Справа № 140/21469/23
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2024-03-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 березня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/21469/23 пров. № А/857/23943/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06.11.2023р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради про визнання протиправною бездіяльності розпорядника публічної інформації щодо ненадання публічної інформації на запит, забезпечення доступу до публічної інформації шляхом надання такої згідно запиту на інформацію (суддя суду І інстанції: Андрусенко О.О., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 06.11.2023р., м.Луцьк; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

27.07.2023р. (згідно із відомостями ярлика на поштовому відправленні) позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправною бездіяльності відповідача Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради щодо ненадання публічної інформації за запитом № б/н від 18.07.2023р.; зобов`язати відповідача Департамент муніципальної варти Луцької міської ради надати інформацію, що запитувалась згідно запиту на публічну інформацію № б/н від 18.07.2023р.; стягнути з відповідача на користь позивач сплачений судовий збір (а.с.1-8, 15).

12.09.2023р. (згідно із відомостями ярлика на поштовому відправленні) позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою щодо розміру витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи, в якій просила стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 1073 грн. 60 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн. (а.с.35-36, 43).

Розгляд справи здійснений судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами справи (а.с.17 і на звороті).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06.11.2023р. заявлений позов задоволено; визнано протиправною бездіяльність Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради щодо ненадання публічної інформації на запит ОСОБА_1 від 18.07.2023р.; зобов`язано Департамент муніципальної варти Луцької міської ради надати ОСОБА_1 публічну інформацію на запит від 18.07.2023р. з урахуванням вимог положень Закону України «Про доступ до публічної інформації»; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1073 грн. 60 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 1400 грн. (а.с.46-48).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач Департамент муніципальної варти Луцької міської ради, який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні заявленого позову відмовити у повному обсязі (а.с.52-58).

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що 20.07.2023р. відповідач листом № 27-15/2933/2023 надав відповідь на запит позивача на отримання публічної інформації.

При цьому апелянт покликається на те, що відповідно до ч.6 ст.22 Закону України № 2939-VI від 13.01.2011р. «Про доступ до публічної інформації» в разі, якщо запитувана інформація не може бути надана для ознайомлення в передбачені цим Законом строки через настання обставин непереборної сили, допускається відстрочка в задоволенні запиту на інформацію.

Відповідач виконав вимоги даної норми та повідомив про це позивача.

Вважає, що виправданим для розпорядників інформації є застосування відстрочки у період обмежувальних заходів, пов`язаних із запровадженням режиму воєнного стану та загальної мобілізації

Через військову агресію російської держави проти України публічна інформація щодо діяльності органів місцевого самоврядування, їхніх працівників, може становити загрозу їх життю та здоров`ю, спричиняти злочини та бути загрозою національній безпеці, а тому підлягає обмеженню в силу згаданих вимог Закону.

У зв`язку із зазначеним, позивача повідомлено про відстрочку в задоволенні запиту на інформацію, який буде розглянуто після закінчення або скасування правового режиму воєнного стану у строки, встановлені ст.20 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що запитувана ОСОБА_1 інформація є публічною, щодо якої відповідач є її розпорядником. Вимоги щодо форми та змісту запиту на отримання публічної інформації позивачем дотримані, запит належним чином оформлений, направлений та отриманий відповідачем.

Водночас, сам факт оголошення воєнного стану в Україні жодним чином не перешкоджав розгляду запиту на отримання публічної інформації ОСОБА_1 по суті та наданню на її звернення відповідної публічної інформації, що перебувала у розпорядженні відповідача, з урахуванням непроведення на території Волинської обл. активних бойових дій та функціонування відповідача у звичному режимі.

Отже, відповідачем протиправно не надано позивачу відповідь на запит на отримання публічної

Окрім цього, виходячи із критеріїв, визначених ч.9 ст.139 КАС України, суд першої інстанції дійшов висновку, що з огляду на зміст наданих послуг, кількість затраченого адвокатом часу, наявні підстави обмежити розмір витрат на правничу допомогу та на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 1400 грн.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність правових підстав щодо задоволення заявленого позову, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, 18.07.2023р. позивач ОСОБА_1 скерувала на електронну пошту Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради запит на отримання публічної інформації, в якому просила надати інформацію щодо заробітних плат та надбавок (в тому числі, але не виключно, будь-яких інших стимулюючих та додаткових виплат), виданих директору Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради та керівникам структурних підрозділів (відділів) Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради в період з 01.12.2022р. по дату надання відповіді на цей запит, із зазначенням розміру заробітної плати, посадового окладу, премії, стимулюючих надбавок та усіх інших видів додаткових оплат, а також надати копії наказів про встановлення премій та усіх інших видів додаткових оплат вказаним працівникам (а.с.10).

Листом Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради вих. № 27-15/2933/2023 від 20.07.2023р. позивача повідомлено про відстрочку в задоволенні запиту на інформацію, який буде розглянуто після закінчення або скасування правового режиму воєнного стану в строки, встановлені ст.20 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Підставою такого рішення зазначено, що відповідно до ч.6 ст.22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» в разі, якщо запитувана інформація не може бути надана для ознайомлення в передбачені цим Законом строки через настання обставин непереборної сили, допускається відстрочка в задоволенні запиту на інформацію (а.с.11).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання публічної інформації за запитом, позивач звернулася до суду із розглядуваним позовом.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Законами України «Про інформацію» та «Про доступ до публічної інформації».

Приписами ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до преамбули Закону України «Про доступ до публічної інформації» цей Закон визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Згідно ст.1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Статтею 3 цього Закону визначені гарантії забезпечення права на доступ до публічної інформації, відповідно до якої право на доступ до публічної інформації гарантується: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Згідно зі ст.4 зазначеного Закону доступ до публічної інформації здійснюється на принципах: прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; вільного отримання та поширення інформації, крім обмежень, встановлених законом; рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 вказаного Закону доступ до інформації забезпечується шляхом, зокрема, надання інформації за запитами на інформацію.

Положеннями ч.4 ст.13 зазначеного Закону встановлено, що усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Статтею 19 цього Закону передбачено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Згідно з ст.20 згаданого Закону розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Аналіз наведених положень вказує на те, що право на доступ особи до публічної інформації включає в себе не тільки право на отримання відповідної інформації, а й право на своєчасність її отримання.

Згідно роз`яснень, наведених у довідці ВАС України від 01.06.2013р. про вивчення та узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Закону України «Про доступ до публічної інформації», за визначенням «публічна інформація» можна виокремити такі ознаки публічної інформації:

1) готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством;

2) заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація;

3) така інформація знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації;

4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб`єктом владних повноважень не під час виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків;

5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб`єктом владних повноважень.

У разі відсутності перелічених ознак в інформації, така інформація не належить до публічної.

Отже, визначальним для публічної інформації є те, щоб вона була заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 скерувала Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради запит на отримання публічної інформації.

У цьому запиті позивач просила надати інформацію щодо заробітних плат та надбавок (в тому числі, але не виключно, будь-яких інших стимулюючих та додаткових виплат), виданих директору Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради та керівникам структурних підрозділів (відділів) Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради в період з 01.12.2022р. по дату надання відповіді на цей запит, із зазначенням розміру заробітної плати, посадового окладу, премії, стимулюючих надбавок та усіх інших видів додаткових оплат, а також надати копії наказів про встановлення премій та усіх інших видів додаткових оплат вказаним працівникам

Зазначений запит на отримання публічної інформації скеровано на електронну пошту відповідача і останній був ним отриманий.

Таким чином, запит на отримання публічної інформації відповідав вимогам, встановленим Законом України «Про доступ до публічної інформації», та мав бути розглянутий відповідачем у встановленому законом порядку.

Однак, відповідач на запит про надання публічної інформації лише повідомив позивача про відстрочку в задоволенні запиту на інформацію, при цьому такий буде розглянуто після закінчення або скасування правового режиму воєнного стану в строки, встановлені ст.20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», з посиланням на ч.6 ст.22 цього Закону.

Частиною 6 ст.22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що відстрочка в задоволенні запиту на інформацію допускається в разі, якщо запитувана інформація не може бути надана для ознайомлення в передбачені цим Законом строки у разі настання обставин непереборної сили. Рішення про відстрочку доводиться до відома запитувача у письмовій формі з роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Відповідно до ч.7 ст.22 цього Закону в рішенні про відстрочку в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено:

1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації;

2) дату надсилання або вручення повідомлення про відстрочку;

3) причини, у зв`язку з якими запит на інформацію не може бути задоволений у встановлений цим Законом строк;

4) строк, у який буде задоволено запит;

5) підпис.

У листі вих. № 27-15/2933/2023 від 20.07.2023р. відповідач обумовив відстрочку надання відповіді на запит позивача настанням обставин непереборної сили (війна та введення воєнного стану).

Так, введення Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022р. воєнного стану у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, який триває на час розгляду справи, суд апеляційної інстанції визнає загальновідомою обставиною, яка з огляду на приписи ч.3 ст.78 КАС України не потребує доказування.

Водночас, апеляційний суд враховує, що згідно із положеннями ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно ч.2 ст.64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені ст.ст.24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідно до вимог діючого законодавства право звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, а отже і отримувати відповідь на таке звернення, не може бути обмежене за умови введення воєнного стану.

Окрім того, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини), до яких, зокрема, слід віднести військову агресію та оголошення воєнного стану, звільняють від виконання обов`язків згідно із законодавством чи умовами договору лише у разі, якщо вони об`єктивно унеможливлюють вчинення необхідних для цього дій.

Разом із тим, сам факт оголошення воєнного стану в Україні, на переконання апеляційного суду, жодним чином не перешкоджав розгляду звернення ОСОБА_1 по суті та наданню на її звернення відповідної публічної інформації, що перебувала у розпорядженні відповідача, з урахуванням непроведення на території Волинської обл. активних воєнних дій та функціонування відповідача у звичному режимі.

Із аналізу фактичних обставин справи та наведених норм права слідує логічний та переконливий висновок про те, що відповідач не виконав вимоги Закону України «Про доступ до публічної інформації», оскільки не надав вичерпної та повної відповіді на поставлені позивачем запитання в її запиті на інформацію.

Таким чином, відповідач не надав належної (повної) відповіді на запит позивача на інформацію № б/н від 18.07.2023р., а тому не дотримався вимог вищевказаного Закону.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» установлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини має доволі широке розуміння поняття «свобода доступу до інформації», яке висвітлено у справі «Sdruzeni Jihoceske Matky проти Республіки Чехія» № 19101/03, 2006р. Судова практика трактує право на доступ до інформації як «таке, що має на меті в більшій мірі заборону на обмеження державою доступу особи до інформації, яку інші хочуть або можуть захотіти отримати».

За таких обставин і правового врегулювання апеляційний суд дійшов висновку про протиправність допущеної відповідачем бездіяльності під час надання відповіді на запит, чим порушено право позивача ОСОБА_1 на отримання публічної інформації на підставі запиту.

Отже, судом першої інстанції правильно задоволено позовні вимоги шляхом зобов`язання відповідача надати ОСОБА_1 публічну інформацію на запит від 18.07.2023р. з урахуванням вимог положень Закону України «Про доступ до публічної інформації».

При цьому, апелянт не наводить будь-яких доводів щодо незгоди з рішенням суду в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь ОСОБА_1 судового збору та витрат на правничу допомогу.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, заперечення відповідача були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про підставність та обґрунтованість заявленого позову, через що останній підлягає до задоволення, із вищевказаних мотивів.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені у визначений спосіб.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта Департамент муніципальної варти Луцької міської ради.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06.11.2023р. в адміністративній справі № 140/21469/23 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Департамент муніципальної варти Луцької міської ради.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 08.03.2024р.