Справа № 140/34788/23
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2024-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/34788/23 пров. № А/857/3044/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання - Василюк В.Б.,

а також сторін (їх представників):

від позивача Гуріна Л.В.;

від відповідача - Грущук М.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09.01.2024р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Гуріної Людмили Володимирівни, діючої на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними та скасування постанов державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та про відкриття виконавчого провадження щодо його примусового стягнення (суддя суду І інстанції: Мачульський В.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 09.01.2024р., м.Луцьк; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

28.11.2023р. за допомогою системи «Електронний суд» представник адвокат Гуріна Л.В., діюча на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила:

поновити строк звернення до суду із розглядуваним позовом;

визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця ВП № 44202138 від 15.04.2020р. про стягнення виконавчого збору;

визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця ВП № 73339884 від 15.11.2023р. про відкриття виконавчого провадження із примусового виконання постанови ВП № 44202138 від 15.04.2020р. про стягнення виконавчого збору;

стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача понесені судові витрати (а.с.1-5).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 09.01.2024р. заявлений позов задоволено; визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Гончар О.Ю. про стягнення виконавчого збору від 15.04.2020р. у ВП № 44202138; визнано протиправною та скасовано постанову заступника начальника Відділу державної виконавчої служби /ВДВС/ у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління /ЗМУ/ Міністерства юстиції /МЮ/ Грущук М.В. від 15.11.2023р. про відкриття виконавчого провадження № 73339884 із примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 15.04.2020р.; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ВДВС у місті Луцьку ЗМУ МЮ на користь позивача судові витрати в розмірі 1717 грн. 76 коп. (а.с.171-174).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач ВДВС у місті Луцьку ЗМУ МЮ, який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що у своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.98-101).

В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, через що стягнення такого є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження, його обов`язком при примусовому виконанні судових рішень та рішень інших органів.

На виконанні відповідача перебувало виконавче провадження ВП № 44202138 з примусового виконання виконавчого листа Луцького міськрайонного суду Волинської обл. № 2-629/10, виданого 26.01.2011р., про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «ВТБ Банк» кредитної заборгованості. 30.07.2014р. державним виконавцем відкрито виконавче провадження, 15.04.2020р. винесено постанову про стягнення виконавчого збору, що в подальшому було виділено в окреме провадження ВП № 73339884. Підставою для цього слугувало те, що виконавчий збір не сплачено, при цьому виконання постанови про стягнення виконавчого збору відбувається в загальному порядку, передбаченому для виконання виконавчих документів.

Покликання позивача на стягнення виконавчого збору від фактично стягнутої суми вважає помилковим, оскільки на час винесення постанов про стягнення виконавчого збору і про відкриття виконавчого провадження щодо примусового стягнення виконавчого збору діючий Закон України «Про виконавче провадження» ставить розмір виконавчого збору в залежність від суми, що підлягає примусовому стягненню.

Представник позивача - адвокат Гуріна Л.В. скерувала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому остання вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, дотримався вимог процесуального закону, через що ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.222-224).

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача на підтримання поданої скарги, заперечення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга підлягає до задоволення, з наступних мотивів.

Як встановлено під час судового розгляду справи, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської обл. стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь «ПАТ ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 761464 грн. 54 коп.

На виконання вказаного рішення суду 26.01.2011р. видано виконавчий лист № 2-629/10, за яким було відкрито виконавче провадження № 44202138, про що державним виконавцем Першого ВДВС Луцького міського управління юстиції /МУЮ/ Радчук Л.О. винесено відповідну постанову від 30.07.2014р. (а.с.12, 162).

15.04.2020р. постановою старшого державного виконавця Першого ВДВС Луцького МУЮ Гончар О.Ю. внесено зміни в частині стягнення з боржника ОСОБА_1 в користь ПАТ «ВТБ Банк» суму боргу - замість 761464 грн. 54 коп. на суму 508327 грн. 49 коп., та 850 грн судового збору, 60 грн. витрат на ІТЗ (а.с.11) та винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 50923 грн. 75 коп. (а.с.16, 128).

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської обл. від 13.08.2020р. замінено сторону стягувача у виконавчому провадженні ВП № 44202138 з ПАТ «ВТБ Банк» на правонаступника ТзОВ «Фінансова компанія «Поліс»

Відповідно до ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25.10.2023р. затверджено мирову угоду, відповідно до якої стягувач та боржник домовились про те, що заявлені стягувачем вимоги у виконавчому провадженні ВП № 44202138 із примусового виконання виконавчого листа № 2-629/10 від 26.01.2011р., виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської обл., дата надходження виконавчого документа до державного виконавця 28.07.2014р., про стягнення з боржника заборгованості в розмірі 509237 грн. 49 коп. боргу, 850 грн - судового збору, 60 грн. витрат на ІТЗ, будуть задоволенні шляхом перерахування боржником на користь стягувача грошових коштів в загальній сумі 100000 грн. в порядку та на умовах, визначених мировою угодою (а.с.17-18, 87-89, 106-109).

Постановою від 15.11.2023р. заступником начальника ВДВС у місті Луцьку ЗМУ МЮ Грущук М.В. закінчено виконавче провадження № 44202138 на підставі п.2 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.10).

Водночас, 15.11.2023р. заступником начальника ВДВС у місті Луцьку ЗМУ МЮ Грущук М.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 73339884 з примусового виконання постанови № 44202138 від 15.04.2020р. про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 50923 грн. 75 коп. (а.с.13, 66-67).

Предметом спору в цій справі є оцінка правомірності стягнення з боржника суми виконавчого збору відповідно до ст.ст.27, 40 Закону України «Про виконавче провадження» без реального стягнення суми боргу з вказаного боржника за умови закінчення виконавчого провадження через затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення.

Задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що на момент виникнення спірних правовідносин норми ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачали, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута з боржника за виконавчим документом.

Таким чином, стягнення виконавчого збору пов`язується із фактично стягнутою виконавцем сумою, а не обчислюється у відсотках від суми, яка підлягає стягненню.

Оскільки позивачем фактично сплачено в рахунок погашення боргу грошові кошти в розмірі 100000 грн., тому виконавчий збір складає 10000 грн.

При стягненні виконавчого збору відповідно до ч.3 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020р. у справі № 2540/3203/18 та враховані судом при вирішення спору.

З урахуванням того, що внесені Законом України № 2475-VIII від 03.07.2018р. зміни до ст.27 Закону № 1404-VІІІ погіршили становище боржника, а також того, що виконавчою службою фактично стягнуто з боржника за виконавчим листом грошові кошти в сумі 100000 грн., суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 50923 грн. 75 коп.

Враховуючи, що в цій справі є необхідність застосування до спірних правовідносин приписів ст.27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28.08.2018р., оскільки у процесі виконання судового рішення становище боржника було погіршеним у зв`язку із прийняттям змін до ст.27 Закону № 1404-VІІІ, що суперечить ст.58 Конституції України, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Між тим, такі висновки суду першої інстанції не у повній мірі ґрунтуються на фактичних обставинах справи і не відповідають вимогам чинного законодавства, з огляду на таке.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку є Закон України № 606-XIV від 21.04.1999р. «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV; був чинний на дату відкриття виконавчого провадження (30.07.2014р.) і діяв до 04.10.2016р.).

Відповідно до ч.2 ст.25 Закону № 606-XIV державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Згідно з ч.1 ст.27 Закону № 606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Відповідно до ч.1 ст.28 Закону № 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Поряд з цим, 05.10.2016р. набув чинності Закон України № 1404-VIII від 02.06.2016р. «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII), пунктом 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого передбачено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Відповідно до ст.27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України (ч.1).

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом (ч.2).

В подальшому Законом України № 2475-VIII від 03.07.2018р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», який набрав чинності 28.08.2018р., у частині 2 ст.27 Закону № 1404-VIII слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».

Отже, після 28.08.2018р. розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми, яка підлягає стягненню.

Повертаючись до обставин цієї справи зауважимо, що виконавче провадження ВП № 44202138 відкрито 30.07.2014р. (тобто за правилами Закону № 606-XIV, в редакції, яка діяла на той час).

При цьому, до 05.10.2016р. правовідносини щодо здійснення виконавчих дій регулювались Законом України № 606-XIV від 21.04.1999р. «Про виконавче провадження», а з 05.10.2016р. вступив у силу Закон України № 1404-VIII від 02.06.2016р. «Про виконавче провадження».

Спірна постанова про стягнення виконавчого збору прийнята відповідачем 15.04.2020р. (за правилами Закону № 1404-VIII, чинного на дату її ухвалення).

При цьому, згідно з ч.ч.1 і 2 ст.27 Закону № 1404-VIII (у редакції, викладеній згідно із Законом України № 2475-VIII від 03.07.2018р., набув чинності з 28.08.2018р.) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Отже, з моменту виникнення заборгованості позивача та прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження до прийняття постанови про стягнення виконавчого збору змінювалось законодавство, відповідно до якого здійснювався обрахунок виконавчого збору.

За подібної ситуації Верховний Суд у постанові від 11.08.2021р. у справі № 300/3260/20 звернув увагу, з-поміж іншого, на те, що відповідно до ч.1 ст.28 Закону № 606-XIV розмір виконавчого збору (у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений ч.2 ст.25 Закону № 606-XIV для самостійного його виконання) становив 10 відсотків від суми, що підлягала стягненню (якщо йдеться про вимоги майнового характеру). Відповідно до зазначеної постанови, у цьому випадку (тобто, коли виконавче провадження відкрито за правилами Закону № 606-XIV) розмір виконавчого збору, який підлягає стягненню з боржника, потрібно визначати за правилами ст.28 Закону № 606-XIV (чинного на той час).

Буквальний аналіз положень ст.27 Закону № 1404-VIII у зіставленні з ч.1 ст.28 Закону № 606-XIV у вимірі обставин цієї справи дає підстави для висновку, що закінчення виконавчого провадження/повернення виконавчого документа стягувачу (зокрема без реального його виконання) не заперечує наявності підстав для стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягала стягненню за цим (поверненим) виконавчим документом.

Тобто, в цій справі законом, який діяв на час відкриття виконавчого провадження, є Закон № 606-XIV, а з уваги на зміст його ст.28 (в редакції, чинній на 30.07.2014р.) розмір виконавчого збору становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 19.01.2022р. у справі № 640/7697/21.

Крім того, стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження. Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 26.06.2020р. у справі № 360/3324/19.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки, яких дійшов суд першої інстанції за наслідками розгляду цієї справи, не відповідають правовій позиції і підходам Верховного Суду до вирішення спорів, пов`язаних зі стягненням виконавчого збору.

Стосовно посилань позивача, що виконавчий збір стягується лише за фактичного стягнення державним виконавцем коштів чи вчиненням ним дій, які призвели до стягненню з боржника сум заборгованості, колегія суддів відноситься критично, оскільки відповідно до ст.27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що ч.2 ст.27 Закону України № 1404-VIII «Про виконавче провадження» щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом діяла до 28.08.2018р.

Законом України № 2475-VIII від 03.07.2018р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», який набрав чинності 28.08.2018р., у частині 2 ст.27 Закону № 1404-VIII слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».

Отже, після 28.08.2018р. розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми, яка підлягає стягненню.

Колегія суддів звертає увагу, що є необґрунтованими посилання позивача на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020р. у справі № 2540/3203/18, оскільки спір у цій справі відмінний від спору, який виник у справі № 140/34788/23; правовідносини у ній виникли під час дії Закону № 1404-VIII (у редакції до 28.08.2018р). Разом з тим, положення Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 28.08.2018р.) зменшували відповідальність боржника в порівнянні з нормами Закону № 606-XIV, який був чинний на дату відкриття виконавчого провадження (30.07.2014р.) та Закону № 1404-VIII, що врегулювали питання виконавчого збору, які були чинними з 28.08.2018р., оскільки редакція цієї статті передбачала стягнення виконавчого збору в розмірі 10 відсотків від суми, яка фактично стягнена.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про неможливість застосування до обставин цієї справи правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 11.03.2020р. у справі № 2540/3203/18, адже її ухвалено за інших фактологічних умов і нормативного регулювання.

З огляду на це, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення державного виконавця (постанова ВП № 44202138 від 15.04.2020р. про стягнення виконавчого збору в розмірі 50923 грн. 75 коп.) винесена відповідно до норм ст.ст.3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження», прийнята на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені цим Законом.

Водночас, законодавець пов`язав можливість отримання виконавцем виконавчого збору не виключно з вчиненням ним певних виконавчих дій протягом усього часу тривалості виконавчого провадження, яке призвело до фізичного стягнення коштів на користь стягувача з боржника. Сума основної винагороди у розмірі 10 відсотків визначається та стягується виходячи з сум коштів, що підлягають примусовому стягненню за виконавчим документом, і це не залежить від вчинених виконавчих дій після відкриття виконавчого провадження. Визначення розміру винагороди пов`язане з фактом початку примусового виконання за виконавчим документом.

У свою чергу, у Законі України «Про виконавче провадження» початок примусового виконання рішення визначається статтею 26, відповідно до частини першої якої виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У разі якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника.

За змістом цієї норми передбачено, що початок примусового виконання рішення починається з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Згідно із ч.8 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затв. наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012р., про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження. Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору. Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.

При цьому, пунктами 21-22 розділу ІІІ Інструкції встановлено, що закінчення виконавчого провадження здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 39 Закону.

У разі надходження на рахунок органу державної виконавчої служби коштів, стягнутих з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), достатніх для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника, виконавець після підготовки розпорядження державного виконавця, передбаченого пунктом 13 розділу VII цієї Інструкції, виносить постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону.

У постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

При цьому, положення Інструкції слід розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог, зокрема Закону України «Про виконавче провадження», та такі, що не можуть йому суперечити, у тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена.

Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що державний виконавець визначає суму виконавчого збору у постанові про відкриття виконавчого провадження, а у випадку повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) постанова про стягнення виконавчого збору має бути прийнята не пізніше наступного дня з дня наведених обставин. При цьому, останнє повноваження реалізується державним виконавцем, якщо виконавчий збір ще не стягнуто. Крім того, наведені норми дозволяють державному виконавцю вирішити питання про стягнення виконавчого збору як у постановах про відкриття виконавчого провадження, про закінчення виконавчого провадження, так і в окремій постанові, якою вирішується питання про стягнення виконавчого збору, під час здійснення виконавчого провадження.

Стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження, незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.

З урахуванням наведеного, викладені судом першої інстанції висновки про відсутність підстав для винесення постанови про стягнення виконавчого збору, колегія суддів відхиляє, оскільки норми діючого Закону України «Про виконавче провадження» таких вимог не містять.

Натомість, винесення постанови про стягнення виконавчого збору можливе з моменту відкриття виконавчого провадження і до його припинення, зокрема, у випадках повернення виконавчих документів.

Перелік випадків, коли виконавчий збір не стягується, є вичерпним. Після відкриття виконавчого провадження вже розпочинається примусове виконання рішення і, як наслідок, стягнення виконавчого збору. Стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження. Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження.

За такого правового регулювання та обставин справи колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що державний виконавець ВДВС у місті Луцьку ЗМУ МЮ в частині винесення постанови від 15.04.2020р. про стягнення виконавчого збору у розмірі 50923 грн. 75 коп. в межах виконавчого провадження ВП № 44202138, а також винесення постанови від 15.11.2023р. про відкриття виконавчого провадження ВП № 73339884, діяв правомірно.

Оцінюючи в сукупності наведене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є необґрунтованим та безпідставним, через що останній не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи результат апеляційного розгляду (в задоволенні позовних вимог відмовлено), понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви не підлягають відшкодуванню позивачу; суму сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги належить покласти на апелянта ВДВС у місті Луцьку ЗМУ МЮ.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права (незастосування закону, який підлягав застосуванню), що призвело до помилкового вирішення справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.2 ч.1 ст.315, п.4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції задовольнити.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09.01.2024р. в адміністративній справі № 140/34788/23 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову представника адвоката Гуріної Людмили Володимирівни, діючої на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними та скасування постанов державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та про відкриття виконавчого провадження щодо його примусового стягнення, - відмовити.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви не підлягають відшкодуванню позивачу ОСОБА_1 ; сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Відділ державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 08.03.2024р.