Справа № 240/14870/23
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2024-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2024 року м. Житомир справа № 240/14870/23

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Попової О. Г., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві Головного управління ДФС у м.Києві про стягненя середнього заробітку, -

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом (з урахуванням уточненого адміністративного позову), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДПС у м. Києві щодо не проведення розрахунку при звільненні;

- стягнути з Головного управління Державної податкової служби в м. Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 30 березня 2005 року по 08 червня 2021 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що при звільненні позивача із органів податкової міліції, з ним не було проведено належного розрахунку. Зазначено, що рішеннями Житомирського окружного адміністративного суду у справах №240/229/20 та №240/12563/20 встановлено, що позивач має право на отримання грошових компенсацій, однак такі виплати при звільненні проведені не були, а тому вважає, що у нього виникло право на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою суду від 03.07.2023 відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження в адміністративній справі за його позовом до Головного управління ДПС у м. Києві про стягнення середнього заробітку за період із 30 березня 2005 року по 25 березня 2021 року.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 14.07.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі про стягнення середнього заробітку з 26 березня 2021 по 08 червня 2021 року за правилами спрощеного позовного провадження в порядку статей 258-263 КАС України.

20.07.2023 на електронну адресу суду від представник відповідача надійшло клопотання про заміну належного відповідача, а саме: Головне управління ДПС у м. Києві () на Головне управління ДФС у м. Києві ().

Ухвалою суду від 26.07.2023 залучено в якості другого відповідача у справі №240/14870/23 - Головне управління ДФС у м. Києві (04655, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19, ).

У встановлений судом строк Головним управлінням ДФС у м.Києві не подано відзив на адміністративний позов.

07.11.2023 на електронну адресу суду представником Головного управління ДПС у м. Києві подано пояснення, в яких зазначає, що в даній адміністративні справі ГУ ДПС у м. Києві не є учасником спірних правовідносин.

Також, ухвалою від 08.11.2023 провадження у справі зупинено на підставі п.4 ч.1 ст.294 КАС України.

Ухвалою суду від 07.03.2024 провадження по справі поновлено.

Згідно з частиною четвертою статті 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Частиною п`ятою статті 250 КАС України встановлено, що датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач проходив службу в податковій міліції - на посадах в управлінні податкової міліції Державної податкової адміністрації у м. Києві.

Наказом в.о. Голови Державної податкової адміністрації у м.Києві від 29 березня 2005 року № 97-о "По особовому складу податкової міліції" майора податкової міліції ОСОБА_2 звільнено в запас за ст.64 п."є" (за порушення дисципліни), який знаходився в розпорядженні ДПА у м.Києві, з 27 грудня 2004 року.

В день звільнення позивачу не була виплачена компенсація в розмірі 15 % до посадового окладу у зв`язку з роботою в умовах режимних обмежень з відомостями, які становлять державну таємницю та за невикористані дні чергової відпустки за період служби.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 17.02.2020 по справі № 240/229/20 адміністративний позов позивача задоволено, зокрема, зобов`язано Головне управління Державної податкової служби у м.Києві нарахувати та виплатити на користь позивача компенсацію в розмірі 15 % надбавки до посадового окладу в зв`язку з допуском до державної таємниці.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08.06.2021 у справі №240/12563/20 адміністративний позов задоволено частково, зокрема, зобов`язано Головне управління ДФС у м.Києві вирішити питання щодо нарахування і виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні чергової відпустки за період служби з 1 січня 2005 року до 21 січня 2005 року, з урахуванням висновків викладених у даному судовому рішенні.

27.10.2022 головним державним виконавцем винесено вимогу про повне виконання рішення суду.

Головне управління ДФС у м. Києві листом №68 від 11.11.2022 повідомило державного виконавця та позивача про направлення запиту до Головного управління ДПС у м. Києві для отримання особового рахунку позивача за 2004 - 2005 роки. При наявності вказаних документів стане можливим здійснення Головним управлінням ДФС у м. Києві розрахунку розміру грошової компенсації за невикористані дні чергової відпустки.

Вважаючи наявним право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із статтею 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, статтею 117 Кодексу законів про працю України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Зміст цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Крім того, аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Таке тлумачення цієї норми права відповідає висновку щодо її застосування у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 (справа №480/3105/19), ухваленій у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 Кодексу законів про працю України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.02.2021 у справі №160/13220/19, постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19.03.2021 у справі №240/6178/20.

Верховний Суд зауважив, що за правилами вказаних вище нормативних актів невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням.

Отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Під час розгляду даної справи судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем Головне управління ДФС у м.Києві не здійснило, оскільки йому не проведено виплату грошової компенсації за невикористані дні чергової відпустки за період служби з 1 січня 2005 року до 21 січня 2005 року.

Водночас, до матеріалів справи позивачем не надано доказів виплати відповідачем такої заборгованості.

Вказана обставина позбавляє суд можливості визначити період затримки такої виплати.

Також обраний позивачем спосіб у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні передбачає визначення конкретної суми такого стягнення, що обраховується за допомогою середнього заробітку за один робочий день, що отримувала особа до звільнення.

Крім того, позивачем до матеріалів справі не надано звернення до Головного управління ДФС у м.Києві з метою врегулювання наявного питання щодо отримання середнього заробітку, що ставить під сумнів наявний у позивача інтерес до відновлення його ймовірно порушених прав, та в свою чергу позбавляє суд можливості встановити обсяг таких порушених прав.

Згідно з ч.2ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України визначено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з ч.2ст.5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З наведеного випливає, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Приписами статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

За відсутності документально-підтверджених судових витрат, питання про їх розподіл суд не вирішує.

Керуючись статтями 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у м. Києві (вул. Шолуденка, 33/19, м. Київ, 04116. РНОКПП/), про стягненя середнього заробітку - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.Г. Попова

11 березня 2024 р.