Справа № 160/30384/23
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2024-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЗахарчук-Борисенко Н. В.
за участі секретаря судового засіданняВасильченко Є.А.
позивача представника позивача представника відповідача ОСОБА_1 Шаповалова Н.В. Кушнір А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграції міграційної служби України у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
20.11.2023 року ОСОБА_1 звернувся Дніпропетровського окружного адміністративного до суду із позовом до Головного управління Державної міграції міграційної служби України у Дніпропетровській області, в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області від 09.11.2023 року, яким громадянину Індії ОСОБА_1 було відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області прийняти рішення про видачу посвідки на тимчасове проживання громадянину Індії ОСОБА_1 .
В обгрунтування позовних вимог позивач вказує, що він є студентом Дніпровського державного медичного університету, що підтверджується довідкою №137 від 16.11.2023 року та запрошенням на навчання від 15.12.2022 року. Позивач проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади. Однак, у зв`язку зі зручністю місця розташування та на підставі Договору оренди від 01.10.2023 року, позивач змінив адресу місця проживання на АДРЕСА_2 , про що повідомив відповідача та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради. Оскільки між Україною та Індією не укладено жодного договору щодо безвізового режиму, позивачем була отримана віза категорії D, яка дійсна до 21.11.2023 року. 01.11.2023 року позивачем були надані усі необхідні документи для продовження терміну дії візи на підставі навчання. 14.11.2023 року позивача було викликано до ГУ ДМС та під час особистого прийому повідомлено про рішення №191 від 09.11.2023 ркоу про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання. Причиною такого рішення відповідач зазначив те, що позивач не проживає за адресою реєстрації, що не є достовірною інформацією. Тож, оскаржуване рішення ГУ ДМС у Дніпропетровській області є абсолютно протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Ухвалою суду від 22.11.2023 року прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи у письмовому провадженні в порядку статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Ухвалою від 30.11.2023 року клопотання представника позивача в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін - задоволено та ухвалено подальший розгляд адміністративної справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
07.12.2023 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, яким заперечується проти задоволення позовних вимог. Відповідач зазначає, що відповідно до заяви-анкети №100177180 від 23.08.2023 року місце проживання позивача зазначено: АДРЕСА_2 . Також, позивач власноруч в цій заяві-анкеті зазначив про те, що він не має документів на житло, договору оренди та попереджений про перевірку адреси його місця проживання. Листом начальника Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії від 08.11.2023 року повідомлено, що здійснено перевірку місця проживання громадянина Індії ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 та встановлено, що за вказаною адресою позивач не проживає засоби мобільного зв`язку відключені. Внаслідок чого, відповідачем прийнято рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання громадянину Індії ОСОБА_1 на підставі підпункту 9 п. 61 Порядку (встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів). Також, відповідач наголосив, що вимога позивача про зобов`язання ГУ ДМС прийняти рішення про видачу посвідки на тимчасове проживання в Україні є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.
Ухвалою від 12.12.2023 року задоволено клопотання представника позивача про виклик у судове засідання свідків та викликано у судове засідання 09.01.2024 року в якості свідків наступних фізичних осіб: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає: АДРЕСА_3 ; ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає: АДРЕСА_4 .
20.12.2023 року на адресу суду надійшли заперечення представника позивача на відзив по справі.
Ухвалою від 30.01.2024 року задоволено клопотання представника відповідача про виклик у судове засідання свідків та викликано у судове засідання 08.02.2024 року в якості свідків наступних фізичних осіб: головного спеціаліста відділу протидії нелегальній міграції Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісію ГУ ДМС у Дніпропетровській області ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; головного спеціаліста відділу протидії нелегальній міграції Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісію ГУ ДМС у Дніпропетровській області ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та аргументи представників сторін по справі, показання свідків, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини.
01.11.2023 позивач звернувся до відповідача із заявою про оформлення посвідки на тимчасове проживання, за результатами розгляду якої відповідачем прийнято рішення від 09.11.2023 року №191 на підставі пп.9 п.61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018 року №322, яким відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання.
Вказане рішення позивач отримав нарочно 14.11.2023 в приміщенні Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, як на момент отримання позивачем посвідки на тимчасове проживання в Україні так і на час прийняття рішення про її скасування визначався Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року №3773-VI (далі - Закон №3773-VI) (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), який у тому числі встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.
Відповідно до пункту 18 частини 1 статті 1 Закону №3773-VI визначено, що посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.
Частиною 10 статті 4 Закону №3773-VI передбачено іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну для провадження культурної, наукової, освітньої діяльності на підставах і в порядку, встановлених міжнародними договорами України або спеціальними програмами, а також іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою участі в міжнародних та регіональних волонтерських програмах чи участі в діяльності організацій та установ, що залучають до своєї діяльності волонтерів відповідно до Закону України "Про волонтерську діяльність", інформація про які розміщена на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері волонтерської діяльності, отримали посвідку на тимчасове проживання та здійснюють волонтерську діяльність на базі зазначених організацій та установ, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період провадження такої діяльності.
У частині 10 статті 5 Закону №3773-VI зазначено, що підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною десятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства, дійсний поліс медичного страхування, подання відповідного державного органу, відповідального за виконання культурних, освітніх, наукових, спортивних, волонтерських програм, для участі в яких іноземець чи особа без громадянства прибули в Україну, або організації чи установи, що залучає до своєї діяльності волонтерів, інформація про яку розміщена на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері волонтерської діяльності, та копія свідоцтва про державну реєстрацію такої організації чи установи.
Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання затверджений постановою Кабінету Міністрів України №322 від 25.04.2018 року (далі - Порядок №322).
Пунктом 21 Порядку №322 передбачено, що працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта під час приймання документів від іноземця або особи без громадянства перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32, 33 і 39 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для оформлення та видачі посвідки, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або наявність документа, що підтверджує законність перебування іноземця або особи без громадянства в Україні, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві-анкеті.
У разі виявлення факту подання документів не в повному обсязі або подання документів, оформлення яких не відповідає вимогам законодавства, територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС, уповноважений суб`єкт інформують іноземця або особу без громадянства про відмову в прийнятті документів із зазначенням підстав такої відмови. За бажанням іноземця або особи без громадянства відмова надається у письмовій формі.
Відповідно до пункту 61 Порядку №322 територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли:
1) іноземець або особа без громадянства мають посвідку чи посвідку на постійне проживання (крім випадків обміну посвідки), посвідчення біженця чи посвідчення особи, якій надано додатковий захист, які є дійсними на день звернення;
2) іноземець або особа без громадянства перебувають на території України з порушенням встановленого строку перебування або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду;
3) дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію;
4) встановлено належність особи до громадянства України;
5) за видачею посвідки звернувся законний представник, який не має документально підтверджених повноважень для її отримання;
6) іноземцем або особою без громадянства подано не в повному обсязі або з порушенням строків, визначених пунктами 17-19 цього Порядку, документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі посвідки;
7) отримано від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу інформацію про те, що дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, чи іноземець або особа без громадянства вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку з учиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином;
8) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований чи не відповідає встановленому зразку, чи належить іншій особі, чи строк його дії закінчився;
9) встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів;
10) виявлено факти невиконання іноземцем або особою без громадянства рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну;
11) в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року №1382-IV громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.
Наведене в сукупності свідчить, що контролюючий орган має право на підставі проведеної перевірки та після встановленого факту подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів відмовити в оформленні або видачі посвідки.
Так, рішенням ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 09.11.2023 року №191 відмовлено громадянину Індії ОСОБА_1 в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання на підставі підпункту 9 пункту 61 Порядку №322.
«Здійснено перевірку за місцем проживання ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , за результатами якої встановлено, що гр. ОСОБА_1 не проживає за вказаною адресою. Засоби мобільного зв`язку відключені, за інформацією з ІКС «Аркан» знаходиться на території України. Про час проведення перевірки було повідомлено завчасно засобом електронної пошти».
Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає також і стосовно контактного номера телефону НОМЕР_2 , який позивач вказав у заяві-анкеті № НОМЕР_3 , та який відрізняється від контактного номера позивача, зазначеного у позовній заяві та у зверненні на адресу УСБУ у Дніпропетровській області - НОМЕР_4. Зауважує, що заява-анкета надавалась позивачу для перевірки правильності зазначених у ній даних та яка містить підпис позивача, чим і підтверджено правильність внесення даних зі слів позивача працівником міграційного органу.
При цьому суд вважає за доцільне зазначити, що не підлягає дослідженню лист УСБУ у Дніпропетровській області №55/2-8069нт-вих від 22.11.2023 року, так як він не був покладений в основу оскаржуваного рішення від 09.11.2023 року.
Щодо перевірки адреси проживання ОСОБА_1 , проведеної посадовими відповідача, суд зазначає наступне.
Головним спеціалістом відділу протидії нелегальної міграції Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії було надіслано на електронну пошту позивача ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) повідомлення щодо проведення 07.11.2023 року з 8 до 17 години перевірки адреси його проживання ( АДРЕСА_2 ), яка зазначена в анкеті №100186836 від 01.11.2023 року.
Відповідно до Акту перевіри адреси місця проживання іноземця або особи без громадянства 07.11.2023 року працівниками ГУ ДМС України в Дніпропетровській області було проведено перевірку інформації про місце проживання, наданої громадянином Індії ОСОБА_1 у заяві-анкеті: АДРЕСА_2 . Під час перевірки інформацію про місце проживання не підтверджено. Додаткова інформація: зі слів сусіда не мешкає за вказаною адресою, засоби мобільного зв`язку відключені. У Акті міститься підпис сусіда, якого опитували щодо підтвердження факту проживання позивача за адресою, вказаною останнім у заяві-анкеті.
Одночасно, суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем 01.10.2023 року було повідомлено відповідача про зміну місця проживання, на підтвердження чого долучено до матеріалів справи копію поштового відправлення №05651371 Кур`єрської служби «Константа Сервіс» (а.с. 49).
Оцінюючи надані відповідачем докази, суд зазначає таке.
Частиною першою статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" встановлено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.
У розумінні приписів статті 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.
Частиною 10 статті 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.
Відповідно до пункту 4 Правил реєстрації місць проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207 (далі - Правила №207) громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.
Ухвалами суду від 12.12.2023 та 11.01.2024 року задоволено клопотання представників сторін про виклик свідків та викликано у судові засідання свідків, заслухавши яких суд встановив наступне. Свідки зі сторони позивача підтвердили факт проживання позивача за вказаною адресою, а свідки зі сторони відповідача (посадові особи, які здійснювали перевірку адреси проживання) - заперечували проти такого, посилаючись на показання сусіда похилого віку, який вказав, що не бачив позивача. У свою чергу, позивача, представник позивача, а також свідки зі сторони позивача наголошували, що особа, на пояснення якої посилаються посадові особи відповідача в Акті, є особою похилого віку, яка нечасто покидає квартиру.

Таким чином, суд критично оцінює подані відповідачем докази та вважає, що посилання на відсутність позивача за місцем, вказаним ним у заяві-анкеті, що підтвердженою лише особою похилого віку, не може бути покладено в основу рішення про відмову в оформленні посвідки на тимчасове проживання на території України, оскільки не підтверджено належними доказами.

Окрім того, зазначення в рішенні про відмову в видачі посвідки на тимчасове проживання лише норми права (пп.9 п. 61 Порядку №322) не є рішенням, що містить зазначення причин відмови.

Згідно з частинами першої та другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У цьому випадку, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано достатніх доказів та обґрунтованих доводів щодо прийняття оскаржуваного рішення відповідно до норм чинного законодавства.

Відтак, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення про відмову в оформленні посвідки на тимчасове проживання на території України.

Щодо вимоги про зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області прийняти рішення про видачу посвідки на тимчасове проживання громадянину Індії ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 53 Порядку № 322 видача іноземцеві або особі без громадянства посвідки здійснюється територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, уповноваженим суб`єктом, який прийняв документи для її оформлення (у тому числі замість втраченої або викраденої), обміну.

ДМС, територіальний орган ДМС мають право переглянути рішення, прийняте відповідно територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, за наявності підстав зобов`язати їх відмінити попереднє рішення про відмову в оформленні, обміні та видачі посвідки, про її скасування і прийняти нове рішення на підставі раніше поданих документів.

Згідно з ч. 3 ст. 245 КАС України, у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Частиною 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Також, у постанові від 23.05.2018 року у справі №825/602/17 Верховний Суд зазначив, що у судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Отже, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

У разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Враховуючи вищевикладене, повноваження щодо видачі та обміну посвідки на тимчасове проживання є дискреційними.

Таким чином суд, з урахуванням ч. 2 ст. 9 КАС України, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву-анкету ОСОБА_1 про оформлення (видачу) посвідки на тимчасове проживання та прийняти рішення згідно до документів, поданих позивачем щодо оформлення посвідки на тимчасове проживання та з врахуванням висновків суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, врахувавши доводи та аргументи сторін, викладені у процесуальних документах по справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до статті 139 КАС України.

Керуючись ст. 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 257-262 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області від 09.11.2023 року, яким громадянину Індії ОСОБА_1 було відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області повторно розглянути заяву-анкету ОСОБА_1 про оформлення (видачу) посвідки на тимчасове проживання та прийняти рішення згідно до документів, поданих позивачем щодо оформлення посвідки на тимчасове проживання та з врахуванням висновків суду.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору у розмірі 536,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 19 лютого 2024 року.

Суддя Н.В. Захарчук-Борисенко