позивача додаткової винагороди в розмірі 30000,00 грн у серпні 2023 року, з огляду на що відповідь на запит в/ч НОМЕР_1 від 19.12.2023 №92141 є такою, що не стосуються предмету спору.

Оскільки суд не встановив порушень прав позивача в частині виплати додаткової грошової винагороди в розмірі 100000 грн, отже позовні вимоги в цій частині також є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 20.09.2023 по 29.09.2023, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення за останні два місяці служби, які передували дню звільнення, суд зазначає таке.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу не врегульовані нормами спеціального законодавства. Водночас такі питання врегульовані нормами Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Так, приписами частини першої статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті..

Висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30.03.2020 в справі №140/2006/19, від 16.07.2020 в справі №400/2884/18, від 04.09.2020 в справі №120/2005/19-а, від 05.03.2021 в справі №120/3276/19-а, від 31.03.2021 в справі №340/970/20, від 13.10.2021 в справі №580/1790/20, від 21.10.2021 в справі №640/14764/20 та інших.

Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012, за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У цій справі судом встановлено, що позивач був звільнений із служби з 20.09.2023 (а.с.17-18).

Водночас із виписки АТ «Приватбанк» по картковому рахунку позивача слідує, що 29.09.2023 на його рахунок надійшла заробітна плата в сумі 39231,08 грн (а.с.26).

Отже, остаточний розрахунок з позивачем було проведено лише 29.09.2023.

Наведене дає підстави для висновку, що відповідач не дотримався обов`язку виплатити позивачу при звільненні всі належні йому суми.

Таким чином, за встановлених обставин справи до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини першої статті 117 КЗпП України, згідно з якою на відповідача покладається відповідальність у вигляді обов`язку виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

У постанові від 13.05.2020 у справі №810/451/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Вирішуючи питання розміру середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує наступне.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Абзацом 3 пункту 3 розділу ІІІ Порядку №100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Підпунктом «б» пункту 4 розділу ІІІ Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Відповідно до пункту 5 розділу VI Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Як встановлено пунктом 8 розділу VI Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки від 04.12.2023 №114 (а.с.70зворот) нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 з липня по серпень 2023 року, тобто за два останні повні місяці перед звільненням, становить 42658,5 грн: 21329,25 грн за липень 2023 року та 21329,25 грн за серпень 2023 року.

Виходячи з цього, середньоденна заробітна плата становить 688,04 грн (42658,5 грн /62, де 62 кількість календарних днів у липні-серпні 2023 року).

Період затримки розрахунку при звільненні розпочинається з першого дня після звільнення, а закінчується днем, що передує дню остаточного розрахунку, оскільки саме в цей період у роботодавця існує заборгованість перед звільненим працівником.

У розглядуваному випадку період затримки розрахунку при звільненні обчислюється з 21.09.2023 (згідно з витягом із наказу від 20.09.2023 №271 позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 20.09.2023) по 29.09.2023 (день проведення остаточного розрахунку з позивачем), що становить 8 календарних днів.

Отже, середнє грошове забезпечення за відповідний час затримки розрахунку при звільненні становить 5504,32 грн (688,04 грн х 8 календарних дні).

Визначений розмір середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні 5504,32 грн не перевищує розміру несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення (39231,08 грн), а отже є співмірним і підлягає стягненню у повному обсязі.

Суд відхиляє посилання відповідача на рапорт ОСОБА_1 від 20.09.2023, в якому останній не заперечив проти його звільнення 20.09.2023 без повного розрахунку (а.с.61 зворот), та зауважує, що положення статті 117 КЗпП України не містять випадків звільнення роботодавця від відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, а відтак вказаний рапорт не може слугувати підставою для позбавлення позивача права на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнення по день фактичного розрахунку.

З урахуванням встановлених у справі фактичних обставин, наведених вище норм законодавства та правових висновків Верховного Суду, суд дійшов висновку, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні з військової служби, стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 5504,32 грн.

Стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити, що відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів і їх сплата є обов`язком роботодавця та працівника. Тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податків та інших обов`язкових платежів, визначених законодавством.

Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а.

З врахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 23.07.2022 по 19.05.2023 без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого відповідними законами України про Державний бюджет України станом на 01.01.2022 та на 01.01.2023.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 23.07.2022 по 31.12.2022 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2022 згідно із статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», з урахуванням раніше виплачених сум.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 01.01.2023 по 19.05.2023 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2023 згідно із статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», з урахуванням раніше виплачених сум.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невидачі ОСОБА_1 довідки про вартість речового майна, що належало до видачі станом на 20.09.2023, та не нарахування і невиплати грошової компенсації вартості неотриманого речового майна.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 видати ОСОБА_1 довідку про вартість речового майна, що належало до видачі станом на 20.09.2023, та здійснити нарахування і виплату грошової компенсації вартості неотриманого речового майна.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення 20.09.2023 з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні із служби.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 5504,32 грн (п`ять тисяч п`ятсот чотири грн 32 коп.) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В задоволенні решти вимог позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 );

Відповідач: військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ).

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій