Справа № 380/113/24
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2024-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2024 рокусправа № 380/113/24

Львівський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Брильовського Р.М. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до лейтенанта ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), сьомого прикордонного Карпатського загону Державної прикордонного служби України (79010, м. Львів, вул. Личаківська 74) про визнання протиправним та скасування рішення, -

Встановив:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до лейтенанта ОСОБА_2 , сьомого прикордонного Карпатського загону Державної прикордонного служби України, у якій просить суд:

- визнати дії начальника першої групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » сьомого прикордонного Карпатського загону лейтенанта ОСОБА_2 , службовий жетон № LV-0662, протиправними;

- визнати протиправним та скасувати рішення від 14 вересня 2023 року начальника першої групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » сьомого прикордонного Карпатського загону лейтенанта ОСОБА_2 , службовий жетон № LV-0662, про відмову в перетинанні державного кордону моєму чоловікові ОСОБА_3 як таке, що перешкоджає у моєму праві на спільне сімейне проведення відпустки як військовослужбовцю Збройних Сил України.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що Відповідно до поданого нею рапорту про відпустку та зазначених у ньому відомостей для документального оформлення відпустки їй було видано відпускний квиток від 13 вересня 2023 року №132 за підписом начальника Військово-медичного клінічного центру Західного регіону та скріплено печаткою, до було зроблено запис про те, що разом із нею у відпустку прямує її чоловік ОСОБА_3 . З метою проведення відпустки у країнах Євросоюзу позивач з чоловіком 14 вересня 2023 року прибули до пункту пропуску «Грушів - Будомєж) сьомого Карпатського прикордонного загону. При перетинанні державного кордону позивач та її чоловік надали інспектору паспортного контролю пункту пропуску «Грушів - Будомєж» Олегу Бакай для здійснення процедур паспортного контролю всі необхідні документи. За результатами більш ніж чотири годинного вивчення документів інспекторами прикордонного контролю пункту пропуску «Грушів - Будомєж» було прийнято рішення про відмову чоловікові позивачки у перетинанні державного кордону у зв`язку з чим довелося розпочинати відпустку на одинці. Вважає рішення відповідача від 14 вересня 2023 року про відмову в перетинанні державного кордону її чоловіком ОСОБА_3 протиправним оскільки ним порушено право позивача як військовослужбовця ЗС України спільного проведення відпустки із її чоловіком ОСОБА_3 поза межами України. Просила позов задовольнити.

Відповідач у відзиві на позов заперечив проти позову та зазначив, що надані позивачем при перетині державного кордону документи не давали підстав для прийняття рішення про надання дозволу на перетин державного кордону України уповноваженими посадовими особами, які здійснюють прикордонний контроль у пунктах пропуску через державний кордон України. Вказує, що рішення про відмову в перетині державного кордону України громадянину України від 14.09.2023 є актом індивідуальної дії. Вказане рішення передбачає індивідуалізовані приписи щодо відмови у перетинанні державного кордону на виїзд, з України громадянину України ОСОБА_3 14.09.2023; адресоване вказаному громадянину України, якому відмовлено в перетинанні державного кордону; не регулює певний вид суспільних відносин, а спрямоване на вчинення конкретної дії щодо ненадання дозволу на перетин державного кордону України, передбаченої в Рішенні; не розраховане на багаторазове застосування, а вичерпує дію після повернення громадянина України на територію України. Вважає, що уповноважена особа Державної прикордонної служби України діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України а тому позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення є необгрунтованими, у задоволенні яких слід відмовити в повному обсязі.

Ухвалою судді від 5 січня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з несплатою судового збору.

Ухвалою судді від 25 січня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Всебічно дослідивши та об`єктивно оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 разом з чоловіком ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 прибули до пункту пропуску «Грушів - Будомєж) сьомого Карпатського прикордонного загону.

При перетинанні державного кордону позивачкою та її чоловіком було надано інспектору паспортного контролю пункту пропуску «Грушів - Будомєж» Олегу БАКАЙ (службовий жетону № LV- 0620) для здійснення процедур паспортного контролю документи відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». ОСОБА_3 як військовозобов`язаний додатково надав для перевірки документи, які дають право перетинання державного кордону України відповідно до пункту 26 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 із змінами та доповненнями. ОСОБА_3 у присутності позивачки надав інспектору паспортного контролю ОСОБА_4 наступні документи: витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 13 вересня 2023 року №260; копію відпускного квитка дружини ОСОБА_5 , №132 від 13.09.2023 року; свідоцтво про одруження серії НОМЕР_3 ; витяг із наказу начальника Військово-медичного клінічного центру Західного регіону від 07 вересня 2023 року №250; військовий квиток ОСОБА_3 , серія НОМЕР_4 .

Процедура перевірки документів ОСОБА_3 здійснювалася інспектором паспортного контролю ОСОБА_6 у присутності начальником першої групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » сьомого прикордонного Карпатського загону лейтенантом ОСОБА_2 , службовий жетон № LV-0662 і під його безпосереднім керівництвом.

За результатами вивчення документів інспекторами прикордонного контролю пункту пропуску «Грушів - Будомєж», відповідач 14 вересня 2023 року прийняв рішення про відмову ОСОБА_3 у перетинанні державного кордону, про що було повідомлено шляхом оголошення повного тексту рішення.

Не погодившись із діями відповідача та рішенням від 14 вересня 2023 року, ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду.

З`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, заперечення відповідача та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд, даючи правову оцінку спірним правовідносинам, виходив з наступного.

ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних Сил України у військовому званні підполковник медичної служби і проходить військову службу у Військово-медичному клінічному центрі Західного регіону. Наказом начальника Військово-медичного клінічного центру Західного регіону від 07 вересня 2023 року №250 позивачці було надано першу частину щорічної основної відпустки за 2023 рік. На підставі вище вказаного наказу ОСОБА_1 було видано відпускний квиток, який зареєстрований в діловодстві Військово-медичного клінічного центру Західного регіону під №132 від 13 вересня 2023 року.

ОСОБА_1 зазначає, що її чоловік є працівником військової частини НОМЕР_2 . Під час здійснення паспортного контролю він надав підтверджуючі цю обставину документи. Зокрема, цим документом був витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 13 вересня 2023 року №260, який містив виключну інформацію про те, що ОСОБА_3 є працівником військової частини НОМЕР_2 , яка структурно належить до Збройних Сил України, а тому відповідно до пункту 2-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану мав право на перетин державного кордону 14 вересня 2023 року.

Позивачка вважає рішення відповідача від 14 вересня 2023 року про відмову в перетинанні державного кордону моїм чоловіком ОСОБА_3 протиправним оскільки ним порушено її право як військовослужбовця ЗС України спільного проведення відпустки із її чоловіком поза межами України.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Суд зазначає, що рішення відповідача про відмову в перетині державного кордону України громадянину України ОСОБА_3 від 14.09.2023 є актом індивідуальної дії, передбачає індивідуалізовані приписи щодо відмови у перетинанні державного кордону на виїзд з України ОСОБА_3 14.09.2023; адресоване лише вказаному громадянину України, якому відмовлено в перетинанні державного кордону; спрямоване на вчинення конкретної дії щодо ненадання дозволу на перетин державного кордону України, передбаченої в Рішенні; та вичерпує свою дію після повернення громадянина України на територію України.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

ОСОБА_1 оскаржує рішення відповідача від 14.09.2023, яким відмовлено в перетині державного кордону України громадянину України ОСОБА_3 14.09.2023.

На думку позивачки, оскаржуване рішення не відповідає вимогам законодавства, зокрема пункту 13 статті 10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який слугує якраз тим елементом соціального захисту військовослужбовця і членів його сім`ї, яким гарантується державою право військовослужбовцю провести свою основну відпустку у колі сім`ї у тому місці і у тій країні, де саме бажає військовослужбовець і цьому не може бути завадою військовий стан.

Також позивачка зазначає, що за змістом пункту 2-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 і та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому і третьому частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також пункті 2-14 цих Правил. Чоловік ОСОБА_3 є працівником військової частини НОМЕР_2 . Під час здійснення паспортного контролю від надав підтверджуючі цю обставину документи, а тому відповідно до пункту 2-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану мав право на перетин державного кордону 14 вересня 2023 року.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності.

Відповідно до пункту 18 частини першої статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який установлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який (яке) стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України).

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Отже, акт застосування норм права (індивідуальний акт) містить індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; акт застосування норм права регулює конкретну життєву ситуацію; дія індивідуального акта закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

З огляду на наведені вище положення КАС України та загальновідомі ознаки й властивості нормативно-правового та індивідуального актів, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення є актом індивідуальної дії.

Суд зазначає, що право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується.

Оскільки ОСОБА_1 не є учасником (суб`єктом) правовідносин з відмови в перетині державного кордону України громадянину України ОСОБА_3 14.09.2023, не породжує для позивачки права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема від 14 березня 2018 року у справі № 9901/22/17, від 06 та 12 червня 2018 року у справах № 800/489/17 та № 800/587/17 відповідно, від 16 жовтня 2018 року у справі № 9901/415/18, від 09 квітня 2019 року у справі № 9901/611/18 та від 21 серпня 2019 року у справі № 9901/283/19.

Крім того, суд наголошує, що доказів оскарження ОСОБА_3 рішення відповідача від 14.09.2023 про відмову йому у перетинанні державного кордону суду не надано.

Оскільки станом на час постановлення рішення суду Рішення про відмову в перетині державного кордону України громадянину України ОСОБА_3 від 14.09.2023 є чинним і не скасованим, крім того вичерпало свою дію, суд вважає необґрунтованим та голослівним твердження позивачки про те, що оскаржуваним рішенням порушено її право як військовослужбовця ЗС України спільного проведення відпустки із її чоловіком поза межами України.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених вище норм чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Згідно зі статтею статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проаналізувавши норми законодавства, перевіривши матеріали справи дослідивши зібрані докази, суд вважає, що відповідач довів правомірність вчинених дій, а позов є необґрунтованим, а тому в його задоволенні слід відмовити.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати з сторін не стягуються.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяБрильовський Роман Михайлович