Справа № 560/19547/23
Суддя: Фелонюк Д.Л.
Дата ухвалення: 2024-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

іменем України

12 березня 2024 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Фелонюк Д.Л. розглянув адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

І. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ СТОРІН

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не прийняття до розгляду рапорту ОСОБА_1 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , щодо звільнення з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю у зв`язку із перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю за сімейними обставинами у зв`язку із перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач має право на звільнення з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", оскільки має на утриманні трьох дітей.

До суду надійшов відзив, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що в задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" відмовлено, оскільки позивач не має на утриманні дітей. Обов`язок утримання дітей покладається саме на батьків, а позивач не є біологічним батьком всіх трьох дітей. Позивач не надав рішення суду, яким би батька трьох дітей було звільнено від обов`язку їх утримувати на підставі частини 2 статті 188 Сімейного кодексу України. Також не надано доказів на підтвердження усиновлення дітей, безпосереднього утримання дітей саме позивачем.

ІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 13.11.2023 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 21.11.2023 відкрито провадження в цій справі та вирішено її розглянути за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

ОСОБА_2 є матір`ю, а ОСОБА_3 батьком ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ), ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 ), ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 ).

Згідно з свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 04.01.2023 зареєстровано шлюб.

За змістом довідки Сатанівської селищної ради Хмельницького району від 13.02.2023 №98 склад сім`ї ОСОБА_1 такий: дружина - ОСОБА_2 , патчериця - ОСОБА_5 , патчериця - ОСОБА_6 , пасенок - ОСОБА_4 , батько - ОСОБА_9 .

Відповідно до посвідчення НОМЕР_6 , виданого 28.08.2023 Управлінням соціального захисту населення Хмельницької РДА на строк до 20.01.2033, ОСОБА_1 має право на пільги, передбачені законодавством України для багатодітних сімей.

За змістом довідки військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в військовій частині НОМЕР_1 з 05.04.2022.

Позивач звернувся до відповідача з рапортом від 14.10.2023 про звільнення з військової служби згідно з підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з наявністю в військовослужбовця трьох дітей віком до 18 років. У рапорті зазначено, що до нього додано нотаріально завірені копії: паспорта ОСОБА_1 ; РНОКПП ОСОБА_1 ; паспорта ОСОБА_2 ; РНОКПП ОСОБА_2 ; свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 ; свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 , серії НОМЕР_3 та серії НОМЕР_4 ; посвідчення серії НОМЕР_6 .

Позивач, вважаючи порушеними його права, звернувся з позовом до суду.

IV. ЗАКОНОДАВСТВО ТА ОЦІНКА СУДУ

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до частини 3 статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Приписами абзацу 2 частини 2 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом (частина 1 статті 4 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу").

За змістом частини 6 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" до видів військової служби належить військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан, який триває до цього часу.

Згідно з статтею 1 Указу Президента України від 24.02.2022 №65/2022 "Про загальну мобілізацію", затвердженого Законом України від 03.03.2022 №2105-ІХ (далі - Указ №65/2022), постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Статтею 3 Указу №65/2022 встановлено, що мобілізація проводиться протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом. Строк проведення загальної мобілізації продовжено: з 25 травня 2022 року на 90 діб згідно з Указом Президента № 342/2022 від 17.05.2022; з 23 серпня 2022 року на 90 діб згідно з Указом Президента № 574/2022 від 12.08.2022; з 21 листопада 2022 року на 90 діб згідно з Указом Президента № 758/2022 від 07.11.2022; з 19 лютого 2023 року на 90 діб згідно з Указом Президента № 59/2023 від 06.02.2023; з 20 травня 2023 року на 90 діб згідно з Указом Президента № 255/2023 від 01.05.2023; з 18 серпня 2023 року на 90 діб згідно з Указом Президента № 452/2023 від 26.07.2023; з 16 листопада 2023 року на 90 діб згідно з Указом Президента № 735/2023 від 06.11.2023; з 14 лютого 2024 року на 90 діб згідно з Указом Президента № 50/2024 від 05.02.2024.

Відповідно до частини 5 статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Згідно з підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану на підставах перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Таким чином, у випадку перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років військовослужбовець за його бажанням може бути звільнений з військової служби під час дії воєнного стану.

При цьому суд встановив, що підставою для звільнення з військової служби позивач вказав в рапорті підпункт "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Отже, визначальними для вирішення цього публічно-правового спору є перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Відповідно до частини 1 статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття (частина 1 статті 6 Сімейного кодексу України).

Згідно зі статтею 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

З наведеного слідує, що діти вважаються такими, які перебувають на утриманні кожного з батьків. Тому в разі наявності трьох дітей віком до 18 років військовослужбовець має право на звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 є малолітніми падчерками, пасинком позивача, а саме, дітьми його дружини (свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , серії НОМЕР_3 та серії НОМЕР_4 ).

Таким чином, позивач може мати право на звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" лише у тому разі, якщо малолітні пасинки перебувають на його утриманні.

Згідно з частиною 1 статті 260 Сімейного кодексу України якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (частина 1 статті 268 Сімейного кодексу України).

Отже, позивач перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 , має право на участь у вихованні її дітей. Водночас обов`язок щодо їх утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо у падчерок, пасинка немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 14.12.2023 у справі №160/11228/23.

Як встановив суд, в зазначених свідоцтвах про народження батьком падчерок, пасинка позивача є ОСОБА_3 . Проте доказів того, що рідний батько ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 не виконує свій обов`язок щодо їх утримання не надано.

Також позивач до рапорту про звільнення з військової служби не додав доказів того, що діти не мають діда, бабу, повнолітніх братів та сестер, здатних їх утримувати або наявності у матері цих дітей поважних причин, з яких вона не може надавати їм належного утримання. Зазначені обставини також не спростовує посвідчення серії НОМЕР_6 .

Враховуючи наведене, не підтверджено право позивача на звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Суд встановив обставини щодо направлення рапорту від 14.10.2023 на адресу відповідача та не заперечення отримання його останнім.

Доказів того, що командир військової частини НОМЕР_1 , якому був адресований цей рапорт, розглядав його та документи, які підтверджують підстави звільнення, та задовольнив цей рапорт або відхилив його, чи прийняв інше рішення, що належить до його компетенції, матеріали справи не містять.

Відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначено, що 14.10.2023 позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом та додатками про звільнення з військової служби, проте в задоволенні рапорту було відмовлено. Наслідком написання рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи відмова у задоволенні рапорту. У відзиві зазначено про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби та, відповідно, відсутності протиправності відмови у невидачі наказу про звільнення.

Суд враховує, що ухвалою від 21.11.2024 в відповідача витребувано, зокрема, належним чином засвідчену копію рішення, прийнятого за результатами розгляду рапорту позивача (у разі його наявності). Проте відповідного рішення не надано. При цьому, законодавство не виключає обов`язок посадової особи, якій в порядку підпорядкування подано рапорт, розглянути його, прийняти за ним рішення та повідомити військовослужбовця про результати його розгляду.

Суд вважає, що у спірних правовідносинах відповідач, не вживши будь-яких дій щодо реалізації рапорту позивача від 14.10.2023, порушив вимоги Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за №438/16454, щодо порядку звільнення військовослужбовців, які бажають звільнитися з військової служби за сімейними обставинами.

Під протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, яка може бути оскаржена до суду, слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього суб`єкта, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Враховуючи відсутність будь-якого рішення відповідача за результатами розгляду рапорту позивача від 14.10.2023, а також виключну компетенцію командирів щодо розгляду рапортів військовослужбовців, належним способом захисту у спірних правовідносинах суд вважає: визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 від 14.10.2023 про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 здійснити розгляд рапорту ОСОБА_1 від 14.10.2023 про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та прийняти рішення з урахуванням норм законодавства та висновків суду викладених в цьому рішенні.

Інші доводи та заперечення сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно з пунктом 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994).

Таким чином, адміністративний позов належить частковому задоволенню.

Відповідно до частин 1, 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Предметом позову є одна вимога немайнового характеру, яка хоч і задоволена частково, але розмір компенсації за сплачений судовий збір суд визначає, виходячи з кількості (а не з розміру) задоволених/незадоволених позовних вимог. Такий механізм розподілу витрат зі сплати судового збору застосовано Верховним Судом у рішенні від 16.06.2020 у справі №620/1116/20.

Позивач сплатив судовий збір у розмірі 1073,60 грн, а тому, ці витрати слід стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. Інші докази документально підтверджених судових витрат, понесених позивачем, у матеріалах справи відсутні.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 від 14.10.2023 про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити розгляд рапорту ОСОБА_1 від 14.10.2023 про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та прийняти рішення з урахуванням норм законодавства та правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп. судового збору за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_7 )
Відповідач:Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_8 )

Головуючий суддя Д.Л. Фелонюк