Справа № 334/11664/23
Суддя: Бредіхін Ю. Ю.
Дата ухвалення: 2024-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Дата документу 11.03.2024
Провадження № 2-а/334/17/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2024 року м. Запоріжжя

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі судді Бредіхіна Ю.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до відповідача-1 Управління Державної міграційної служби в Запорізькій області та відповідача-2 Дніпровського районного відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

установив:

Позивач просить скасувати постанову від 15.12.2023 серії ПН МЗП № 002705 про накладення адміністративного стягнення, згідно якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400 гривень за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП.

В обґрунтування свого позову вказує на те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою РФ, що підтверджується паспортом НОМЕР_1 , виданим г/к росії, Харьков від 25.08.2017 року, дата закінчення строку дії паспорту 25.08.2022.

15.12.2023 року відносно ОСОБА_1 Дніпровським відділом у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МЗН 002656 щодо порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме проживання за недійсними документами, своєчасно не обміняла посвідку на постійне проживання по досягненню 45-річного віку. З 26.08.2022 проживає на території України за паспортом для виїзду за кордон 5!№ НОМЕР_2 , виданим 25.08.2017, термін дії якого закінчився 25.08.2022.

На підставі вказаного протоколу 15.12.2023 року Дніпровським відділом у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МЗП №002705 у справі про адміністративне правопорушення про порушення п. 7, п. 18 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №321 від 25.04.2018 року, ч. 22 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»

Відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення про накладення адміністративного стягнення серії ПП МЗП №002705 від 15.12.2023 року, громадянка РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , порушила законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме проживає на території України за недійсними документами, своєчасно не обміняла посвідку на постійне проживання по досягненню 45-річного віку. З 26.08.2022 проживає на території України за паспортом для виїзду за кордон НОМЕР_3 , виданим 25.08.2017, термін дії якого закінчився 25.08.2022. Місце скоєння правопорушення: м. Запоріжжя. Відповідно до частини 2 статті 203 КУпАП на ОСОБА_1 накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3 400 гривень

У відповідності до ч. 22 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, зобов`язані мати дійсний паспортний документ. Іноземець або особа без громадянства у разі втрати або обміну паспортного документа, а так само втрати чи викрадення посвідки на постійне проживання або посвідки на тимчасове проживання повинні протягом трьох робочих днів письмово повідомити про це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Паспорт громадянки РФ ОСОБА_1 51№ НОМЕР_2 дійсний до 25.08.2022 року.

У відповідності до п.п. 2 пункту 40 Порядку, для оформлення у зв`язку із втратою або викраденням посвідки, її обміну іноземець або особа без громадянства подають дійсний паспортний документ іноземця (або паспортні документи - у разі, коли іноземець має одночасно громадянство іпідданство) кількох держав (множинне громадянство) або документ, що посвідчує особу без громадянства.

Відтак, для обміну посвідки позивачу потрібен був дійсний паспортний документ РФ.

У зв`язку зі збройною агресією та масованим вторгненням збройних сил РФ в Україну 24 лютого 2022 року офіційно розірвані дипломатичні відносини між Україною та РФ. Це означає, що посольства та консульства РФ в Україні припинили свою діяльність. Отже для оформлення дійсного паспортного документа РФ позивачу необхідно було виїхати до країни агресора під час воєнного стану.

З першого дня початку війни позивач відверто та публічно засуджує дії країни-агресора, виступає проти війни, а тому її візит до РФ може загрожувати її життю, здоров`ю. Більш того, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 26 лютого 2022 року № 188-р «Про тимчасове закриття деяких пунктів пропуску через державний кордон та пунктів контролю», у зв`язку із військовою агресією з боку російської федерації та введенням воєнного стану на території України тимчасово закрито з 00 год. 00 хв. 28 лютого 2022 року пункти пропуску через державний кордон та пункти контролю згідно з переліком, зазначеним у розпорядженні.

Отже об`єктивної можливості виїхати до РФ, отримати діючий паспортний документ та повернутися в Україну до своєї сім`ї у позивача з моменту військового вторгнення не було.

За таких обставин, позивач не мала наміру порушувати вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Порядку, зверталася за консультаціями до органів ДМС з приводу обміну посвідки на постійне проживання у зв`язку із досягненням нею 45- річного віку, однак, їй було роз`яснено про зупинення строків надання адміністративних послуг суб`єктами їх надання та строків видачі дозвільними органами відповідних документів на час воєнного стану в Україні. Отже позивач вчиняла всі необхідні дії для приведення у відповідність документів, на підставі яких проживає в Україні.

Відповідач - Управління Державної міграційної служби в Запорізькій області у відзиві на позовну заяву заперечив проти позову, вказавши на те, що згідно пункту 22 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлює що, іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, зобов`язані мати дійсний паспортний документ. Іноземець або особа без громадянства у разі втрати або обміну паспортного документа, а так само втрати чи викрадення посвідки на постійне проживання або посвідки на тимчасове проживання повинні протягом трьох робочих днів письмово повідомити про це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає термін паспортний документ іноземця - документ, виданий уповноваженим органом іноземної держави або статутною організацією ООН, що підтверджує громадянство іноземця, посвідчує особу іноземця або особу без громадянства, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною.

Статтею 2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Постановою уряду № 23 від 30 січня 2015 року «Про зупинення дії окремих положень Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації», режим в`їзду громадян РФ в Україні виключно за закордонними паспортами, який почав діяти з 1 березня 2015 року. Відповідно до статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації (далі - Угода), вчиненої 16 січня 1997 р. у м. Москві, зупинити з 1 березня 2015 р. дію пунктів 1 і 5 переліку документів громадян Російської Федерації для в`їзду, виїзду, перебування і пересування територією України, визначеного додатком 1 до Угоди, у частині можливості громадян Російської Федерації в`їжджати, прямувати транзитом, перебувати і пересуватися територією України на підставі паспорта громадянина Російської Федерації або свідоцтва про народження (для дітей віком до 14 років) із зазначенням належності до громадянства Російської Федерації.

Паспорт ОСОБА_1 виданий 26.08.2017 року г/к росії № НОМЕР_4 строком дії до 25.08.2022 року.

Отже громадянка РФ ОСОБА_1 перебуває на території України без дійсного паспортного документа.

Відповідач вказує на позивача можливість виїхати у країни, які межують із Україною та де функціонують консульські установи РФ (Молдова, Угорщина, Словаччина, Румунія, Польща).

В Українському законодавстві виключень, для іноземців, в яких відсутні дипломатичні установи на території України, не передбачено.

Відповідач також заперечує доводи щодо необхідності отримання візи для в`їзду на територію України, оскільки, відповідно до статті 15 Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в`їзд в Україну та виїзд з України здійснюється: іноземців, які постійно пооживають на території України, - за паспортним документом та посвідкою на постійне проживання:

Тобто, якщо особа постійно проживає на території України, відсутнє зобов`язання щодо отримання візи.

Щодо посилання на постанову N° 1232 «Деякі питання надання Державною міграційною службою України адміністративних послуг в умовах воєнного стану» (далі - Постанова № 1232), набрала чинності 09.11.2022, якою визначено особливості надання територіальними органами та підрозділами ДМС адміністративних послуг громадянам Російської Федерації у період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення або скасування, то відповідач вказує на те, що згідно абзацу третього пункту 2 Постанови, вказані обмеження не поширюються, зокрема, на осіб, що мають законні підстави для оформлення дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, передбачені пунктами 4, 6, 9 та 10 частини другої та пунктами 1. 2 та 4 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію";

Саме до такої категорії належить ОСОБА_1 . Виключень для неї при надання адміністративних послуг не має (набула дозволу на імміграцію згідно пп.І ч.З ст.4 Закону України "Про імміграцію"). Обов`язок щодо обміну посвідки настав з 02.12.2022 року, обмежень щодо здійснення процедури обміну посвідки для позивачки не було.

Позивач у відповіді на відзив заперечив проти доводів відповідача стосовно можливості виїзду за межі України, адже у позивача немає коштів для цього у підтвердження чого надав відповідні довідки за 2021 рік, а також вказав на відсутність прямої вказівки на норму закону, яка була порушена позивачем, у протоколі про адміністративне правопорушення.

Суд, з`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази, які мають значення для вирішення спору по суті, дійшов до таких висновків.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою РФ, що підтверджується паспортом НОМЕР_1 , виданим г/к росії, Харьков від 25.08.2017 року, дата закінчення строку дії паспорту 25.08.2022.

15.12.2023 року відносно ОСОБА_1 Дніпровським відділом у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МЗН 002656 щодо порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме проживання за недійсними документами, своєчасно не обміняла посвідку на постійне проживання по досягненню 45-річного віку.

На підставі вказаного протоколу 15.12.2023 року Дніпровським відділом у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МЗП №002705 у справі про адміністративне правопорушення про порушення п. 7, п. 18 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №321 від 25.04.2018 року, ч. 22 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення про накладення адміністративного стягнення серії ПП МЗП №002705 від 15.12.2023 року, громадянка РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , порушила законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме проживає на території України за недійсними документами, своєчасно не обміняла посвідку на постійне проживання по досягненню 45-річного віку. З 26.08.2022 проживає на території України за паспортом для виїзду за кордон НОМЕР_3 , виданим 25.08.2017, термін дії якого закінчився 25.08.2022. Місце скоєння правопорушення: м. Запоріжжя. Відповідно до частини 2 статті 203 КУпАП на ОСОБА_1 накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3 400 гривень

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із статтею 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів ч. 1 ст. 2 КАС України, відповідно до яких завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд, відповідно до ст. 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Завданням адміністративного судочинства, згідно частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є захист прав та інтересів фізичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до норм КУпАП адміністративна відповідальність настає за умов: 1) наявності події, що передбачає адміністративну відповідальність; 2) наявність складу правопорушення, а саме: - суб`єкта та суб`єктивної сторони правопорушення; - об`єктивної сторони правопорушення, яке характеризується наявністю дії чи бездіяльності суб`єкта правопорушення, внаслідок чого було порушено конкретну норму законодавства; - причинно-наслідкового зв`язку між подією, що передбачає адміністративну відповідальність, та її негативними наслідками, зокрема, завдання шкоди органам влади.

Перелічені ознаки є визначальними фактором, оскільки відсутність події і складу адміністративного порушення виключає провадження в справі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до п. 22 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, зобов`язані мати дійсний паспортний документ.

Згідно із ст. 2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України. а також міжнародними договорами України.

Постановою уряду №23 від 30 січня 2015 року «Про зупинення дії окремих положень Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про безвізові поїздки громадян України і російської федерації», режим в`їзду громадян рф в Україні виключно за закордонними паспортами, який почав діяти з 1 березня 2015 року. Відповідно до ст. 6 Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про безвізові поїздки громадян України і російської федерації (далі - Угода), вчиненої 16 січня 1997 р. у м. Москві, зупинити з 1 березня 2015 р. дію пунктів 1 і 5 переліку документів громадян російської федерації для в`їзду, виїзду, перебування і пересування територією України, визначеного додатком 1 до Угоди, у частині можливості громадян російської федерації в`їжджати, прямувати транзитом, перебувати і пересуватися територію України на підставі паспорта громадянина Російської федерації або свідоцтва про народження (для дітей віком до 14 років) із зазначенням належності до громадянства Російської федерації.

Згідно із ст. 23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Частиною першою статті 203 КУпАП установлено, що порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, - тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно п. 2.5. Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення Державною міграційною службою України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №825 від 28 серпня 2013 року, особі, стосовно якої складається протокол про правопорушення, пропонується надати по суті вчиненого правопорушення письмове пояснення, яке заноситься до протоколу про правопорушення і підписується зазначеною особою. Пояснення може додаватися до протоколу про правопорушення окремо, про що робиться запис у протоколі про правопорушення.

Будь-яких пояснень позивача у протоколі не вказано.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Юридична природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосуванням державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі. У пункті 21 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» від 15 травня 2008 року зазначено, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення. Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція (Рішення ЄСПЛ у справі «Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року). Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правовій презумпції, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п. 4.1). В рекомендації № R (91)1 Комітету Європи Державам-членам стосовно адміністративних санкцій від 13 лютого 1991 року рекомендовано урядам держав-членів керуватися у своєму праві та практиці принципом, згідно з яким обов`язок забезпечення доказів покладається на адміністративний орган влади (принцип 7).

Оцінивши доводи позивача, суд дійшов висновку про відсутність порушень зі сторони відповідачів при процедурі винесені оскаржуваної постанови, а також її правомірності. По суті, позивачем не було вчинено жодних юридично значимих дій щодо легалізації свого перебування на території України. Доводи позивача стосовно відсутності у протоколі безпосередньої вказівки на норми закону, яка порушена позивачем, відхиляються судом, адже предметом оскарження є саме постанова, а не протокол.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово підкреслював, що втручання у права людини, гарантовані Конвенцією, повинно переслідувати легітимну мету, бути засновано на законі та бути пропорційним. У даній конкретній справі суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова повністю відповідає вказаним принципам.

Адже, по-перше, оскаржувана постанова переслідує легітимну мету - забезпечення іноземцями законодавства України, по-друге, при її винесені дотримані вимоги чинного законодавства, а, по-третє, на позивача накладено адміністративний штраф, тобто пропорційне стягнення, яке має спонукати позивача до виправлення ситуації, не призводячи до більш негативних наслідків.

Керуючись ст. 242-246 КАС України, суд

вирішив:

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 до відповідача-1 Управління Державної міграційної служби в Запорізькій області та відповідача-2 Дніпровського районного відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.Ю. Бредіхін