Справа № 240/29445/23
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2024-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2024 року м. Житомир справа № 240/29445/23

категорія 112010201

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Попової О. Г., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Житомирській області щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за вислугу (стаж) роботи, без урахування святкових днів, при звільненні за період з 16.02.1983 по 22.05.1998 року, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в міліції 22.05.1998 року з урахуванням індексації;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Житомирській області нарахувати та виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за вислугу (стаж) роботи без урахування святкових днів, при звільненні за період з 16.02.1983 по 22.05.1998 року, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в міліції 22.05.1998 року з урахуванням індексації;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Житомирській області виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Житомирській області виплатити моральну шкоду, заподіяну внаслідок затримки розрахунку при звільненні зі служби, у розмірі 50 000 гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що при звільненні позивача із органів внутрішніх справ ним не було використано відпустки за деякий період проходження служби в органах внутрішніх справ в Житомирській області, право на які має згідно законодавства України. Однак, на своє звершення щодо виплати компенсації за невикористані відпустки при звільненні, листом від 27.09.2023 ГУНП в Житомирській області отримав відмову, оскільки виплата компенсації за невикористані щорічні відпустки в минулих роках Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 за №114, не передбачено. Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, звернувся із даним позовом до суду.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 13.11.2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження в порядку статей 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України).

Також, ухвалою від 13.11.2023 провадження у справі зупинено на підставі п.3 ч.1 ст.294 КАС України.

30.11.2023 на електронну адресу суду від Головним управлінням Національної поліції в Житомирській області подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог та зазначає, що відповідно до довідки від 12.06.2023 №682/29/105/05-2023, а також довідки від 27.09.2023 №1252/29/105/05-2023 позивачу було нараховано компенсацію за невикористану відпустку у травні 1998 року у сумі - 148, 83 грн та зараховано на картковий рахунок позивача, що підтверджується довідкою виданою на підставі особових рахунків за 1997- 1999 роки, яка міститься у матеріалах позову, а тому права на отримання компенсації за невикористані ним відпустки у позивача не виникає.

Ухвалою суду від 31.01.2024 провадження по справі поновлено.

Відповідно до наказу Житомирського окружного адміністративного суду №01-08-В від 19.02.2024 у період 26.02.2024 по 01.03.2024 головуюча суддя перебувала у щорічній відпустці.

У відповідності до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами із прийняттям рішення відповідно до ч.5 ст.250 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (далі - позивач) у період з 16.02.1983 по 22.05.1998 проходив службу в органах внутрішніх справ (міліції) в Житомирській області.

Позивачем зазначено, що при звільненні його із органів внутрішніх справ ним не було використано відпустки за деякий період проходження служби в органах внутрішніх справ в Житомирській області, право на які має згідно законодавства України.

22.06.2023 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за вислугу (стаж) років без урахування святкових днів, при звільненні за період з 16.02.1983 по 22.05.1998 року, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в міліції 22.05.1998 року з урахуванням індексації, а також виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Однак, на своє звершення щодо виплати компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні, листом від 27.09.2023 ГУНП в Житомирській області отримав відмову, оскільки виплата компенсації за невикористані щорічні дні відпустки в минулих роках Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 за №114, не передбачено.

Вказану відмову позивач вважає протиправною, у зв`язку із чим звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд вважає за необхідне наголосити наступне.

Щодо позовної вимоги про нарахування компенсації за невикористані дні щорічної відпустки слід вказати наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Закон України від 15.11.1996 № 504/96-ВР "Про відпустки" установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі ст. 4 Закону № 504 установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням; 3) творча відпустка ; 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях; 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; відпустка у зв`язку з усиновленням дитини; додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи; 5) відпустки без збереження заробітної плати. Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч. 1 ст. 24 Закону № 504).

Соціальний захист поліцейських регулюється Законом України "Про Національну поліцію" №580-VIII від 02 липня 2015 року (далі - Закон №580-VIII).

Відповідно до ст.92 Закону №580-VIII, поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частиною 2 ст.93 вищевказаного Закону передбачено, що тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.

За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів (ч.3 ст.93 Закон №580-VIII).

Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби. Відпустка тривалістю менше 10 діб за бажанням особи рядового або керівного складу може бути надана одночасно з черговою відпусткою в наступному році.

Частиною 10 вказаної статті передбачено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Відповідно до Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 р. за № 669/28799 (далі - Порядок №260).

Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку №260 передбачено, що поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць.

В контексті наведеного, аналізуючи вказані норми законодавства, суд дійшов висновку, що право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Як вже зазначалося, види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, передбачені положеннями Закону №580-VIII. При цьому, законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Разом з тим, не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав у попередньому календарному році. Водночас, надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Отже, суд вважає, що у наступному календарному році, у тому числі й за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку. Відпустки за попередні роки, які не використані в році звільнення, не можуть бути залишені без розрахунку (виплати грошової компенсації), адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

З огляду на відсутність правового врегулювання положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260, питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України і Закону № 504, яким передбачено право працівника у разі звільнення на виплату грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки.

Вказану правову позицію викладено Верховним Судом у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 19.01.2021 у справі № 160/10875/19.

Так, як свідчать матеріали справи позивач у період з 16.02.1983 по 22.05.1998 проходив службу в органах внутрішніх справ (міліції) в Житомирській області.

Із змісту довідки Головного управління Національної поліції в Житомирській області №3581/12/01-2023 від 16.11.2023 встановлено, що ОСОБА_1 , відповідно до записів в особових рахунках на видачу грошового забезпечення та заробітної плати, використано чергові щорічні відпустки за наступні роки:

- за 1983 рік - використано 30 діб; (мав право на 30 діб чергової щорічної відпустки);

- за 1984 рік - інформація про використання відпусток відсутня; (мав право на 30 діб чергової щорічної відпустки);

- за 1985 рік - інформація про використання відпусток відсутня; (мав право на 30 діб чергової щорічної відпустки);

- за 1986 рік - інформація про використання відпусток відсутня; (мав право на 30 діб чергової щорічної відпустки);

- за 1987 рік - використано 30 діб; (мав право на 30 діб чергової щорічної відпустки);

- за 1988 рік - інформація про використання відпусток відсутня; (мав право на 30 діб чергової щорічної відпустки);

- за 1989 рік - інформація про використання відпусток відсутня; (мав право на 30 діб чергової щорічної відпустки);

- за 1990 рік - інформація про використання відпусток відсутня; (мав право на 30 діб чергової щорічної відпустки);

- за 1991 рік (за період 01.01.1991 - 15.10.1991) - інформація про використання відпусток відсутня; (мав право на 35 діб чергової щорічної відпустки);

- з 15.10.1991 по 22.02.1995 - наказом УВС Житомирського облвиконкому від 11.10.1991 №146 о/с зазначеного працівника було переведено до відділу ДСО при РВВС; за інформацією про використання відпусток надіслано запит до УПО в Житомирській області та отримано відповідь, що документи, які б підтвердили факти про надання відпусток ОСОБА_1 відсутні;

- за 1995 рік (за період з 22.02.1995) - використано 35 діб; (мав право на 35 діб чергової щорічної відпустки);

- у 1996 році - використано 16 діб як ліквідатор ЧАЕС (що підтверджується наказом Володарськ - Волинського РВ від 04.06.1996 № 66; архівна справа №26 опис 2 фонд 71); використано щорічну відпустку у кількості 19 діб (що підтверджується наказами Володарськ - Волинського РВ від 27.09.1996 №117, а також від 21.10.1996 №126; архівна справа №26 опис 2 фонд 71); (мав право на 40 діб чергової щорічної відпустки);

- за 1997 рік - інформація про використання відпусток відсутня; (мав право на 40 діб чергової щорічної відпустки);

- за 1998 рік - інформація про використання відпусток відсутня; (мав право на 40 діб чергової щорічної відпустки).

В свою чергу, відповідачем зазначено, що відповідно до переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 №578/5, термін зберігання документів (графіків, заяв, відомостей) про надання та використання щорічних, творчих, соціальних відпусток, відпусток без збереження заробітної плати, додаткових відпусток у зв`язку із навчанням - 1 рік, накази про надання щорічних оплачуваних відпусток - 5 років.

Відповідно до інформації, наданої ВРТЗІ ГУНП в Житомирській області, накази по особовому складу Коростенського МРВ за 1983 - 1995 роки на архівне зберігання не надходили. У зв`язку із цим, підтвердити чи спростувати точність та достовірність зазначених записів за проходження служби в Коростенському МРВ з 16.02.1983 по 23.10.1984 не представляється можливим.

Переглядом наказів Володарськ - Волинського РВ УМВС України в Житомирській області, які були передані на зберігання до ВРТЗІ ГУНП В Житомирській області, а саме архівні справи №18 - 27 опис 2 фонд 71, встановлено наявність наказів про надання відпусток лише в архівній справі №26 опис 2 фонд 71, які зазначені вище; в інших архівних справах встановлено відсутність наказів щодо надання відпусток.

При цьому, суд зазначає, що у відповідності до п.16 ст.1 частини 1 Переліку типових документів, що утворюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших підприємств, установ та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України 20.07.98 №41 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 вересня 1998 р. за №576/3016 (який був чинним до 01.01.2013 року) (далі за текстом - Порядок №41), накази, розпорядження міністерств, інших центральних та місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій про надання відпусток зберігаються 5 років.

Відповідно до п.2.9 Порядку №41 обчислення строків зберігання документів проводиться з 1 січня року, який йде за роком завершення їх діловодством. Наприклад, обчислення строку зберігання справ, завершених діловодством у 1998 році, починається з 1 січня 1999 року.

Згідно Переліку типових документів, що утворюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших підприємств, установ та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Мінюсту 12.04.2012 року №578/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 квітня 2012 року за №571/20884 (далі за текстом - Порядок №578/5), строк зберігання, зокрема наказів, про надання відпусток не змінився та становить і наразі 5 років. Обчислення таких строків, відповідно до п.2.10 Порядку №578/5 також здійснюється з 01 січня року, який іде за роком завершення їх діловодством.

Суд зауважує, що позивач, звільнившись в травні 1998 року, мав знати про невиплату йому компенсації за невикористані у спірний період чергові відпустки та своєчасно звернутись до роботодавця із відповідним запитом про отримання підтверджуючої інформації.

При цьому, позивач просить нарахувати та сплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні чергових відпусток, у тому числі після закінчення терміну зберігання документів, які підтверджують факт вибуття або не вибуття позивача у відпустки.

Відтак, своєю бездіяльністю позивач сам унеможливив отримання належних доказів для відновлення його порушеного права.

Суд вважає, що у разі відсутності (у зв`язку із закінченням терміну зберігання) у відповідача доказів, які можуть підтвердити правомірність позовних вимог, позивач має самостійно надати докази на обґрунтування позову. Наведене випливає зі змісту ч.1 ст.77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Разом з тим, згідно довідки Головного управління Національної поліції в Житомирській області №3581/12/01-2023 від 16.11.2023, відомості про кількість днів відпустки, які підлягають компенсації за 1984 рік, 1985 рік, 1986 рік, 1988 рік, 1989 рік, 1990 рік, за 1991 рік (за період 01.01.1991-15.10.1991), з 15.10.1991-22.02.1995 роки, за 1997 рік, 1998 рік - відсутні, що дає підстави стверджувати, про те, що на момент звільнення позивачем відпустку використано.

Суд також зазначає, що відповідно до довідки Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 12.06.2023 за №682/29/105/05-2023 встановлено що при звільненні зі служби ОСОБА_1 нараховано належне йому грошове забезпечення, зокрема, відпускні в сумі 148,83 грн., а тому твердження позивача щодо не нарахування та невиплати йому компенсації за невикористані відпустки за 1998 рік не знайшли свого підтвердження.

Зважаючи на викладене, позивачем не доведено наявності у нього права на отримання компенсації за невикористані дні відпустки, а відтак позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Житомирській області щодо не нарахування та не виплати компенсації за невикористані дні відпустки за період з 16.02.1983 по 22.05.1998 є необґрунтованою.

Так, як вже відмічалося, позивач у період з 16.02.1983 по 22.05.1998 проходив службу в органах внутрішніх справ, зокрема в Володарсько-Волинському РВ УМВС України в Житомирській області.

Відповідно до Закону №580-VIII міліція в Україні, як державний озброєний орган виконавчої влади, який захищав життя, здоров`я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань перестав існувати, так як Закон України "Про міліцію" №565-XII від 20 грудня 1990 року, 07.11.2015 втратив чинність.

Відповідно до вимог ст.1 Закону № 580-VIII - Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Водночас, відповідно до вказаних вище положень поліція в Україні не є правонаступником міліції, а тому Головне управління Національної поліції в Житомирській області не є правонаступником Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області, та не може виступати відповідачем у спірних правовідносини щодо порушень допущених Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області у період з 16.02.1983 по 22.05.1998, а тому в цій частині позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити.

Щодо середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, суд зазначає наступне.

За змістом частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно із статтею 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Зміст цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Однак, з огляду на викладене, оскільки під час розгляду даної справи суд дійшов висновку про відсутність підстав для нарахування та виплати позивачу компенсації за невикористані дні відпустки за період з 16.02.1983 по 22.05.1998, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди слід зазначити, що відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Однак, оскільки суд, при розгляді даної справи, дійшов висновку про відсутність порушеного права, а тому, позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У межах даного спору не встановлено протиправності або необґрунтованості дій відповідачів, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України -

вирішив:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Житомирській області (бульв. Старий, 5/37, м. Житомир, Житомирська обл., Житомирський р-н, 10008. РНОКПП/), про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.Г. Попова

11 березня 2024 р.