Справа № 580/9905/23
Суддя: Альона КАЛІНОВСЬКА
Дата ухвалення: 2024-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року справа № 580/9905/23

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Каліновської А.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Шапошник Я.О.

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача 1 - Кирмана О.Д.,

представника позивача 2 - Василенка С.І.,

представника відповідача 1 - Вахатова І.О.,

представників відповідача 2 - Житняк Д.Ю., Красюк О.В,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Державної міграційної служби України (далі - відповідач 1), Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби (далі - відповідач 2), в якому позивач з урахуванням заяви від 24.01.2024 просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної міграційної служби України від 28.09.2023 № 257-кт "Про звільнення ОСОБА_1 ";

- визнати протиправним та скасувати наказ Управління Державної міграційної служби у Черкаській області від 28.09.2023 № 100-к "Про оголошення звільнення ОСОБА_1 ";

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Центрально-південного міжрегіонального управлінні Державної міграційної служби з 29.09.2023;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Центрально-південного міжрегіонального управлінні Державної міграційної служби та стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

- стягнути з Центрально-південного міжрегіонального управлінні Державної міграційної служби на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 29.09.2023 по день прийняття судового рішення;

- визнати протиправними та скасувати рішення (розпорядчі документи) Державної міграційної служби України щодо не погодження подань про встановлення ОСОБА_1 щомісячної надбавки за інтенсивність праці;

- зобов`язати Державну міграційну службу України розглянути та погодити подання Управління Державної міграційної служби України у Черкаській області про встановлення в 2023 році надбавок за інтенсивність праці начальнику Управління Державної міграційної служби у Черкаській області ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну службу України, Центрально-південне міжрегіональне управлінні Державної міграційної служби виплатити ОСОБА_1 недоотриману надбавку за інтенсивність праці за період з 01.01.2023 по день прийняття судового рішення;

- стягнути з Державної міграційної служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 430000 грн;

- стягнути з Державної міграційної служби України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу.

Ухвалою судді Черкаського окружного адміністративного суду від 30.10.2023 відкрито провадження у даній справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою від 18.01.2024 суд здійснив перехід із спрощеного провадження до загального провадження.

31.01.2024 р ухвалою суду здійснено заміну одного з відповідачів, а саме Управління Державної міграційної служби у Черкаській області на Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби та прийняті уточненні позовні вимоги.

В обґрунтування позовних вимог позивач зокрема зазначає, що звільнення відбулось всупереч вимог законодавства, оскільки позивачу, в порушення абз. 2 ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» не було запропоновано ані рівнозначної посади, ані нижчої посади, на яку можливо переведення за згодою державного службовця, а тому оскаржувані накази ДМС України, УДМС в Черкаській області від 28.09.2023 № 257-кт та № 100-к прийняті всупереч порушення вимог ст. 43 Конституції України, абз. 2 ч. З ст. 87 Закону України «Про державну службу» та підлягають скасуванню. На дімку позивача, під час звільнення, у зв`язку із реорганізацією не були враховані стаж роботи, результати оцінювання та переважне право на роботу в новоутвореному органі. Також позивач вважає, що оскаржувані накази винесені не уповноваженою особою, оскільки відповідно до законодавства наказ про звільнення у даному випадку мав би виносити голова Державної міграційної служби України, а не тимчасово виконуючий обов`язки голови. Позивач вважає, що під час звільнення роботодавець не провів повного розрахунку з позивачем, зокрема не вирішив питання щодо погодження подань про встановлення ОСОБА_1 щомісячної надбавки за інтенсивність праці, а тому вважає, що Державна міграційна служба має розглянути питання щодо виплати відповідної надбавки за інтенсивність за 2023 рік та виплатити йому відповідну суму. На думку позивача, роботодавець зобов`язаний виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 430 000 грн., з яких 230 000 грн. у зв`язку із не виплатою роботодавцем надбавки за інтенсивність та 230 000 у зв`язку із незаконним звільненням.

У судових засіданнях, в яких приймав участь позивач та його представники, останні підтримали позовні вимоги та просили позов задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідач 1 надав до суду відзив на адміністративний позов ОСОБА_1 , в якому заперечив проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування заперечень зазначив, що оскаржувані в межах спірних правовідносин накази прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства, в межах компетенції та дискреційних повноважень, оскільки станом на час звільнення позивача не було затверджено штатного розпису. Виконуючий обов`язки голови Державної міграційної служби України під час винесення оскажуваних наказів діяв у межах повноважень, визначених Положенням про Державну міграційну службу. Надбавка не входить у заробітну плати робітника, а тому питання щодо виплати надбавки вирішується на розсуд роботодаця, оскільки виплата надбавки це право роботодавця а не його обов`язок.

Відповідач 2 подав до суду відзив на позов, в якому проти позову заперечив.

В судовому засіданні представники відповідачів зазначили, що позивачу не було запропоновано рівнозначної посади або нижчої, оскільки станом на час звільнення позивача не було затверджено штатного розпису Центрально-південного міжрегіонального управлінні Державної міграційної служби, а тому вказана обставина не може бути підставною для скасування оскаржуваних наказів. Також зазначили, що під час звільнення позивача з ним проведено повний розрахунок, позовні вимоги щодо нарахування та виплати позивачу надбавок не підлягають до задоволення, оскільки погодження подання про виплату надбавки не відбулось. Крім того, зазначили, що виплата надбавки працівнику, це право роботодавця, а не його обов`язок. Також звернули увагу суду, що порядок погодження подання про виплату надбавки законодавством не визначений.

Заслухавши представників сторін, перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, судом встановлено наступне.

Згідно з записами в трудовій книжці № НОМЕР_1 виданої на ім`я ОСОБА_1 , відповідно до наказу ДМС України від 19.10.2011 № 291-к ОСОБА_1 призначений на посаду начальника Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області.

06 червня 2023 року Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 569 «Про реорганізацію територіальних органів Державної міграційної служби» відповідно до якої постановлено:

1. Утворити як юридичну особу публічного права Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби, реорганізувавши шляхом злиття Управління Державної міграційної служби в Кіровоградській області та Управління Державної міграційної служби в Черкаській області.

2. Установити, що Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби є правонаступником майна, прав та обов`язків Управління Державної міграційної служби в Кіровоградській області та Управління Державної міграційної служби в Черкаській області.

3. Узяти до відома, що місцезнаходженням Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби є м. Кропивницький.

11 липня 2023 року Головою ДМС України Наталією Науменко складено «Попередження про наступне звільнення» № 10.2/966-23 у зв`язку із реорганізацією Управління Державної міграційної служби в Черкаській області на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» з урахуванням абзацу 1 ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

У попередженні Державної міграційної служби України від 11.07.2023 зазначено, що у зв`язку із утворенням як юридичної особи публічного права Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби в порядку реорганізації шляхом злиття Управління Державної міграційної служби в Кіровоградській області та Управління Державної міграційної служби в Черкаській області на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 06.06.2023 № 569 «Про реорганізацію територіальних органів Державної міграційної служби», позивач попереджається про наступне звільнення у зв`язку із реорганізацією Управління Державної міграційної служби в Черкаській області на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» з урахуванням абзацу першого частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу. Повідомлено, що відповідно до абзацу третього частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу», державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті із виплатою вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади. Додатково повідомлено, що особи, звільнені з посад державної служби у період дії воєнного стану, протягом одного року після припинення чи скасування воєнного стану можуть бути прийняті на рівнозначні або нижчі посади державної служби та служби в органах місцевого самоврядування без проведення конкурсу, з урахуванням вимог частини десятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Наказом Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області від 28 вересня 2023 року № 100-к «Про оголошення звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено із займаної посади.

Наказом Державної міграційної служби України від 28 вересня 2023 року № 257-кт зобов`язано УДМС України в Черкаській області на наступний робочий день надіслати до Управління персоналу ДМС копію наказу УДМС України в Черкаській області про оголошення звільнення ОСОБА_1 , завірену в установленому порядку.

Не погоджуючись із своїм звільненням з посади начальника Управління Державної міграційної служби у Черкаській області та відповідними наказами, вважаючи їх такими, що прийняті з порушенням вимог трудового законодавства та Закону України «Про державну службу», позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд виходить із наступних підстав та мотивів.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначено Законом України «Про державну службу».

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно із пунктом 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 Закону).

Підстави для припинення державної служби визначені в статті 83 Закону № 889-VIII, зокрема, державна служба припиняється: за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

При цьому, згідно із пунктом 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII однією з підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача ознайомлено з попередженням про наступне звільнення. При цьому, позивачем не оскаржується порядок доведення до відома інформації про наступне звільнення.

Відповідно до пункту частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Як зазначено вище, відповідно до частини третьої статті 87 Закону №889-VIII одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Отже, на дату звільнення позивача з посади діяла норма, яка передбачала, що з попередженням про звільнення роботодавець одночасно повинен пропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. Водночас, передбачено можливість звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади.

Під час судового засідання, представники відповідачів зазначили, що була відсутня можливість запропонувати позивачу рівнозначну або нижчу посаду, оскільки станом на час звільнення позивача (28.09.2023) не було затверджено штатного розпису Центрально - південного міжрегіонального управління Державної міграціної служби.

З матеріалів справи вбачається, що штатний розпис Центрально - південного міжрегіонального управління Державної міграціної служби 03.11.2023 року.

Постановою 06.06.2023 № 569 "Про реорганізацію територіальних органів Державної міграційної служби" Кабінет Міністрів України вирішив утворити як юридичну особу публічного права Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби, реорганізувавши шляхом злиття Управління Державної міграційної служби в Кіровоградській області та Управління Державної міграційної служби в Черкаській області. При цьому в цій постанові Кабінет Міністрів України установив, що Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби є правонаступником майна, прав та обов`язків Управління Державної міграційної служби в Кіровоградській області та Управління Державної міграційної служби в Черкаській області.

Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 15.12.2023 до вказаного реєстру внесений запис 013011473 про припинення Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області шляхом реорганізації. Крім того, згідно інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 15.12.2023 до вказаного реєстру внесений запис 000001030 про проведення державної реєстрації юридичної особи - Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби.

Однією з гарантій забезпечення прав громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботі і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пленум Верховного Суду України в пункті 19 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами) роз`яснив, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він про наступне вивільнення.

Виходячи із системного аналізу пункту 1 частини першої та частини другої статті 40, частини другої статті 49-2 КЗпП України з метою забезпечення цієї гарантії на власника або уповноважений ним орган при звільненні працівника у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці покладається обов`язок при попередженні працівника про таке звільнення запропонувати йому наявні вакантні посади. Тобто, законодавець встановив принцип обов`язок пропонування наявних вакантних посад для забезпечення гарантії права громадян на сприяння у збереженні роботи.

За приписами частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, власник вважається таким, що належно виконав свій обов`язок щодо сприяння у збереженні роботи працівника, який підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник який вивільнюється, працював.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 червня 2020 року в справі № 826/19187/16, від 31 березня 2020 року в справі № 826/6148/16, від 09 жовтня 2019 року в справі №821/595/16 та ін.

Така правова позиція викладена також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (П/9901/310/18).

Суд звертає увагу, що встановлена законодавством можливість реорганізації державної установи (організації) не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи, а тому посилання відповідачів на відсутність затвердженого штатного розпису Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби не береться судом до уваги враховуюти те, що під час проведення відповідної реорганізації роботодавець зобов`язаний був вчинити всі дії щодо запропонування позивачу рівнозначної посади з метою дотримання гаранцій забезпечення прав громадян на працю, враховуючи переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Натомість відповідач 1 передчасно звільнив позивача, без дотримання вищевказаних гарантів.

З огляду на вище зазначене суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо - визнання протиправними та скасування наказу Державної міграційної служби України від 28.09.2023 № 257-кт "Про звільнення ОСОБА_1 "; та наказу Управління Державної міграційної служби у Черкаській області від 28.09.2023 № 100-к "Про оголошення звільнення ОСОБА_1 " підлягає задоволенню.

Умови переведення державних службовців на іншу посаду без обов`язкового проведення конкурсу визначені статтею 41 Закону №889-VIII, зокрема, відповідно до положень частини 1 вказаної статті державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу: 1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; 2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Відповідно до статті 2 Закону №889-VIII, рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.

Тобто, переведення державного службовця без проведення конкурсу можливе на рівнозначну або нижчу посаду.

Статтею 6 Закону №889-VIII визначено, що посади державної служби в державних органах поділяються на категорії та підкатегорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійних компетентностей державних службовців.

Визначення підкатегорій посад державної служби та прирівнення посад державної служби проводиться Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 року № 15 затверджено перелік посад державної служби, що прирівнюються до відповідних підкатегорій.

Нижчою посадою є посада державної служби, яка належить до нижчої підкатегорії посад державної служби незважаючи на рівень державного органу, а також посада державної служби у державному органі з нижчим рівнем в межах однієї підкатегорії посад державної служби; вищою посадою є посада державної служби, яка належить до вищої підкатегорії посад державної служби незважаючи на рівень державного органу, а також посада державної служби у державному органі з вищим рівнем в межах однієї підкатегорії посад державної служби.

З матеріалів справи встановлено, що позивач на момент звільнення перебував на посаді начальника УДМС в Черкаській області.

06 червня 2023 року Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 569 «Про реорганізацію територіальних органів Державної міграційної служби» відповідно до якої утворено як юридичну особу публічного права Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби, реорганізувавши шляхом злиття Управління Державної міграційної служби в Кіровоградській області та Управління Державної міграційної служби в Черкаській області.

Дослідивши посадові інструкції начальника Управління ДМС у Черкаській області та начальника Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби суд приходить до висновку, що хоча вказані посади віднесені до однакової категорії та однакової підкатегорії, мають однаковий порядок призначення та характер, однак у зв`язку із реоганізацією Управлінь ДМС Черкаської і Кіровоград шляхом злиття, мають різний обсяг повноважень, зокрема у зв`язку з розширенням території, на яку поширюється компетенція Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби, що впливає на повноваження начальника та мають різні вимоги необхідної кваліфікації та професійної компетенції, зокрема у зв`язку з розширенням штату з 188 штатних одиниць до 330 штатних одиниць, а тому з твердженням позивача, що посада начальника Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби є рівнозначною з посадою начальника Управління Державної міграційної служби в Черкаській області суд не погоджується, а тому позивач підлягає поновленню на рівнозначній посаді, у зв`язку із чим позовна вимога щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Центрально-південного міжрегіонального управлінні Державної міграційної служби підлягає частковому задоволенню.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби середнього заробіту за час вимушеного прогулу.

Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

З огляду на те, що позивача було протиправно звільнено з посади, без дотримання гарантій забезпечення прав громадян на працю та без урахування переважного права на залишення на роботі, суд дійшов висновку, що позовна вимога щодо стягнення з Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби середнього заробітну за час вимушеного прогулу з 29.09.2023 по день прийняття судового рішення підлягає задоволенню.

Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про: зокрема, присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Керуючись ст. 371 КАС України, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді позивача та стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць з вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів.

Посилання позивача на те, що оскаржуваний наказ про звільнення винесено не уповноваженою особою, не приймаються судом до уваги, з огляду на те, що відповідно до Наказу Державної міграційної служби України «Про розподіл обов`язків між заступниками Голови ДМС» №177 від 28.10.2020р, установлено, що у разі зокрема відсутності Голови ДМС його обов`язки виконує Перший заступник голови ДМС, наказом ДМС України від 21.09.2023 №742-в «Про відпустку Голови ДМС Науменко Н.М.», покладено тимчасове виконання обов`язків Голови Державної міграційної служби України з 22.09.2023 р. по 01.10.2023р на першого заступника Голови ДМС України Ковалевську І.В.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними та скасувати рішення (розпорядчі документи) Державної міграційної служби України щодо не погодження подань про встановлення ОСОБА_1 щомісячної надбавки за інтенсивність праці, зобов`язання Державну міграційну службу України розглянути та погодити подання Управління Державної міграційної служби України у Черкаській області про встановлення в 2023 році надбавок за інтенсивність праці начальнику Управління Державної міграційної служби у Черкаській області ОСОБА_1 та зобов`язання Державну міграційну службу України, Центрально-південне міжрегіональне управлінні Державної міграційної служби виплатити ОСОБА_1 недоотриману надбавку за інтенсивність праці за період з 01.01.2023 по день прийняття судового рішення, суд зазначає наступне.

Відповідно до абзацу восьмого п. 14 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу» керівники державної служби протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом у межах економії фонду оплати праці мають право встановлювати державним службовцям додаткові стимулюючі виплати відповідно до Положення про застосування стимулюючих виплат, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Положення про застосування стимулюючих виплат державним службовцям, що затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 р. № 15, в редакції станом на час звільнення позивача, керівники державної служби в державному органі мають право встановлювати державним службовцям у межах економії фонду оплати праці додаткові стимулюючі виплати.

В матеріалах справи відсутні докази що підтверджують наявність прийнятого акту індивідуальної дії, зокрема рішення Державної міграційної служби України щодо вирішення питання про погодження подань про встановлення ОСОБА_1 надбавки за інтенсивність, а тому позовна вимога щодо визнання протиправними та скасувати рішення (розпорядчі документи) Державної міграційної служби України щодо не погодження подань про встановлення ОСОБА_1 щомісячної надбавки за інтенсивність праці задоволенню не підлягає.

Суд погоджується з твердженням відповідача 1, що вирішення питання щодо встановлення нарахування державним службовцям у межах економії фонду оплати праці додаткових стимулюючих виплат є правом керівників державної служби в державному органі. Крім того обов`язку щодо винесення акту індивідуального дії щодо вирішення питання про погодження надбавок за інтенсивність праці начальнику законодавством не передбачено, а тому позовні вимоги, що стосуються надбавок за інтенсивність, задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У свою чергу, відповідно до частини п`ятої статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що у такому порядку розглядаються адміністративним судом вимоги про відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди.

Основною умовою такого розгляду є те, щоб така вимога була заподіяна (похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин і якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Положеннями статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина 2 статті 23 ЦК України).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина 3 статті 23 ЦК України).

Так, згідно із правовою позицією Пленуму Верховного Суду України, викладеною у постанові від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, Верховний Суд України у вищевказаній постанові Пленуму зазначає, що в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди повинні бути зазначені обставини того, у чому полягає моральна шкода, якими діями, рішеннями вона завдана та якими доказами вона підтверджена. Факт заподіяння шкоди доводить позивач.

У пункті 5 цієї ж Постанови Пленуму № 4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

При цьому, суд виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого..

Позивач вказує на те, що внаслідок того, що відповідачі не виплачували позивачу протягом 2023 року надбавок за інтенсивність він зазнав моральних страждань, які оцінює у 230 000 грн, та зазнав моральних страждань у зв`язку із незаконним звільненням, які оцінює також у розмірі 230 000 грн.

На обґрунтування наявності підстав для відшкодування моральної шкоди, позивач у позові зазначив, що він втратив сталі зв`язки, потребував необхідність організації життя за умови відсутності роботи та постійної зайнятості, змінилося відношення колег та оточуючи, маючи авторитет, який формувався роками, бездоганну репутацію, позитивні оцінки результатів роботи та відсутність дисциплінарних стягнень, позивач вимушений вживати зусиль до отримання доказів, звертатись за правовою допомогою.

Натомість суд звертає увагу, що позивач в судовому засіданні, не надав обґрунтованих пояснень щодо завдання йому моральної шкоди відповідачами. Жодного документального доказу на підтвердження заподіяння моральної шкоди та на підтвердження причинного зв`язку моральної шкоди із звільненням також не надано. Посилання позивача на бездоганну репутацію, позитивні оцінки результатів роботи та відсутність дисциплінарних стягнень судом не беруться до уваги, оскільки таким критеріям мають відповідати всі державні службовці. Крім того, позивач не зазначив, яким чином звернення людини, яка має авторитет за правничою допомогою, може призвести до моральних страждань, а тому позовна вимога щодо стягнення з відповідачів моральної шкоди, у зв`язку із незаконним звільненням задоволенню не підлягає. Крім того, судом не встановлено протиправних дій відповідачів при вирішенні питання щодо призначення позивачу надбавок за інтенсивність, натомість, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги що стосуються надбавок за інтенсивність задоволенню не підлягають, а тому позовна вимога щодо стягнення з відповідачів моральної шкоди за не виплату йому протягом 2023 року надбавок за інтенсивність, також не підлягає до задоволення, як похідна.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами першою-другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин першої - другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачі, як суб`єкти владних повноважень не довели суду належними та допустимими доказами правомірність та законність оскаржуваних наказів від 28.09.2023 № 257-кт "Про звільнення ОСОБА_1 " та від 28.09.2023 № 100-к "Про оголошення звільнення ОСОБА_1 ".

За таких обставин, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Судом враховано заяву представника позивача про намір подати заяву про розподіл судових витрат протягом 5 днів після ухвалення рішення.

Згідно ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

В силу положень ст. 143 КАС України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 72-78, 132-139, 242-245, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної міграційної служби України від 28.09.2023 № 257-кт "Про звільнення ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати наказ Управління Державної міграційної служби у Черкаській області від 28.09.2023 № 100-к "Про оголошення звільнення ОСОБА_1 ";

Поновити ОСОБА_1 в Центрально-південному міжрегіональному управлінні Державної міграційної служби на рівнозначній посаді начальника управління Державної міграційної служби у Черкаській області.

Стягнути з Центрально-південного міжрегіонального управлінні Державної міграційної служби (25015, Кіровоградська область, м. Кропивницький, вул. Єгорова Олексія, 25 а, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 29.09.2023 по день прийняття судового рішення.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення в Центрально-південному міжрегіональному управлінні Державної міграційної служби ОСОБА_1 на рівнозначній посаді начальника управління Державної міграційної служби у Черкаській області та стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

В решті позовних вимог відмовити.

Призначити судове засідання для вирішення питання щодо розподілу судових витрат 0 14 год 00 хв. 07.03.2024.

Повний текст рішення виготовлено 07.03.2024.

Суддя Альона КАЛІНОВСЬКА