Справа № 712/12186/23
Суддя: Романенко В. А.
Дата ухвалення: 2024-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/712/8/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2024 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого/судді Романенко В.А.

за участю секретаря Мельник А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси, в порядку спрощеного позовного провадження, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження, посилаючись на те, що ОСОБА_1 , дівоче прізвище ОСОБА_2 являється громадянкою рф, проте за національністю українка, так як народилася в с. Веселий Кут Тальнівського району Черкаської області ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

21 травня 1983 року позивачка уклала шлюб в с. Веселий Кут Черкаської області з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцем та громадянином рф. Після реєстрації шлюбу позивачці присвоєне прізвище « ОСОБА_1 ».

Після реєстрації шлюбу отримала паспорт громадянина СРСР від 20.08.1983 року та проживала у м. Ставрополь на території рф до 1996 року.

Статус громадянки рф позивачкою набуто автоматично, на підставі паспорту громадянина СРСР. Також вперше у 2005 та востаннє у 2019 році позивачці в консульстві рф (м. Київ) було видано закордонні паспорти рф. Інших документів (внутрішнього паспорту громадянина рф) позивачка не має.

Рішенням № 15 від 26.09.2023 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства (реєстраційний номер - НОМЕР_1 ) позивачку вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни у термін до 25 жовтня 2023 року.

Рішенням від 02.10.2023 року (реєстраційний номер - 2744) про скасування посвідки та тимчасове проживання скасовано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_2 (у зв`язку із закінченням терміну дії).

Позивачка оскаржує рішення Соснівського відділу у місті Черкаси Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області.

Згідно п. 8 Положення про Соснівський відділ у місті Черкаси Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області, затвердженого Наказом УДМС України в Черкаській області № 73 від 16 грудня 2021 року, відділ є структурним підрозділом УДМС, відповідно не може виступати відповідачем по справі.

Належним відповідачем в даній справі є Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області, що має статус юридичної особи.

Місцезнаходження територіального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів знаходиться за адресою: 18002, м. Черкаси, бул. Шевченка, 117, а отже вказана справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) Соснівського районного суду м. Черкаси.

Позивачка вважає вказане рішення ДМС протиправним та незаконним і таким що підлягає скасуванню, з наступних підстав.

Батьки позивачки є громадянами України. Батько ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (у віці 68 років) та похований у селі В.Кут. Мати позивачки ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (у віці 78 років) та похована у селі В.Кут.

Уклавши шлюб із мешканцем м. Ставрополь у рф (колишній СРСР) - ОСОБА_3 позивач проживала на території рф та з 1996 року вирішили проживати на території України. ІНФОРМАЦІЯ_5 чоловік позивачки ОСОБА_7 помер перебуваючи у рф.

1996 року позивачка приїхала до України, де постійно проживає в селі Веселий Кут Звенигородського р-ну (колишній Тальнівський р-н) Черкаської області. У них народилося двоє синів - ОСОБА_8 , 1984 р.н. (загинув у ДТП 2004 року, похований в с. В.Кут, та ОСОБА_9 , 1985 р.н. (є також громадянином рф, проживає в с. В.Кут на підставі повідки на постійне проживання до 2029 року разом із сім`єю.

Позивач вказує, що після приїзду в Україну отримувала від органів ДМС відповідну посвідку на тимчасове місце проживання, яку неодноразово продовжувала.

Зокрема, з 1996 року батько позивачки звертався до Веселокутської сільської ради про надання дозволу на проживання позивачки із сім`єю в його домоволодінні, до зняття у 1998 році з реєстрації місця проживання позивачки у м. Ставрополь в рф.

З 1999 року позивачка зареєстрована за адресою по АДРЕСА_1 .

10.03.2006 року позивачці було видано посвідку на постійне проживання (серії НОМЕР_3 ) на безстроковій основі, але отримавши 28.05.2019 року новий закордонний паспорт (у зв`язку із закінченням дії старого) рф їй видано нову посвідку на постійне проживання від 09.07.2019 року № НОМЕР_4 строком дії до 08.07.2029 року.

У 2019 році позивачкою розпочато спрощену процедуру набуття громадянства України, та її повідомлено про набуття громадянства України з 15.10.2019 року.

У зв`язку з цим 13.12.2019 року замість посвідки на постійне проживання позивачці видано тимчасове посвідчення НОМЕР_5 органом 7101 про належність до громадянства України строком дії до 15.10.2021 року.

16.07.2021 позивачка уклала шлюб з громадянином України ОСОБА_10 . Прізвище після реєстрації даного шлюбу не змінювала.

Внаслідок чого позивачкою в електронній формі було подано заяву-анкету до посольства рф в Україні для вибуття з громадянства рф, проте будь-яких документів (рішень) з цього приводу останнім не прийнято, зокрема, позивачеві такі не направлялись.

Таким чином, 25.11.2021 року УДМС у Черкаській області скасовано рішення про набуття позивачкою громадянства України від 15.10.2019 року у зв`язку з невиконанням відповідно до частини 5 ст. 8 ЗУ «Про громадянство України» зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом 2-х років з моменту набуття громадянства України

Згідно роз`яснень працівників міграційної служби позивачці рекомендовано перетнути кордон України з будь-якою країною для поновлення законного права перебування на території України.

18.12.2021 року задля забезпечення легального подальшого перебування на території України позивачка перетнула контрольний пункт пропуску «Могилів-Подільський» на кордоні з Молдовою, та після чого отримано посвідку на тимчасове проживання в України № НОМЕР_2 видану органом 7101 від 07.02.2022 року строком до 03.02.2023 року.

24.01.2023 року (запис через електронну чергу, орієнтовний час з 10 год. 30 хв. - 11 год. 30 хв.) позивачка була записана до співробітника міграційної служби в Соснівський відділ у місті Черкаси УДМС України в Черкаській області, проте їй в усному порядку повідомлено про недотримання строків звернення для продовження строків перебування на території України, будь-яких заяв від неї також не прийнято. Жодних роз`яснень надано не було.

При цьому, позивачка повідомила, що перебувала на лікуванні, а тому вважає, що строк звернення для продовження строків перебування на території України нею пропущено з вищевказаних поважних причин. Зазначене підтверджується також довідкою № 11 від 30.10.2023, з якою вбачається, що позивачка перебувала на лікуванні з 09.01.2023 року по 23.01.2023 включно (тобто до дня звернення до міграційної служби) маючи гіпертонічну хворобу II ст. у кризовому перебігу, неускладнений гіпертонічний криз 09.01.2023 року, антено-депресивний синдром.

Хвороба позивачки зумовлена находженням у хронічному стресовому стані через неможливість належним чином звершити процедуру набуття громадянства України з незалежних від неї причин.

При цьому, звертаючись до Соснівського відділу у місті Черкаси УДМС України в Черкаській області вона вважала, що насправді такий строк не пропущено, оскільки за її розрахунками останнім днем для звернення для продовження посвідки є саме 24.01.2023 року (не пізніш як за 10 календарних днів до закінчення строку її дії).

Позивачка не мала наміру порушувати вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та у встановлені строки зверталася до органів ДМС з приводу продовження дії посвідки на тимчасове проживання.

24.02.2022 року почалося широкомасштабне вторгнення військових сил рф на територію України і в усному режимі в березні 2022 року їй та її чоловікові було роз`яснено, що всім громадянам рф та республіки білорусь на території України не продовжуються та не видаються відповідні посвідки, доки урядом не буде прийнято відповідне рішення.

В подальшому, 26.09.2023 року позивачку було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення правил перебування іноземця на території України, яка завчасно для обміну посвідки на тимчасове проживання до органів ДМС України не звернулась, після закінчення строку дії посвідки в 7-денний термін не покинула територію України. 05.10.2022 року притягувалась до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП Тальнівським сектором УДМС України в Черкаській області, що підтверджується відповідними копіями протоколу про адмінправопорушення та постановою про накладення адміністративного стягнення за ч. 2 ст. 203 КУпАП. Квитанцією № 485402 від 26.09.2023 року позивачкою сплачено штраф у розмірі 3400 грн. При цьому, вона була позбавлена права на отримання нової посвідки не з її причин. °

Також, як зазначалось вище, за вищевказаних обставин, 02.10.2023 року, громадянці рф, ОСОБА_1 , уродженці України на підставі підпункту 6-2 пункту 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018 року № 322, скасовано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_2 , що підтверджується рішенням про скасування посвідки на тимчасове проживання (реєстраційний номер - НОМЕР_6 ).

З рішення № 15 від 26.09.2023 року (реєстраційний номер - 013910) вбачається, що Соснівським відділом у м. Черкаси УДМС України в Черкаській області вирішено примусово повернути позивачку до країни походження або третьої країни іноземця та зобов`язано її покинути територію України у термін до 25 жовтня 2023 року, з яким позивачка ознайомлена 26 вересня 2023 року, що підтверджується особистим підписом останньої.

Отже строк, для звернення до адміністративного суду закінчується 05.10.2023 року.

Разом з тим, відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, від 03.11.2023 року, позивачка перебувала в амбулаторно-поліклінічному закладі з 02.10.2023 року по 23.10.2023 року, а з 23.10.2023 року (у зв`язку з ускладненням) перебувала на денному стаціонарі по 03.11.2023 року включно з діагнозом гіпертонічна хвороба II ст., ризик високий, кризовий перебіг, гіпертензивне серце ... антено-невротичний синдром.

Зважаючи на викладене, позивачка вказує на наявні поважні причини, що зумовили пропуск строку для оскарження рішення № 15 від 26.09.2023 року (реєстраційний номер - 013910, Соснівського відділу у м. Черкаси УДМС України в Черкаській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства.

Таким чином, оскільки виписка позивачки з медичного закладу відбулась 03.11.2023 року, отже строк на звернення до суду з відповідним позовом, з урахуванням ст. 253 та ч. 5 ст. 254 ЦК України, які кореспондуються ч. 5 та ч. 8 ст. 120 КАС України - є 06.11.2023 року.

У своєму рішенні відповідач послався на виконання ним ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» внаслідок порушення позивачкою п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ від 15.02.2012 року № 150.

Внаслідок збройної агресії в Україні запроваджено воєнний стан, що стало причиною як тимчасового припинення прийому громадян державними органами, так і їх роботи в цілому, зупинено строки надання адміністративних послуг суб`єктами їх надання, при цьому зупинені строки підлягають поновленню у місячний строк після припинення чи скасування воєнного стану. Позивачка та її чоловік неодноразово звертались за телефонами гарячої лінії Державної міграційної служби та особисто звертались до територіальних підрозділів Державної міграційної служби, але прийом громадян російської федерації не здійснювався.

З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акту, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у Конституції чи інших актах. Позивачкою здійснювались всі можливі заходи для отримання роз`яснень щодо подальших дій в умовах воєнного стану, а також подачі відповідних документів до Державної міграційної служби, а тому її проживання в Україні за документами, термін дії яких закінчився сталось за відсутності її вини і з незалежних від неї обставин. Позивачка була позбавлена можливості отримати необхідні документи з причин неврегульованості відносин щодо громадян росії та припинення прийому заяв від громадян росії.

Відповідачу було достеменно відомо про наявність шлюбу позивачки з громадянином України, наявність інших членів сім`ї в межах населеного пункту, де зареєстроване місце її проживання, зокрема, син, невістка, онуки та неможливість отримати нею, як громадянкою росії, необхідних документів в період реалізації процедури набуття громадянства України.

При цьому, до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України вона вважається такою, що на законних підставах перебуває на території України.

Позивачка у встановленому законом порядку в`їхала на територію України та вчиняла всі можливі заходи для подачі документів та отримання права перебування в Україні, зокрема до закінчення строку дії посвідки, з урахуванням наявності поважних причин (хвороби), що зумовили невчасне звернення до структурного підрозділу ДМС України.

Крім того, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач не врахував наявність підстав за яких забороняється примусове повернення. Після розпочатої військової агресії росїї позивачка відкрито засуджує дії росії та російських військових, при цьому, зважаючи на тривале проживання в України, будь-яких соціальних контактів (родичів та друзів) на території рф у позивачки не залишилося, а зважаючи на її стан здоров`я, перед пенсійний вік та відсутність засобів до існування в недружній країні, зумовлює невизначеність її інстування в цілому.

Більше того, позиція позивачки може бути розцінена російською владою як кримінальний злочин передбачений ст. 207.3 КК РФ.

Також відповідач приймаючи оскаржуване рішення мав обґрунтувати суспільну необхідність його прийняття і врахувати право позивача на сім`ю та міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї позивача, зважаючи, що за національністю позивачка має українське походження.

Позивачка постійно проживає в Україні з родиною, не має фактів вчинення неправомірних дій, відкрито засуджує дії країни агресора та його керівництва, а тому загрози інтересам національної чи громадської безпеки немає.

Позивачка неодноразово приїздила до органів ДМС за місцем проживання (м. Тальне, м. Умань та м. Черкаси) разом зі своїм чоловіком, а також реєструвалась на прийом через Інтернет-сайт, проте врегулювати спір в позасудовому порядку їй не вдалося.

Тобто, з урахуванням чинної на дату звернення до органу міграційної служби частини 2 статті 5-3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» позивачка дотрималася строків для продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання, оскільки останнім днем для такого звернення є саме 24.01.2023 року, а згідно електронного запису на Інтернет-сайті міграційної служби до Соснівського відділу місті Черкаси УДМС України в Черкаській області запис позивачки був саме на 24.01.2023 року.

Проте, як зазначено вище, відповідач відмовив позивачці у прийнятті документів.

Таким чином, позивачка докладала максимум зусиль для отримання посвідки на тимчасове проживання в Україні, однак через протиправну бездіяльність та рішення відповідача не змогла цього зробити.

Вважає достатніми вищенаведені позивачем обставини для висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення, у тому числі з огляду на наступне.

Не потребує окремого доказування, є загально відомим та визнаним той факт, що на території росії, як країни-агресорки, відбувається переслідування її громадян, зокрема, за ознаками політичних переконань.

Громадяни росії, які засуджують агресивні та військові дїї росії по відношенню до України висловлюють підтримку Україні зазнають систематичного порушення своїх прав, катувань, жорстокого та такого ставлення до них, що принижує гідність людей, такі особи зазнають безпідставних покарань та незаконного ув`язнення.

На позивачку мають розповсюджуватись положення ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», яка забороняє примусове повернення осіб, оскільки за наведеної позиції позивачки, у росії їй безсумнівно загрожує безпідставне переслідування за її політичні переконання, жорстокого поводження, ув`язнення, приниження її честі та людської гідності.

Позивачка має на території України родину, перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянином України, має сталі соціальні зв`язки.

Просить поновити строк для оскарження рішення № 15 від 26.09.2023 року (реєстраційний номер - 013910) Соснівського відділу у м. Черкаси УДМС України в Черкаській області, як такий, що пропущено з поважних причин.

Позов ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення № 15 Соснівського відділу у м. Черкаси УДМС України в Черкаській області від 26.09.2023 року (реєстраційний номер - 013910) про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, громадянки російської федерації ОСОБА_1 .

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 січня 2024 року замінено відповідача - Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області на його правонаступника - Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Позивачка на попередньому судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд задоволити позовні вимоги.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день т а час розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не звертався.

На попередніх судових засіданнях заперечувала проти задоволення адміністративного позову, надала відзив на позов.

Заслухавши позивача, представника позивача, допитавши свідка ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , дослідивши сторони, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

Стаття 8 Конституції України встановлює, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закон та інші нормативно - правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до положень ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових чи службових осіб.

Відповідно до ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше, як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 , дівоче прізвище ОСОБА_2 являється громадянкою рф.

26.09.2023 головним спеціалістом сектору Соснівського відділу у місті Черкаси Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області Василевич А.М. складено протокол про адміністративне правопорушення відносно громадянки рф ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП.

В протоколі зазначено: «26.09.2023 р. о 12:50 за адресою: вул. Смілянська м. Черкаси виявлено громадянку рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка документована посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_2 органом 7101 строком дії до 03.02.2023. Завчасно для обміну посвідки на тимчасове проживання до органів ДМС України не звернулась. Після закінчення строку дії посвідки в 7-денний строк не покинула територію України. 05.10.202 року притягувалась до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП Тальнівським сектором Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області. Місце скоєння правопорушення: вул.. Смілянська, м. Черкаси.»

Постановою заступника начальника відділу Соснівського відділу у місті Черкаси Управління Державної міграційної служби України Слобожаник А.В. від 26.09.2023 року на громадянку ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400 грн. у дохід держави за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 203 КУпАП.

26.09.2023 головним спеціалістом сектору організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Соснівського відділу у місті Черкаси УДМС у Черкаській області Василевич А.М. прийнято рішення про примусове повернення до країни походження громадянку російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та зобов`язано її покинути територію України у термін до 25.10.2023; заборонено в`їзд на територію України громадянину на три роки до 17.10.2025.

Позивач, вважаючи таке рішення протиправним, звернулася до суду з даним позовом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 288 КАС України, позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну чи їх примусове видворення за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів чи підрозділів, органу охорони державного кордону, органу Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства від 22.09.2011 №3773 (далі Закон № 3773).

Відповідно до частини 3 статті 3 Закону №3773, іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Частинами першою, другою, восьмою статті 26 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України). У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).

Іноземці та особи без громадянства, зазначені у частині двадцятій статті 4 цього Закону, не можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, яка вчинила акт агресії проти України, або в країну, яка не визнає територіальну цілісність та суверенітет України або відмовляється визнавати протиправність посягань на територіальну цілісність та суверенітет України, зокрема, голосувала проти Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй "Про територіальну цілісність України" від 27 березня 2014 року № 68/262.

Отже, правовою підставою для примусового повернення особи до країни походження або третьої країни може бути: 1) вчинення дій, що порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 2) вчинення дій, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; 3) якщо повернення особи є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , дівоче прізвище ОСОБА_2 , являється громадянкою російської федерації, проте за національністю українка, так як народилася в с. Веселий Кут Тальнівського району Черкаської області ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

21 травня 1983 року ОСОБА_1 уклала шлюб в с. Веселий Кут Черкаської області з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцем та громадянином рф. Після реєстрації шлюбу позивачці присвоєне прізвище « ОСОБА_1 ».

Після реєстрації шлюбу отримала паспорт громадянина СРСР від 20.08.1983 року та проживала у м. Ставрополь на території рф до 1996 року.

Статус громадянки рф позивачкою набуто автоматично, на підставі паспорту громадянина СРСР. Також вперше у 2005 та востаннє у 2019 році позивачці в консульстві рф (м. Київ) було видано закордонні паспорти рф. Інших документів (внутрішнього паспорту громадянина рф) позивачка не має.

Рішенням № 15 від 26.09.2023 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства (реєстраційний номер - НОМЕР_1 ) позивачку вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни у термін до 25 жовтня 2023 року.

Рішенням від 02.10.2023 року (реєстраційний номер - 2744) про скасування посвідки та тимчасове проживання скасовано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_2 (у зв`язку із закінченням терміну дії).

Батьки позивачки є громадянами України. Батько ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (у віці 68 років) та похований у селі В.Кут. Мати позивачки ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (у віці 78 років) та похована у селі В.Кут.

Уклавши шлюб із мешканцем м. Ставрополь у рф (колишній СРСР) - ОСОБА_3 позивач проживала на території рф та з 1996 року вирішили проживати на території України. ІНФОРМАЦІЯ_5 чоловік позивачки ОСОБА_7 помер перебуваючи у рф.

1996 року позивачка приїхала до України, де постійно проживає в селі Веселий Кут Звенигородського р-ну (колишній Тальнівський р-н) Черкаської області. У позивача народилося двоє синів - ОСОБА_8 , 1984 р.н. (загинув у ДТП 2004 року), похований в с. В.Кут, та ОСОБА_9 , 1985 р.н. (є також громадянином рф, проживає в с. В.Кут на підставі посвідки на постійне проживання до 2029 року разом із сім`єю.

Позивач вказує, що після приїзду в Україну отримувала від органів ДМС відповідну посвідку на тимчасове місце проживання, яку неодноразово продовжувала.

Зокрема, з 1996 року батько позивачки звертався до Веселокутської сільської ради про надання дозволу на проживання позивачки із сім`єю в його домоволодінні, до зняття у 1998 році з реєстрації місця проживання позивачки у м. Ставрополь в рф.

З 1999 року позивачка зареєстрована за адресою по АДРЕСА_1 .

10.03.2006 року позивачці було видано посвідку на постійне проживання (серії НОМЕР_3 ) на безстроковій основі, але отримавши 28.05.2019 року новий закордонний паспорт (у зв`язку із закінченням дії старого) рф їй видано нову посвідку на постійне проживання від 09.07.2019 року № НОМЕР_4 строком дії до 08.07.2029 року.

У 2019 році позивачкою розпочато спрощену процедуру набуття громадянства України, та її повідомлено про набуття громадянства України з 15.10.2019 року.

У зв`язку з цим 13.12.2019 року замість посвідки на постійне проживання позивачці видано тимчасове посвідчення НОМЕР_5 органом 7101 про належність до громадянства України строком дії до 15.10.2021 року.

16.07.2021 позивачка уклала шлюб з громадянином України ОСОБА_10 . Прізвище після реєстрації даного шлюбу не змінювала.

Внаслідок чого позивачкою в електронній формі було подано заяву-анкету до посольства рф в Україні для вибуття з громадянства рф, проте будь-яких документів (рішень) з цього приводу останнім не прийнято, зокрема, позивачеві такі не направлялись.

Позивач подала заяву про оформлення набуття нею громадянства за територіальним походженням та зобов`язання припинити іноземне громадянство (російської федерації).

25.11.2021 року УДМС у Черкаській області скасовано рішення про набуття позивачкою громадянства України від 15.10.2019 року у зв`язку з невиконанням відповідно до частини 5 ст. 8 ЗУ «Про громадянство України» зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом 2-х років з моменту набуття громадянства України.

Згідно роз`яснень працівників міграційної служби позивачці рекомендовано перетнути кордон України з будь-якою країною для поновлення законного права перебування на території України.

18.12.2021 року задля забезпечення легального подальшого перебування на території України позивачка перетнула контрольний пункт пропуску «Могилів-Подільський» на кордоні з Молдовою, та після чого отримано посвідку на тимчасове проживання в України № НОМЕР_2 видану органом 7101 від 07.02.2022 року строком до 03.02.2023 року.

24.01.2023 року (запис через електронну чергу, орієнтовний час з 10 год. 30 хв. - 11 год. 30 хв.) позивачка була записана до співробітника міграційної служби в Соснівський відділ у місті Черкаси УДМС України в Черкаській області, проте їй в усному порядку повідомлено про недотримання строків звернення для продовження строків перебування на території України, будь-яких заяв від неї також не прийнято. Жодних роз`яснень надано не було.

При цьому, позивачка повідомила, що перебувала на лікуванні, а тому суд вважає, що строк звернення для продовження строків перебування на території України нею пропущено з вищевказаних поважних причин. Зазначене підтверджується також довідкою № 11 від 30.10.2023, з якою вбачається, що позивачка перебувала на лікуванні з 09.01.2023 року по 23.01.2023 включно (тобто до дня звернення до міграційної служби) маючи гіпертонічну хворобу II ст. у кризовому перебігу, неускладнений гіпертонічний криз 09.01.2023 року, антено-депресивний синдром.

Звертаючись до Соснівського відділу у місті Черкаси УДМС України в Черкаській області позивач вважала, що насправді такий строк не пропущено, оскільки за її розрахунками останнім днем для звернення для продовження посвідки є саме 24.01.2023 року (не пізніш як за 10 календарних днів до закінчення строку її дії).

Позивачка не мала наміру порушувати вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та у встановлені строки зверталася до органів ДМС з приводу продовження дії посвідки на тимчасове проживання.

24.02.2022 року почалося широкомасштабне вторгнення військових сил рф на територію України і в усному режимі в березні 2022 року їй та її чоловікові було роз`яснено, що всім громадянам рф та республіки білорусь на території України не продовжуються та не видаються відповідні посвідки, доки урядом не буде прийнято відповідне рішення.

В подальшому, 26.09.2023 року позивачку було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення правил перебування іноземця на території України, яка завчасно для обміну посвідки на тимчасове проживання до органів ДМС України не звернулась, після закінчення строку дії посвідки в 7-денний термін не покинула територію України. 05.10.2022 року притягувалась до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП Тальнівським сектором УДМС України в Черкаській області, що підтверджується відповідними копіями протоколу про адмінправопорушення та постановою про накладення адміністративного стягнення за ч. 2 ст. 203 КУпАП. Квитанцією № 485402 від 26.09.2023 року позивачкою сплачено штраф у розмірі 3400 грн. При цьому, вона була позбавлена права на отримання нової посвідки не з її причин.

Також, як зазначалось вище, за вищевказаних обставин, 02.10.2023 року, громадянці рф, ОСОБА_1 , уродженці України на підставі підпункту 6-2 пункту 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018 року № 322, скасовано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_2 , що підтверджується рішенням про скасування посвідки на тимчасове проживання (реєстраційний номер - НОМЕР_6 ).

У своєму рішенні відповідач послався на виконання ним ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» внаслідок порушення позивачкою п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ від 15.02.2012 року № 150.

Внаслідок збройної агресії в Україні запроваджено воєнний стан, що стало причиною як тимчасового припинення прийому громадян державними органами, так і їх роботи в цілому, зупинено строки надання адміністративних послуг суб`єктами їх надання, при цьому зупинені строки підлягають поновленню у місячний строк після припинення чи скасування воєнного стану. Позивачка та її чоловік неодноразово звертались за телефонами гарячої лінії Державної міграційної служби та особисто звертались до територіальних підрозділів Державної міграційної служби, але прийом громадян російської федерації не здійснювався.

З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акту, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у Конституції чи інших актах. Позивачкою здійснювались всі можливі заходи для отримання роз`яснень щодо подальших дій в умовах воєнного стану, а також подачі відповідних документів до Державної міграційної служби, а тому її проживання в Україні за документами, термін дії яких закінчився сталось за відсутності її вини і з незалежних від неї обставин. Позивачка була позбавлена можливості отримати необхідні документи з причин неврегульованості відносин щодо громадян росії та припинення прийому заяв від громадян росії.

Відповідачу було достеменно відомо про наявність шлюбу позивачки з громадянином України, наявність інших членів сім`ї в межах населеного пункту, де зареєстроване місце її проживання, зокрема, син, невістка, онуки та неможливість отримати нею, як громадянкою росії, необхідних документів в період реалізації процедури набуття громадянства України.

При цьому, до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України вона вважається такою, що на законних підставах перебуває на території України.

Позивачка у встановленому законом порядку в`їхала на територію України та вчиняла всі можливі заходи для подачі документів та отримання права перебування в Україні, зокрема до закінчення строку дії посвідки, з урахуванням наявності поважних причин (хвороби), що зумовили невчасне звернення до структурного підрозділу ДМС України.

Крім того, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач не врахував наявність підстав за яких забороняється примусове повернення. Після розпочатої військової агресії росїї позивачка відкрито засуджує дії росії та російських військових, при цьому, зважаючи на тривале проживання в України, будь-яких соціальних контактів (родичів та друзів) на території рф у позивачки не залишилося, а зважаючи на її стан здоров`я, перед пенсійний вік та відсутність засобів до існування в недружній країні, зумовлює невизначеність її інстування в цілому.

Більше того, позиція позивачки може бути розцінена російською владою як кримінальний злочин передбачений ст. 207.3 КК РФ.

Також відповідач приймаючи оскаржуване рішення мав обґрунтувати суспільну необхідність його прийняття і врахувати право позивача на сім`ю та міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї позивача, зважаючи, що за національністю позивачка має українське походження.

Позивачка постійно проживає в Україні з родиною, не має фактів вчинення неправомірних дій, відкрито засуджує дії країни агресора та його керівництва, а тому загрози інтересам національної чи громадської безпеки немає.

Позивачка неодноразово приїздила до органів ДМС за місцем проживання (м. Тальне, м. Умань та м. Черкаси) разом зі своїм чоловіком, а також реєструвалась на прийом через Інтернет-сайт, проте врегулювати спір в позасудовому порядку їй не вдалося.

Тобто, з урахуванням чинної на дату звернення до органу міграційної служби частини 2 статті 5-3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» позивачка дотрималася строків для продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання, оскільки останнім днем для такого звернення є саме 24.01.2023 року, а згідно електронного запису на Інтернет-сайті міграційної служби до Соснівського відділу місті Черкаси УДМС України в Черкаській області запис позивачки був саме на 24.01.2023 року.

Проте, як зазначено вище, відповідач відмовив позивачці у прийнятті документів.

Таким чином, позивачка докладала максимум зусиль для отримання посвідки на тимчасове проживання в Україні, однак через протиправну бездіяльність та рішення відповідача не змогла цього зробити.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що офіційно перебуває у шлюбі з ОСОБА_1 з 16.07.2021 року, однак проживають разом як сім`я з 1998 року. ОСОБА_1 постійно їздила до посольства та міграційної служби. 24.01.2023 року він разом з ОСОБА_1 їздили міграційної служби для продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання. Міграційна служба повідомила , що вже пропущений строк.

Допитана в якості свідка ОСОБА_11 суду пояснила, що працює в Управлінні Державної міграційної служби України. У нас жива черга, в електронному вигляді не передбачено запис. За розпорядженням начальника, для не скупчення людей можна записуватися по телефону. Вона не пам`ятає чи телефонувала ОСОБА_1 та записувалася на прийом. По номеру гарячої лінії не здійснюється запис на прийом, гаряча лінія працює в якості консультації чи допомоги. Рішення про примусове повернення прийнято у зв`язку з порушенням ОСОБА_1 строків. Перший місяць після початку війни вони не працювали.

Не потребує окремого доказування, є загально відомим та визнаним той факт, що на території росії, як країни-агресорки, відбувається переслідування її громадян, зокрема, за ознаками політичних переконань.

Громадяни росії, які засуджують агресивні та військові дїї росії по відношенню до України висловлюють підтримку Україні зазнають систематичного порушення своїх прав, катувань, жорстокого та такого ставлення до них, що принижує гідність людей, такі особи зазнають безпідставних покарань та незаконного ув`язнення.

На позивачку мають розповсюджуватись положення ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», яка забороняє примусове повернення осіб, оскільки за наведеної позиції позивачки, у росії їй безсумнівно загрожує безпідставне переслідування за її політичні переконання, жорстокого поводження, ув`язнення, приниження її честі та людської гідності.

Позивачка має на території України родину, перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянином України, має сталі соціальні зв`язки.

Згідно положень п.п. 1, 2, 3 Положення про Державну міграційну службу України (далі - Положення), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №360 від 20.08.2014 року, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Основними завданнями ДМС є, зокрема, реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

За змістом п. 4 вказаного Положення, ДМС відповідно до покладених на неї завдань: 8) здійснює оформлення і видачу документів для тимчасового або постійного проживання в Україні, а також виїзду за її межі, вилучає такі документи та проставляє в документах, що посвідчують особу іноземців та осіб без громадянства, відмітки про заборону в`їзду в Україну в передбачених законодавством випадках; 9) приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

Згідно п.п. 5, 7 Положення, ДМС з метою організації своєї діяльності: 3) контролює та координує діяльність територіальних органів та територіальних підрозділів ДМС; 4) надає територіальним органам та територіальним підрозділам методичну і практичну допомогу, проводить перевірки їх діяльності. ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

Згідно з частиною першою статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ст.. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» терміни у цьому Законі вживаються в такому значенні зокрема:

6) іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав;

7) іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні;

10) іноземці та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, якщо інше не встановлено законом;

14) нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України;

18) посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Відповідно до ч. 15 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

За змістом ч. 3 ст. 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах четвертій - п`ятнадцятій, вісімнадцятій та двадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на тимчасове проживання.

До моменту звернення для продовження посвідки на тимчасове проживання позивачка керувалась ч. 2 ст. 5-3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (в редакції від 29.12.2022 року), якою було визначено, що іноземець або особа без громадянства подає документи для продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання не пізніш як за 10 календарних днів до закінчення строку її дії.

Зазначена стаття на момент звернення до суду з цим позовом втратила чинність на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення законодавства у сфері міграції» від 01.12.2022 року, який набрав чинності з 28.06.2023 року.

Таким чином, з урахуванням чинної на дату звернення до органу міграційної служби частини 2 статті 5-3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» позивачка дотрималася строків для продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання, оскільки останнім днем для такого звернення є саме 24.01.2023 року, а згідно електронного запису на Інтернет-сайті міграційної служби до Соснівського відділу місті Черкаси УДМС України в Черкаській області запис позивачки був саме на 24.01.2023 року.

Проте, як зазначено вище, відповідач відмовив позивачці у прийнятті документів.

Згідно ст. 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в`їзд в Україну та виїзд з України здійснюється, для: іноземців та осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянами України, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання.

Статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», визначено, зокрема, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України. Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Поряд із цим, статтею 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» - передбачено, що іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками :аси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Згідно п. 67 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою КМУ №322 від 25.04.2018 року, після закінчення строку дії посвідки іноземець та особа без громадянства зобов`язані в семиденний строк зняти з реєстрації місце проживання та виїхати за межі України. При цьому посвідка здається до територіального органу/територіального підрозділу ДМС. Що по суті оформлено рішенням УДМС України в Черкаській області про скасування посвідки на тимчасове проживання (реєстраційний номер - НОМЕР_6 ).

На переконання суду суб`єктом владних повноважень не було враховані такі обставини.

ОСОБА_1 , є людиною перед пенсійного віку (58 років) та має незадовільний стан здоров`я.

Відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

На переконання суду, рішення № 15 Соснівського відділу у м. Черкаси УДМС України в Черкаській області від 26.09.2023 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства відносно ОСОБА_1 порушує принцип балансу між несприятливими наслідками для життя та здоров`я людини та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

ОСОБА_1 з 16.07.2021 року перебуває у шлюбі з громадянином України ОСОБА_10 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_7 від 16.07.2021 року.

Зважаючи на наявність зареєстрованого шлюбу відповідача з громадянкою України, як законної підстави залишення та подальшого перебування на території України після звернення позивача до органів міграційної служби із наданням посвідки на проживання з вказаних підстав, він матиме змогу легально перебувати на території України, не порушуючи, при цьому норм міграційного законодавства.

Аналогічна правова позиція знаходить своє відображення в постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі 343/2242/16, від 10.10.2019 у справі № 2340/2910/18, від 12.08.2020 у справі №755/14023/17.

У статті 8 Конституції України проголошено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що "при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права".

Згідно з частиною другою статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті практики Європейського суду з прав людини, за статтею 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі «Moustaquim v. Belgium». ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені статті 8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.

У статті 8 Конвенції не йдеться про право проживати або залишатися в конкретній державі. Проте вислання є втручанням у право на сімейне життя, якщо близькі члени родини депортованої особи проживають у країні, з якої цю особу вислали. У таких випадках депортація повинна бути виправданою (рішення у справі «Moustaquim v. Belgium»).

відповідачем не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої, доведеної у встановленому законом порядку, вини останнього.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. А тому, Суд доходить висновку, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене статтею 8 Конвенції не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 21 червня 1988 року по справі «Боррехаб проти Нідерландів», яке в силу положень частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, висвітлив правову позицію щодо захисту права на «сімейне життя» у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції.

Позиція Суду ґрунтувалася на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація із країни призведуть до розриву сімейних зав`язків; Суд прийшов до висновку, що в такому випадку має місце порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N005 (право на повагу до приватного і сімейного життя).

Так, відповідно до положень статті 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя; органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі «Боррехаб проти Нідерландів» від21червня 1988 року та у справі «Каплан та інші проти Норвегії» від 24 липня 2014 року, роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам частини другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

ОСОБА_1 проживає в України з 1996 року, з 2006 року щорічно отримувала посвідки на тимчасове проживання, її дії не суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, її примусове повернення до країни походження або третьої країни не є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

З огляду на викладене, незважаючи на дотримання суб`єктом владних повноважень вимог чинного законодавства України та правомірність оскаржуваного рішення за формальними ознаками, рішення № 15 Соснівського відділу у м. Черкаси УДМС України в Черкаській області від 26.09.2023 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства відносно ОСОБА_1 , не відповідає принципам правомірної адміністративної поведінки та порушує положення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

З рішення № 15 від 26.09.2023 року (реєстраційний номер - 013910) вбачається, що Соснівським відділом у м. Черкаси УДМС України в Черкаській області вирішено примусово повернути позивачку до країни походження або третьої країни іноземця та зобов`язано її покинути територію України у термін до 25 жовтня 2023 року, з яким позивачка ознайомлена 26 вересня 2023 року, що підтверджується особистим підписом останньої.

Отже строк, для звернення до адміністративного суду закінчується 05.10.2023 року.

Разом з тим, відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, від 03.11.2023 року, позивачка перебувала в амбулаторно-поліклінічному закладі з 02.10.2023 року по 23.10.2023 року, а з 23.10.2023 року (у зв`язку з ускладненням) перебувала на денному стаціонарі по 03.11.2023 року включно з діагнозом гіпертонічна хвороба II ст., ризик високий, кризовий перебіг, гіпертензивне серце ... антено-невротичний синдром.

Зважаючи на викладене, позивачка вказує на наявні поважні причини, що зумовили пропуск строку для оскарження рішення № 15 від 26.09.2023 року (реєстраційний номер - 013910, Соснівського відділу у м. Черкаси УДМС України в Черкаській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства.

Таким чином, оскільки виписка позивачки з медичного закладу відбулась 03.11.2023 року, отже строк на звернення до суду з відповідним позовом, з урахуванням ст. 120 КАС України - є 06.11.2023 року.

До суду з позовом позивач звернулася 06.11.2023 року, що підтверджується конвертом, приєднаним до матеріалів справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 Кодексу адміністративного судочинства України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 121 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Отже, суд приходить до висновку, що позивачем не порушений строк звернення до суду із даним позовом.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 139 КАС України.

На підставі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 3 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», керуючись ст. 72, 77, 78, 139, 288 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження - задоволити.

Скасувати рішення № 15 Соснівського відділу у м. Черкаси УДМС України в Черкаській області від 26.09.2023 року (реєстраційний номер - 013910) про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його отримання шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: В.А. Романенко