Справа № 420/28565/23
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2024-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/28565/23

Головуючий в 1 інстанції: Левчук О.А. Дата і місце ухвалення: 22.12.2023р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Регіонального управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Регіонального управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Регіонального управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Регіонального управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.12.2020р. по 25.06.2021р.;

- стягнути з Регіонального управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 25.12.2020р. по 25.06.2021р. в розмірі 159870,63 грн. без утримання податку на доходи фізичних осіб.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Наказом начальника Регіонального управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України від 18.11.2020р. №276-ОС його звільнено з військової служби, а на підставі наказу від 24.12.2020р. №308-ОС виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Однак, повний розрахунок при звільненні відповідач провів з позивачем тільки 15.09.2023р. А відтак, на підставі ст.117 КЗпП України в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 01.07.2022р. №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», у Регіонального управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) наявний обов`язок щодо виплати на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.12.2020р. по 25.06.2021р. в розмірі 159870,63 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Регіонального управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнуто з Регіонального управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.12.2020р. по 25.06.2021р. у розмірі 97957,78 грн., з урахуванням обов`язкових відрахувань.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Регіональне управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не повне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення від 22.12.2023р. з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не надано належної правової оцінки посиланням відповідача на пропуск позивачем строку звернення з даним позовом до суду. ОСОБА_1 було звільнено зі служби в грудні 2020 року і він був обізнаний з тим, що недоотримав грошове забезпечення в повному розмірі. Натомість, до суду за захистом своїх прав позивач звернувся в жовтні 2023 року, тобто більше аніж через 2 роки і 6 місяців. Заяву про поновлення строку звернення до суду із зазначенням поважних причин його пропуску ОСОБА_1 до суду не надав.

Також, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не в повній мірі реалізував та не врахував наведені Регіональним управлінням морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України висновки Верховного Суду щодо співмірності та балансу між інтересами працівника та роботодавця у сфері стягнення середнього заробітку.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив військову службу та наказом начальника Регіонального управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України від 24.12.2020р. №308-ОС був виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2023 року по справі №420/17366/22, яке набрало законної сили 26.04.2023р., визнано протиправними дії Регіонального управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України, які полягають у застосуванні із 29.01.2020р. розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року при нарахуванні ОСОБА_1 грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану основну відпустку, допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань; зобов`язано Регіональне управління здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 з 29.01.2020р. грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану основну відпустку, допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби та звільненням з неї, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року.

11 травня 2023 року, на виконання рішення суду по справі №420/17366/22, ОСОБА_1 виплачено грошові кошти у розмірі 89470,58 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2022 року по справі №420/17683/22, яке набрало законної сили, визнано протиправною бездіяльність Регіонального управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену п.17 ч.1 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2020 рік терміном 14 календарних днів; зобов`язано Регіональне управління нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку за 2020 рік терміном 14 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

15 вересня 2023 року, на виконання рішення суду по справі №420/17683/22, ОСОБА_1 виплачено грошові кошти у розмірі 8482,82 грн.

Вважаючи, що у відповідача виник обов`язок щодо виплати середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 25.12.2020р. по 25.06.2021р. ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції визнав обґрунтованими доводи позивача про наявність у відповідача обов`язку нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки належних виплат при звільненні за період 25.12.2020р. по 25.06.2021р. При вирішенні спору судом враховано, що із набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-IX від 01.07.2022р., яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, з 19.07.2022р. законодавцем встановлене обмеження щодо розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні шестимісячним терміном. Відтак, за висновками суду, середнє грошове забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні в межах, визначеного ст.117 КЗпП України шестимісячного терміну, становить 161673,18 грн. (183 дні х 883,46 грн.), та перевищує розмір несвоєчасно виплаченої суми грошового забезпечення на виконання рішення суду.

Також, при вирішенні спору судом було враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені в постанові від 26.02.2019р. у справі №761/9584/15-ц, щодо необхідності дотримання судом, який розглядає спір про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, та зменшення за певних умов розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Судом встановлено, що істотність частки компенсації простроченої заборгованості в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 60,59 % (97953,40 грн. / 161673,18 грн. х 100 %). А відтак, за висновками суду, сума, що підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 60,59% складає 97957,78 грн. (183 дні х 883,46 грн.) х 60,59 %).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до приписів абзацу 1 статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно із статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Ні Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. за №2011-XII, ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем (у цьому випадку військовою частиною) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Ця позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.05.2020р. у справі №816/1640/17, від 16.07.2020р. у справі №400/2884/18.

Відтак, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків проведення повного розрахунку при звільненні з військової служби, а також не установлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів дійшла висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Відповідно до ст.116 КЗпП України, в редакції, що діяла на дату виключення позивача із списків особового складу військової частини, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст.117 КЗпП України, в наведеній редакції, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Метою встановлення передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17, зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Законом України №2352-ІХ від 01.07.2022р. в статтю 117 КЗпП України внесено зміни, якими передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, положення статті 117 КЗпП України, в редакції Закону України №2352-ІХ від 01.07.2022р., які діяли на момент виплати позивачу недоотриманих сум грошового забезпечення, передбачають обов`язок роботодавця виплатити працівнику середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, але не більше шести місяців.

Редакція ст.117 КЗпП України зі змінами, внесеними Законом України від 01.07.2022р. №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», діє з 19.07.2022р., тобто була чинною як на дату повного розрахунку з позивачем при звільненні, так і на дату звернення його з даним позовом до суду, а тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Такий висновок колегії суддів узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 28.06.2023р. у справі №560/11489/22.

Водночас, колегія суддів вважає обґрунтованим врахування судом першої інстанції при вирішенні даного спору висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц, щодо зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, з урахуванням істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника.

Вказаний підхід в подальшому застосований Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 30.10.2019р. у справі №806/2473/18, від 12.08.2020р. у справі №400/3151/19 та ряду інших.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, на виконання судових рішень по справах №420/17366/22 та №420/17683/22, які набрали законної сили, ОСОБА_1 виплачено грошові кошти у загальному розмірі 97953,40 грн.

Розмір середнього заробітку позивача за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку становить 161673,18 грн. (183 дні х 883,46 грн.), та перевищує розмір несвоєчасно виплаченої суми грошового забезпечення на виконання рішення суду.

При цьому, істотність частки компенсації простроченої заборгованості в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 60,59 % (97953,40 грн. / 161673,18 грн. х 100 %).

А відтак, сума середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні за шість місяців з урахуванням істотності частки становить 97957,78 грн. (161673,18 грн. середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за шість місяців х 60,59%)

В апеляційній скарзі апелянт не наводить обґрунтування щодо помилковості висновків суду першої інстанцій в частині проведених розрахунків.

Що ж до посилань апелянта на пропуск ОСОБА_1 строку звернення з даним позовом до суду, то колегія суддів вважає їх помилковими з огляду на наступне.

Верховний Суд висловлював правову позицію щодо юридичної природи відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, та щодо застосування статті 233 КЗпП України до спорів про його стягнення, ініційованих колишніми публічними службовцями.

Так, у пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019р. у справі №910/4518/16 зазначено, що за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України від 24.03.1995р. №108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Отже, передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування не є заробітною платою (грошовим забезпеченням).

Відповідно до частин першої, другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною п`ятою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

11.02.2021р. Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у справі №240/532/20 дійшов висновку, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 08 грудня 2022 року по справі №200/5338/19-а, від 29 вересня 2022 року по справі №420/3978/22.

Ураховуючи викладене, у цій категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

При цьому, строк звернення до суду фактично починає свій сплив після отримання особою відповідної виплати.

Як вже зазначалося, відповідачем остаточний розрахунок з позивачем проведено 15.09.2023р. А відтак, позов подано ОСОБА_1 у місячний строк, встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги Регіонального управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 , а тому підстав для задоволення скарги відповідача та скасування рішення від 22.12.2023р. колегія суддів не вбачає.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Враховуючи, що дана справа у відповідності до п.3 ч.6 ст.12 КАС України, належить до категорії справ незначної складності, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Регіонального управління морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 11 березня 2024 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук