Справа № 420/19298/23
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2024-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС в Одеській області (код ЄДРПОУ: ВП44069166; адреса: вул. Семінарська, 5, м. Одеса, 65044) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),-

ВСТАНОВИВ:

28 липня 2023 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області, в якій позивач просить суд:

поновити строк оскарження вимоги № Ф-10602-54У від 09 лютого 2021 року;

визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС в Одеській області від 09 лютого 2021 року №Ф-10602-54У, зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 37788,74грн.;

стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями в адміністративна справа розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою суду від 02.08.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін згідно ст. 262 КАС України; зобов`язано Головне управління ДПС в Одеській області надати суду інформацію та належним чином завірені копії документів, що стали підставою для прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-10602-54У від 09 лютого 2021 року, інформацію та копії документів на підтвердження отримання ОСОБА_1 вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-10602-54У від 09 лютого 2021 року, належним чином завірену копію облікової картки платника податку ОСОБА_1 за спірний період.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 06 червня 2002 року позивач набув статусу суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи та цього ж дня отримав свідоцтво серії НОМЕР_2 про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи, номер запису про включення відомостей про фізичну особу-підприємця в ЄДР 0000592. Однак з кінця 2003 року позивач підприємницькою діяльністю не займався та спірну вимогу відповідача взагалі не отримував.

Позивач вважає, що облікові дані інформаційної системи контролюючого органу не можуть бути достатньою та єдиною підставою для формування вимоги без підтвердження особи статусу ФОП шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом. Позивач наголошує, що він не звертався відповідно до Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» до державного реєстратора із реєстраційною карткою для включення відомостей до Єдиного державного реєстру та отримання свідоцтва нового зразка. При цьому, позивач вказує, що запис реєстратора від 16.05.2005 року було зроблено без відповідної заяви позивача. В реєстраційній справі відсутні будь-які подані позивачем заяви та будь-які відомості про перереєстрацію позивача та отримання ним свідоцтва нового зразка відповідно до Закону № 755-IV від 15 травня 2003 року.

Позивач стверджує, що при винесенні спірної Вимоги відповідач не провів належну перевірку статусу позивача, а скористався Інформацією з Інтегрованої картки платника в якій відображаються дані податкової звітності та звітності з єдиного внеску, та яка не є належним доказом у даній справі.

ОСОБА_1 наголошує, що з 01.08.2011 року по 01.07.2014 року займав посаду директора ТОВ «Вінтрейд», а безпосередньо в спірний період з 17.11.2021 року по 15.09.2022 року працював в Одеській загальноосвітній школі №38. У зв`язку із тим, що у спірний період позивач перебував у трудових відносинах, то він не повинен додатково сплачувати Єдиний соціальний внесок, оскільки такий сплачувався його роботодавцем, а законодавством не передбачено подвійної сплати ЄСВ.

За викладених обставин та аргументів позивач вважає, що заявлений позов є обґрунтованим, тому наявні підстави для його задоволення у повному обсязі.

Відповідач з позовом не погодився та у відзиві на позовну заяву зазначив, що в ході проведеного аналізу по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування відповідно до даних ІТС «Податковий блок» ФОП ОСОБА_1 знаходився за основним місцем обліку Доброславська ДПІ Головного управління ДПС в Одеській області, дата державної реєстрації 06.06.2002 рік, дата прийняття рішення про припинення 04.05.2023 рік, система оподаткування загальна.

Представник відповідача доводить, що за період 2013-2022 р.р. позивач самостійно не надавав декларацій щодо суми доходу (прибутку), отриманого від діяльності ФОП та звітів про суми нарахованого єдиного внеску, у зв`язку із чим загальна заборгованість станом на 01.10.2022 року становить 37 788,74 грн.

Крім того, сторона відповідача звертає увагу на те, що на підставі даних ІТС «Податковий блок» ФОП ОСОБА_1 у інтегрованій картці платника по коду платежу «Для фізичних осіб-підприємців, у тому числі які обрали спрощену систему оподаткування, та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність» 09.02.2018 року проведено в автоматичному режимі нарахування ЄСВ за 2017 рік в сумі 8448,00 грн., 19.04.2018 року за 1 квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн., 19.07.2018 року за 2 квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн., 19.10.2018 року за 3 квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн., 21.01.2019 року за 4 квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн., 19.04.2019 року за 1 квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн., 19.07.2019 року за 2 квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн., 21.10.2019 за 3 квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн., 20.01.2020 року за 4 квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн., 21.04.2020 року за 1 квартал 2020 року в сумі 2078,12 грн., 20.07.2020 року за 2 квартал 2020 року в сумі 1039,06 грн., 19.10.2020 року за 3 квартал 2020 року в сумі 3178,12 грн., 19.01.2021 року за 4 квартал 2020 року в сумі 2200,00 грн.

За викладених доводів сторона відповідача вважає, що позовні вимоги необґрунтовані, правових підстав для їх задоволення не має.

04.09.2023 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій ОСОБА_1 зокрема зазначав, що за відсутності реєстраційної справи позивача не зрозуміло яким чином відповідачем підтверджено статус позивача як фізичної особи-підприємця, окрім інтегрованої картки платника податку, будь-яких інших належних доказів такого факту відповідач не мав та не має.

Також, на думку позивача, ГУ ДПС в Одеській області порушено строк пред`явлення спірної вимоги до виконання. При цьому, ОСОБА_1 вважає, що у даних спірних правовідносинах відповідачем не дотримано строку позовної давності в 1095 днів.

За викладених аргументів позивач вважає, що наявні правові підстави для задоволення позовних вимог, оскільки відповідачем протиправно прийнято вимогу та не доведено при розгляді даної справи її правомірності.

Інших процесуальних заяв по суті спору, які визначені статтею 159 КАС України від сторін до суду не надходило.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 06 червня 2002 року було проведено державну реєстрацію ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця, про що зроблено запис № 0000592.

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 04 травня 2023 року до реєстру внесено запис №003000592 про припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 за його власним рішенням.

При цьому, як встановлено судом під час офіційного з`ясування обставин справи 09 лютого 2021 року ГУ ДПС в Одеській області оформлено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-10602-54У, за якою згідно даних інформаційних систем податкових органів у ОСОБА_1 наявна заборгованість зі сплати Єдиного соціального внеску у сумі 37 788,74 грн.

02 травня 2023 року державним виконавцем Южненського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відкрито виконавче провадження з примусового виконання вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-10602-54У від 09 лютого 2021 року, про що позивач дізнався 13.06.2023 року.

Не погоджуючись із вимогою про сплату боргу (недоїмки) №Ф-10602-54У від 09 лютого 2021 року, вважаючи її протиправною, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення і виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначаються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон №2464-VI в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної вимоги).

Пунктами 2 та 6 частини першої статті 1 Закону №2464-VІ визначено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена податковим органом у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VІ платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців); фізичні особи, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичні особи, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску.

01.01.2017 набрав чинності Закон України від 06.12.2016 №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон №1774-VIII), яким було внесено зміни, зокрема, до пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VІ щодо нарахування єдиного внеску його платниками.

Так, відповідно до абзаців першого та другого пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VІ (у редакції Закону №1774-VIII, зі змінами, внесеними Законом України від 03.10.2017 №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій») єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4(крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному періоді або окремому місяці звітного періоду, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Таким чином, у зв`язку із внесеними до Закону №2464-VІ змінами щодо нарахування єдиного внеску його платниками у фізичних осіб-підприємців з 01.01.2017 виник обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску незалежно від того, чи отримували вони дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу.

Згідно з абзацами першим, третім, п`ятим, шостим частини четвертої статті 25 Закону №2464-VІ податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску. Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена з метою стягнення недоїмки з єдиного внеску у разі його несплати платником у визначені цим Законом строки, надсилається податковим органом платнику в паперовій та/або електронній формі у порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску страхувальниками, визначеними Законом №2464-VІ, нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за №508/26953 (далі - Інструкція №449 в редакції, чинній на момент винесення спірної вимоги).

Так, положеннями пункту 1 Розділу VI Інструкції № 449 визначено, що до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

Згідно з пунктом 2 розділу VI Інструкції № 449 у разі виявлення платником своєчасно не нарахованих сум єдиного внеску такі платники зобов`язані самостійно обчислити ці внески, відобразити у звітності, що подається платником до органів доходів і зборів, та сплатити їх. До такого платника застосовуються штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції. У разі виявлення податковим органом своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена податковими органами у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

За правилами пункту 3 розділу VI Інструкції №449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційно-телекомунікаційних систем ДПС (далі - ІТС) на суму боргу, що перевищує 10 гривень. Вимога про сплату боргу (недоїмки) крім загальних реквізитів має містити відомості про розмір боргу, в тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк. Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом.

Відповідно до пункту 5 розділу VI Інструкції №449 у разі якщо платник єдиного внеску протягом 10 календарних днів з дня надходження (отримання) вимоги про сплату боргу (недоїмки) не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з податковим органом шляхом оскарження в адміністративному чи судовому порядку або не сплатив узгоджену суму боргу (недоїмки) (з дня отримання відповідного рішення податкового органу або суду), після спливу останнього дня відповідного строку така вимога вважається узгодженою (набирає чинності). Податковий орган протягом 10 робочих днів з дня узгодження вимоги (набрання нею чинності): пред`являє її до виконання органу державної виконавчої служби в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Як вбачається з матеріалів справи, ГУ ДПС в Одеській області було нараховано позивачу як фізичній особі-підприємцю єдиний соціальний внесок за період 2017-2020 роки, що підтверджується витягом з АІС «Податковий блок» інтегрованої картки платника податків.

Разом з тим, у справі, що розглядається, спірним є зокрема питання наявності у позивача статусу платника єдиного внеску відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону№2464-VІ і, як наслідок, наявності обов`язку сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі за період 2017-2020 роки.

Як встановлено судом, позивач набув статусу суб`єкта підприємницької діяльності до 01.07.2004, тобто до набрання чинності Законом №755-IV.

При цьому звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 зазначає, що не звертався до державного реєстратора з реєстраційною карткою про включення відомостей про нього до ЄДР відповідно до вимог Закону №755-IV після набрання ним чинності.

Отже, до предмета доказування в цій справі входить наявність можливості в особи, яка набула статусу суб`єкта підприємницької діяльності до набрання чинності Законом №755-IV, здійснювати конституційне право на підприємницьку діяльність та отримувати дохід від такої діяльності на законних підставах у разі неподання нею реєстраційної картки відповідно до вимог цього Закону.

Згідно із частиною другою статті 50 Цивільного кодексу України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Частиною першою статті 128 Господарського кодексу України визначено, що громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

01.07.2004 набрав чинності Закон №755-ІV, яким передбачено створення і формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (тут і далі - у первинній редакції).

Відповідно до частини першої статті 42 Закону №755-ІV для проведення державної реєстрації фізична особа, яка має намір стати підприємцем, повинна подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору за місцем проживання такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації фізичної особи - підприємця; копію довідки про включення заявника до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; документ, що підтверджує внесення реєстраційного збору за проведення державної реєстрації ФОП.

Згідно з пунктом 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» цього Закону державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка. При цьому реєстраційний збір за заміну свідоцтва про державну реєстрацію не стягується.

Таким чином, визначена процедура державної реєстрації з дати набрання чинності Законом №755-ІV передбачала встановлення волевиявлення особи щодо одержання правового статусу ФОП через здійснення повного (при первинному набутті) чи мінімального (при підтвердженні набутого статусу суб`єкта підприємницької діяльності до 01.07.2004) комплексу дій шляхом подання державному реєстратору реєстраційної картки (документ встановленого зразка, який підтверджує волевиявлення особи щодо внесення відповідних записів до ЄДР - абзац сьомий частини першої статті 1 Закону №755-ІV) та отримання свідоцтва про державну реєстрацію (документ встановленого зразка, який засвідчує факт внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію юридичної особи або ФОП - абзац дев`ятий частини першої статті 1 Закону №755-ІV).

03.03.2011 набрав чинності Закон України від 01.07.2010 №2390-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання» (далі - Закон №2390-VI), яким було внесено зміни до Закону №755-ІV.

Пунктами 2-4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI було передбачено, що процес включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв. Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.

Водночас, пунктом 8 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI визначено, що після закінчення передбаченого для включення відомостей до ЄДР строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до ЄДР. За результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, включаються до ЄДР з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними.

Таким чином, строк для включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких була проведена до 01.07.2004 року, визначений пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI, закінчився 03.03.2012 року. При цьому цей строк включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких проведена до 01.07.2004 року, підлягав застосуванню виключно у випадках самостійного подання останніми реєстраційних карток державному реєстратору.

Натомість відомості про фізичних осіб - підприємців, які самостійно не звернулись із відповідною заявою у строк, установлений пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI, підлягали включенню до ЄДР на підставі інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій. Державні реєстратори, вносячи відомості про цих фізичних осіб - підприємців до ЄДР, зобов`язані були зробити відмітку про недійсність їхнього свідоцтва про державну реєстрацію.

25.04.2014 року набрав чинності Закон України від 25.03.2014 року №1155-VII «Про внесення змін до деяких законів України щодо включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців до Єдиного державного реєстру» (далі - Закон №1155-VII).

Цим Законом пункт 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону №755-IV викладено в новій редакції, відповідно до якої усі діючі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, відомості про яких не включені до Єдиного державного реєстру, зобов`язані подати державному реєстратору відповідно до вимог статті 19 цього Закону реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру. Державний реєстратор після отримання від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки зобов`язаний включити відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців і видати їм виписку з Єдиного державного реєстру. До того ж Законом №1155-VII виключено пункти 2-4 і 7-9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI.

Суд наголошує, що статус ФОП є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 01.07.2004 ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.

Водночас зміни у процедурі адміністрування системи державної реєстрації фізичних осіб - підприємців, запроваджені Законами №2390-VI та №1155-VII, не спростовують наведених висновків щодо природи визначення статусу ФОП, а лише визначають регулювання діяльності уповноважених органів у відношенні до фізичних осіб, які мають намір продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату ними до 01.07.2004, що підтверджується виконанням ними обов`язку подати реєстраційну картку або ж констатації відмови особи від набуття статусу ФОП шляхом неподання реєстраційної картки, що за змістом нормативних приписів мало наслідком відмову в заміні свідоцтва про державну реєстрацію на бланки нового зразка та внесення відмітки до ЄДР про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01.07.2004, вважаються недійсними. Таким чином, виключалася можливість законного здійснення підприємницької діяльності, а відтак і отримання доходу від такої діяльності.

03.06.2020 року набрав чинності пункт 5 розділу І Закону України від 13.05.2020 року №592-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо усунення дискримінації за колом платників» (далі - Закон №592-ІХ), відповідно до положень якого розділ VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2464-VI доповнено пунктом 9-15.

Так, згідно з абзацами першим та другим пункту 9-15 Закону №2464-VІ (у редакції Закону №592-ІХ) підлягають списанню за заявою платника та у порядку, визначеному цим Законом, несплачені станом на день набрання чинності Законом №592-ІХ з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом, суми недоїмки, нараховані платникам єдиного внеску, зазначеним у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, за період з 01 січня 2017 року до дня набрання чинності Законом №592-ІХ, а також штрафи та пеня, нараховані на ці суми недоїмки, у разі якщо такими платниками не отримано дохід (прибуток) від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та за умови подання протягом 90 календарних днів з дня набрання чинності Законом №592-ІХ, зокрема платниками, зазначеними у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), - державному реєстратору за місцем знаходження реєстраційної справи фізичної особи - підприємця заяви про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності та до податкового органу - звітності відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону за період з 01 січня 2017 року до дня набрання чинності Законом №592-ІХ. Зазначена звітність подається платником виключно у випадку, якщо вона не була подана раніше. З пояснювальної записки до проекту Закону №592-ІХ убачається, що його прийняття було обумовлено, зокрема, тим, що встановлення обов`язку сплати єдиного соціального внеску без отримання доходу не відповідає легальній меті державного регулювання цього виду відносин та є непослідовним у контексті самого Закону, який визначає об`єктом нарахування єдиного соціального внеску саме отриманий дохід.

Таким чином, відсутність офіційного підтвердження в позивача статусу ФОП шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом №755-ІV, що виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01.07.2020 року по справі № 260/81/19.

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 14.06.2023 року 16:44:38 в розділі даних про хронологію реєстраційних дій вбачається, що 16.05.2005 року відбулася державна реєстрація ОСОБА_1 у спосіб включення відомостей про нього як фізичної особи-підприємця (а.с.20).

Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 11.03.2024 року на запит суду достовірно встановлено, що 16 травня 2005 року відбулася державна реєстрація ОСОБА_1 у спосіб включення відомостей про нього як фізичної особи-підприємця до державного реєстру.

Таким чином, суд приходить висновку, що наявні в матеріалах справи докази достовірно доводять, що ОСОБА_1 з урахуванням наявного правового регулювання є платником ЄСВ, оскільки 16.05.2005 року про нього були включені відомості як фізичної особи-підприємця відповідно до вимог Закону №755-ІV.

Доводи позивача, що він не звертався із відповідною заявою до державного реєстратора суд оцінює критично, за неможливістю встановлення їх дійсності та правдивості. До того ж, у разі проведення державним реєстратором безпідставних реєстраційних дій, позивач не був позбавлений права здійснити їх оскарження, однак до суду таких доказів та відповідних посилань ОСОБА_1 не надав.

Покликання позивача на здійснення адвокатських запитів та отриманих на них відповідей представників органів виконавчої влади щодо реєстраційної справи ОСОБА_1 суд визнає недоречними, оскільки факт внесення відомостей про позивача як фізичної особи-підприємця відповідно до вимог Закону №755-ІV достовірно підтверджений належними та допустимими доказами.

Також при зверненні до суду із позовом позивач вказував, що вимога про сплату боргу ЄСВ є протиправною зокрема і через те, що у період нарахування відповідачем заборгованості ОСОБА_1 працював та його роботодавцем сплачувався ЄСВ за нього як за працівника.

Суд зазначає, що відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу самозайнятої особи Законом № 2464-VI не врегульовано.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, діяльності, спрямованої на отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці або як самозайняті особи, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі № 440/2149/19.

Верховним Судом у цій справі сформовано правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці або самозайняті особи (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Таким чином, з урахуванням наведеного, при вирішенні спору слід перевіряти обставини щодо наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця або самозайнятої особи; здійснення нею підприємницької діяльності та отримання нею доходу у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок; нараховування та сплати роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску на місяць.

Отже, фізична особа-підприємець або самозайнята особа звільняється від сплати єдиного внеску у випадку встановлення судом, що нею підприємницька діяльність не здійснюється, дохід від такої діяльності не отримується та вказана особа перебуває у трудових відносинах та за неї єдиний внесок сплачує роботодавець, тобто потрібна сукупність цих умов.

З копії наданої трудової книжки ОСОБА_1 (серія НОМЕР_3 ) судом встановлено, що позивач з 01.07.2014 року звільнений за згодою сторін у ТОВ «Вінтрейд», а з 17.11.2021 року по 15.09.2022 року позивач працював в Одеській загальноосвітній школі № 38 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області. Вказані обставини позивач також наводить у позовній заяві (аркуш 5).

Натомість із наданих стороною відповідача розрахунків судом встановлено, що заборгованість зі сплати ЄСВ розрахована податковим органом за наступним механізмом та у кількісному показнику, а саме 09.02.2018 року проведено в автоматичному режимі нарахування ЄСВ за 2017 рік в сумі 8448,00 грн., 19.04.2018 року за 1 квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн., 19.07.2018 року за 2 квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн., 19.10.2018 року за 3 квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн., 21.01.2019 року за 4 квартал 2018 року в сумі 2457,18 грн., 19.04.2019 року за 1 квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн., 19.07.2019 року за 2 квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн., 21.10.2019 за 3 квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн., 20.01.2020 року за 4 квартал 2019 року в сумі 2754,18 грн., 21.04.2020 року за 1 квартал 2020 року в сумі 2078,12 грн., 20.07.2020 року за 2 квартал 2020 року в сумі 1039,06 грн., 19.10.2020 року за 3 квартал 2020 року в сумі 3178,12 грн., 19.01.2021 року за 4 квартал 2020 року в сумі 2200,00 грн.

Таким чином, період нарахування заборгованості ЄСВ у даному випадку становив 2017-2020 роки, що відповідно не входить до терміну здійснення позивачем трудової діяльності у період, у який за нього роботодавцем сплачувалося ЄСВ. З огляду на це, суд вважає, що наведені доводи позивача з приводу того, що чинним законодавством України не передбачено подвійного стягнення ЄСВ не знайшли свого належного підтвердження та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Крім того, суд вважає необґрунтованим твердження позивача із посиланням на приписи пункту 102.4 статті 102 ПК України, які полягають у тому, що сплив 1095-денний строк з дня виникнення податкового боргу, у зв`язку з чим цей борг має бути визнаний безнадійним та підлягає списанню, оскільки згідно з пунктом1.3 статті 1 цього Кодексу він не регулює питання погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (крім особливостей функціонування єдиного рахунку, подання звітності щодо суми нарахованого єдиного внеску), зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.

Натомість, частиною шістнадцятою статті 25 Закону №2464-VI визначено, що строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

Таким чином, суд робить висновок, що застосування строку давності у 1095 днів у даному випадку не допускається, а тому доводи позивача у цій частині судом відхиляються за необґрунтованістю та безпідставністю.

Також суд відхиляє доводи позивача, що відповідач з пропуском строку звернувся до виконавчої служби (аркуш 3 відповіді на відзив), оскільки питання дотримання строку пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання не охоплюється предметом даного публічно-правового спору, виходить за його межі.

Щодо тверджень позивача з приводу того, що спірна вимога про сплату боргу (недоїмки) контролюючим органом йому не направлялася, а про її існування він дізнався лише після відкриття виконавчого провадження, або із за стосунку «Дія», суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.4 ст.25 Закону №2464-VІ орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Пунктом 42.2 ст.42 ПКУ визначено, що документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Згідно з абз.2 сп.42.5 ст.42 ПКУ у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Так, при відкритті провадження у справі суд ухвалою від 02 серпня 2023 року витребував у відповідача зокрема інформацію та копії документів на підтвердження отримання ОСОБА_1 вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-10602-54У від 09 лютого 2021 року, однак ані у наданий судом строк для подання відповідних доказів, ані станом на дату прийняття рішення відповідачем витребувані докази до суду не надано.

Також, суд під час розгляду справи дослідив відомості відкритого виконавчого провадження № 71689279 щодо примусового виконання вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-10602-54У від 09 лютого 2021 року та встановив відсутність будь-яких відомостей щодо направлення спірної вимоги позивачу.

Разом із тим, на думку суду, допущення відповідачем процедурного порушення, в тому числі щодо надіслання (вручення) спірної вимоги, не впливають на законність самої вимоги та не звільняють платника від обов`язку сплачувати відповідні зобов`язання. При цьому, з огляду на зроблені судом висновки щодо правомірності вимоги про сплату боргу, суд вважає, що відсутність доказів направлення такої вимоги позивачу не є достатньою підставою для визнання протиправною та скасування вимоги, оскільки така винесена за наявності достатніх підстав. У той же час, при зверненні до суду позивачем зворотного не доведено, як і не спростовано правильність арифметичного розрахунку суми боргу.

На думку суду таке процедурне порушення у разі його вчинення може вплинути виключно на правомірність дій з відкриття виконавчого провадження за податковою вимогою, проте подібні обставини та встановлення їх існування виходять за межі підстав позову та його предмету. Тому відповідні аргументи позивача суд відхиляє.

При цьому, суд зауважує, що позивач має можливість та право оскаржити дії та рішення держвиконавця виходячи з того, що, як він вважає, строк пред`явлення податкової вимоги до виконання на дату відкриття виконавчого провадження ще не настав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позов є необґрунтованим, тому у його задоволенні слід відмовити.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Враховуючи те, що у задоволенні позову відмовлено, суд розподіл судових витрат не здійснює та залишає витрати зі сплати судового збору на позивачеві.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 260, 262, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС в Одеській області (код ЄДРПОУ: ВП44069166; адреса: вул. Семінарська, 5, м. Одеса, 65044) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 293,295 КАС України, до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян

.