Справа № 640/8397/21
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2024-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

07 березня 2024 року

м. Київ

справа №640/8397/21

адміністративне провадження № К/990/37909/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Соколова В. М., суддів: Загороднюка А. Г., Єресько Л. О., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 серпня 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року у справі №640/8397/21 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправною бездіяльності, визнання недійсним запису, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за весь час затримки з виплати коштів,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день фактичного повного розрахунку та видачі трудової книжки;

- визнати недійсним у встановленому порядку раніше зроблений запис у трудовій книжці від номером запису "02" про звільнення 06 липня 2011 року з органів внутрішніх справ ОСОБА_1 на підставі наказу МВС від 06 липня 2011 року №871 о/с;

- зобов`язати відповідача видати новий наказ, у якому зазначити нову дату звільнення - дату фактичного повного розрахунку та видачі трудової книжки ОСОБА_1 , а також внести зміни до його трудової книжки із зазначенням нової дати звільнення - дати фактичного повного розрахунку та видачі трудової книжки;

- зобов`язати нарахувати та стягнути з відповідача на його середній заробіток за час вимушеного прогулу по день фактичного повного розрахунку та видачі трудової книжки;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому грошового забезпечення, з урахуванням компенсації за невикористану відпустку, за період часу з 01 серпня 2010 року по 06 липня 2011 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь грошове забезпечення з урахуванням компенсації за невикористану відпустку, за період часу з 01 серпня 2010 року по 06 липня 2011 року;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому грошового забезпечення з повним урахуванням посадового окладу в розмірі 1800 грн, надбавок за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50 відсотків, за оперативно-розшукову, розвідувальну чи контррозвідувальну діяльність та інформаційно- аналітичне забезпечення органів державної влади і оперативно-службову діяльність у розмірі 50 відсотків посадового окладу, з урахуванням компенсації за невикористану відпустку, за період часу з 01 липня 2009 року по 06 липня 2011 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь грошове забезпечення з повним урахуванням посадового окладу в розмірі 1800 грн, надбавок за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50 відсотків, за оперативно-розшукову, розвідувальну чи контррозвідувальну діяльність та інформаційно-аналітичне забезпечення органів державної влади і оперативно-службову діяльність у розмірі 50 відсотків посадового окладу, з урахуванням компенсації за невикористану відпустку, за період часу з 01 липня 2009 року по 06 липня 2011 року;

- стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати зазначених грошових коштів за період часу з 07 липня 2011 року по день фактичного у розрахунку.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 серпня 2022 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення зазначених недоліків протягом десяти днів з моменту отримання даної ухвали. Виявлені недоліки скаржнику запропоновано усунути шляхом подання до суду касаційної інстанції: 1) заяви із зазначенням підстав для поновлення строку на касаційне оскарження та надання відповідних доказів; 2) уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини четвертої статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, 29 січня 2023 року скаржником отримано ухвалу Верховного Суду від 29 листопада 2023 року.

19 лютого 2024 року до Верховного Суду надійшла заява про поновлення строку касаційного оскарження та уточнена касаційна скарга.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених)статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

В уточненій касаційній скарзі в обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та вказує про відсутність висновку Верховного Суду:

щодо питання застосування норми права стосовно працівників органів внутрішніх справ, яким продовжено раніше обраний запобіжний захід - тримання під вартою у зв`язку з ухваленням судом вироку, що не набрав законної сили про їх засудження до позбавлення волі, а саме правове регулювання щодо виплати грошового забезпечення таким працівникам та стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати зазначених грошових коштів по день фактичного розрахунку, а також визначення: принципу презумпції невинуватості останнім і їх прав під час цього, поняття запобіжного заходу - тримання під вартою і мета його застосування (чи є покаранням особи у скоєнні злочину або чи застосовується до набрання законної сили вироком суду лише з метою запобігання у випадках, що зазначені статтями 148, 150 КПК України (у редакції на час виникнення спірних відносин), та чи є вони вичерпними) та поняття «позбавлення волі» і мета його застосування (чи є покаранням особи у скоєнні злочину, а також принципів: верховенства права; забезпечення рівності прав і недискримінації у трудових відносинах, конституційних і загальних засад права (аналогія права); забезпечення рівності прав і недискримінації у трудових відносинах; визначення пріоритету однієї норми над іншою та «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом»;

щодо питання застосування норми права звільненим працівникам органів внутрішніх справ за вироком суду, що набрав законної сили про їх засудження до позбавлення волі та які відбувають покарання в місцях позбавлення волі, а саме правове регулювання щодо направлення або видачі таким звільненим працівникам належно оформленої трудової книжки або направлення надіслання повідомлення поштовим зв`язком в день звільнення цього працівника (у разі відсутності його на роботі) про необхідність її отримання та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у разі затримки її видачі з вини власника або уповноваженого ним органу з врахуванням днем звільнення в такому разі дня видачі трудової книжки та визначення недійсним у встановленому порядку раніше зробленого запису про день звільнення та видачі наказу про новий день звільнення і внесення запису до трудової книжки працівника, а також визначення при цьому принципів: верховенства права; забезпечення рівності прав і недискримінації у трудових відносинах, конституційних і загальних засад права (аналогія права), визначення пріоритету однієї норми над іншою та «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом»;

щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме правове регулювання щодо визнання вимушеним прогулом часу затримки видачі належно оформленої трудової книжки звільненому працівникові за вироком суду відносно якого набрано законної сили, якого засуджено до позбавлення волі та який відбуває покарання в місцях позбавлення волі, а також визначення при цьому принципів: верховенства права; забезпечення рівності прав і недискримінації у трудових відносинах, конституційних і загальних засад права (аналогія права), визначення пріоритету однієї норми над іншою та «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом»;

щодо питання застосування норми права стосовно працівників органів внутрішніх справ, яким обрано запобіжний захід - тримання під вартою до ухвалення та набрання законної сили вироку суду про їх засудження до позбавлення волі, а саме правове регулювання щодо виплати грошового забезпечення таким працівникам та стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати зазначених грошових коштів по день фактичного розрахунку, а також визначення: принципу презумпції невинуватості останнім і їх прав під час цього та поняття запобіжного заходу - тримання під вартою і мета його застосування (чи є покаранням особи у скоєнні злочину або чи застосовується до набрання законної сили вироком суду лише з метою запобігання у випадках, що зазначені статтями 148, 150 КПК України (у редакції на час виникнення спірних відносин) та чи є вони вичерпними), а також принципів: верховенства права; забезпечення рівності прав і недискримінації у трудових відносинах, конституційних і загальних засад права (аналогія права); забезпечення рівності прав і недискримінації у трудових відносинах; визначення пріоритету однієї норми над іншою та «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом»;

щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме правове регулювання щодо :

- контролюючої функції з боку держави в особі відповідних контролюючих органів у відносинах щодо контролю за умовами праці за проведенням процедури звільнення працівника органів внутрішніх справ (видачі трудової книжки, наказу про звільнення та необхідних документів, письмового повідомлення із вказівкою про необхідність їх отримання) та процедури виплати йому грошового забезпечення (виплати належних працівнику всіх сум грошового забезпечення, письмового повідомлення про нараховані суми, належні останньому при звільненні), а також покладення відповідальності внаслідок їх порушення на відповідача, а не на такого працівника, що є підставою у задоволенні законних вимог останнього;

- зобов`язання публічних органів державної влади застосувати найбільш сприятливий підхід для осіб, що проходять службу в органах внутрішніх справ та звільняються зі служби у разі відсутності у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, що порушує вимогу "якості закону";

щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме правове регулювання щодо визначення такого поняття як «майно» до якого ЄСПЛ відносить серед іншого: «кошти, частку у пенсійному фонді та «активи», які можуть виникнути, зокрема, на підставі позову про відшкодування шкоди, який виникає з її заподіянням», а також відсутній принцип, згідно з яким обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення створює право власності особи на частку активів, які формуються відповідним чином та дотримання державними органами певного балансу при втручанні у право особи на мирне володіння майном та надавання відповідної компенсації, оскільки вона несе збитки у разі такого втручання.

Верховний Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник повинен обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Варто зауважити, що при поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову, але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали на думку скаржника неправильно.

Проте доводи касаційної скарги зводяться лише до незгоди із наданою судами попередніх інстанцій правовою оцінкою встановленими ними обставинами і дослідженими доказами, що не є обґрунтуванням підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

З огляду на викладене Суд уважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Скаржнику було роз`яснено, що з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Таким чином, скаржником не виконано вимоги ухвали Верховного Суду від 29 листопада 2023 року про залишення касаційної скарги без руху з частині обгрунтвання підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

За наслідками не виконання ухвали про залишення касаційної скарги без руху, відповідно до частини другої статті 332 КАС України передбачено, що до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

Виходячи з положень зазначеної вище норми та пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України суддя повертає касаційну скаргу заявникові, якщо він не усунув недоліки скарги, яка залишена без руху.

Враховуючи, що у встановлений строк недоліки касаційної скарги не усунуто, касаційну скаргу слід повернути скаржнику.

Керуючись статтями 169, 332 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 серпня 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року у справі №640/8397/21 - повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. М. Соколов

Судді А. Г. Загороднюк

Л. О. Єресько