Справа № 420/5058/24
Суддя: Марин П.П.
Дата ухвалення: 2024-03-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5058/24
УХВАЛА

08 березня 2024 року м.Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Марин П.П., розглянувши матеріали позову ОСОБА_1 до Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), в якому позивач просить:

визнати протиправною бездіяльність Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), щодо відмови у знятті арешту та заборони відчуження з майна боржника ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) накладеного 05.07.2012 року, ВП 33370122, при примусовому виконанні виконавчого листа №6-188/2012, виданого Новозаводським районним судом м. Чернігова 14.03.2012 року;

зобов`язати Перший Київський відділ державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт та заборону відчуження з майна боржника ОСОБА_1 (РНОКПП), накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП 33370122 від 05.07.2012 року (номер обтяження: 12728008, видавник Перший Київський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, старший державний виконавець Стоянов Р.В.) при примусовому виконанні виконавчого листа №6-188/2012, виданого Новозаводським районним судом м. Чернігова 14.03.2012 року.

Ухвалою суду від 20.02.2024 року адміністративний позов залишено без руху та повідомлено позивача про необхідність у 10-денний строк з дня отримання копії ухвали усунути недоліки шляхом подання до суду документу про сплату судового збору в розмірі 968,96 грн., заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Представником позивача подано до суду заяву про усунення недоліків та квитанцію про сплату судового збору.

Розглянувши подану представником позивача заяву та матеріали адміністративного позову, суддя вважає за необхідне зазначити таке.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

У відповідності до частини п`ятої статті 125 Конституції України, з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

Юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає та встановлює Кодекс адміністративного судочинства України.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державної виконавчої служби врегульовано ст.287 КАС України.

Так, відповідно до ч.1 ст.287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Тобто, якщо законом установлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби визначено у розділі X Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII.

Згідно ч.1, 2 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Всеукраїнський фінансовий союз" від 24.11.2010 року по третейській справі № 4322-7/466/10 за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30.09.2011 року у справі №6-3372/11, якою було задоволено заяву ПАТ «Альфа-Банк» та видано виконавчий лист № 6-188/2012 від 14.03.2012 року, про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором № SME0015262-2 від 20 січня 2012 року у сумі: за кредитом - 12475,55 грн., за відсотками - 930,66 грн., по пені 1508,55 грн. та судові витрати - третейський збір у сумі 50,00 грн.

Надалі вищевказаний виконавчий документ було пред`явлено до примусового виконання у перший Київський відділ Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06.09.2017 року по цивільній справі № 6-3372/11 (провадження № 6/751/397/17) було задоволено заяву ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «Довіра та Гарантія» та замінено стягувача з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» у справі № 6-3372/11.

Приписами ст. 514 ЦКУ встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, кредитором та стягувачом за виконавчим листом № 6-188/2012 від 14.03.2012 року став ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «Довіра та Гарантія».

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру. Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, позивачу стало відомо про наявний арешт, реєстраційний номер обтяження: 12728008 від 12.07.2012 року 11:54:15, реєстратором: Одеська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України; постанова, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, номер: №33370122 від 05.07.2012, видавник: Перший Київський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Старший державний виконавець Стоянов Роман Васильович; об`єкт обтяження: не визначене майно, все нерухоме майно.

Київським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) листом від 10.07.2023 року на заяву ОСОБА_1 від 06.07.2023 року №59258 повідомлено, що на примусовому виконанні у Першого Першому Київському відділі Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, правонаступником якого є Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), перебували виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів № 6-188/2012, виданих Новозаводським районним судом м. Чернігова від 14.03.2012 року, щодо стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк». Також зазначено, що 19.09.2013 року головним державним виконавцем відділу Стояновим Р.В., керуючись пунктом 10 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV), винесено постанови про закінчення виконавчих проваджень та виконавчі документи направлено для виконання за належністю до Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції. Додатково надано інформацію, що в доданих стягувачом документах відсутні належним чином завірена копія ухвали Новозаводського районного суду м. Чернігова про заміну сторони виконавчого провадження (стягувача), копії квитанцій про сплату виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. Щодо скасування арешту зазначено, що неможливо скасувати арешт майна ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що відсутні підстави, передбачені ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» та п.15 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року.

Позивач вважає, що бездіяльність Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), щодо не зняття арешту у порядку та строки, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» є неправомірною та такою, що порушує майнові права позивача, адже наразі він не має можливості розпоряджатися на власний розсуд власним майном.

Тобто, в даному випадку, спірні правовідносини пов`язані із особистими немайновими правами позивача, які мають цивільно-правову природу, оскільки спрямовані на забезпечення їх реалізації у сфері приватно-правових відносин.

Положеннями ч.1 ст.287 КАС визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно з ч.3 ст.59 Закону України "Про виконавче провадження" у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Відповідно до ч.4 ст.59 Закону України "Про виконавче провадження" підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення цього Закону.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (ч.5 ст.59 Закону України "Про виконавче провадження").

Частиною 1 статті 74 Закону України "Про виконавче провадження рішення" передбачено, що дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Підставою цього позову позивач визначив наявність арешту, накладеного на її майно, що перешкоджає позивачу ним розпоряджатися.

Відповідно до положень ч.5 ст.242 КАС України до спірних правовідносин підлягають застосуванню висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22.01.2020 р. у справі № 340/25/19, які полягають у наступному.

Для визначення юрисдикції спору необхідно визначити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу державної виконавчої служби при накладенні арешту на певне майно, то такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин.

Отже, з урахуванням суті цього спору, характеру правовідносин, суб`єктного складу сторін, підстав та предмету позову цей спір є приватно-правовим і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки спрямований на захист майнових прав позивача. Такий позов підлягає розгляду місцевим загальним судом в порядку цивільного судочинства.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі Суд) від 20.07.2016 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №29458/04, №29465/04) зазначено, що відповідно до прецидентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v.Austria), заява №7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. (…) фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Згідно п.1 ч.1 ст.170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Разом з тим, згідно з п.3 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 968,96 грн згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №68739779 від 28.02.2024 року.

З огляду на викладене, суддя дійшов висновку про наявність підстав для повернення позивачу сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст.1, 2, 6, 7, 170, 171, 243, 248, 379 КАС України, суддя

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Повернути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_1 ) сплачену згідно з платіжною інструкцією платіжної інструкції на переказ готівки №68739779 від 28.02.2024 року суму судового збору в розмірі 968,96 грн. (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок).

Роз`яснити позивачу, що дане питання підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у загальному місцевому суді.

Копію ухвали надіслати позивачу разом із позовною заявою та доданими до неї матеріалами.

Ухвала набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.256 КАС України.

Порядок і строки оскарження ухвали визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.

Суддя П.П.Марин