Справа № 160/15385/23
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 лютого 2024 року м. Дніпросправа № 160/15385/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.09.2023 року (головуючий суддя Юрков Е.О.)

в адміністративній справі №160/15385/23 за позовом ОСОБА_1 до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка, ОСОБА_1 , звернулася 04.07.2023 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення № 51 Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 27.04.2023 року про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 2 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ., без врахування рішення Конституційного Суду від 23.01.2020 року № 1/-р/2020 у справі № 1- 5/2018(746/15);

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період 03.10.1991р. по 02.10.1994р. період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого 17.10.1991р. Вербківською селищною Радою Павлоградського району Дніпропетровської області, актовий запис № 46.;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до заяви від 19 квітня 2023 року, з урахуванням висновків Конституційного Суду України, викладених у прийнятому 23.01.2020 рішенні №1-р/2020.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що після досягнення необхідного віку звернулась 19.04.2023 року до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2. Проте рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області № 51 від 27.04.2023 року відмовлено в призначенні пенсії з причини недосягнення пенсійного віку, а саме 55 років. Таке рішення позивач вважає протиправним, з огляду на наявність документів, що свідчать про те, що позивач працювала повний робочий день, без будь-яких прогалин у місяцях, має необхідний стаж для призначення пенсії на пільгових умовах. Вказує, що в трудовій книжці наявні записи перебування позивача у вказаний період на відповідних професіях, які відносяться до списку, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах. Також посилається на рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 р., яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема статтю 13 Закону України „Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 року №1788XII зі змінами, внесеними Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 року №213VIII. Отже, з моменту визнання рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 р. неконституційними змін до Закону України Про пенсійне забезпечення в частині досягнення пенсійного віку, має застосовуватись попередня редакція Закону України Про пенсійне забезпечення. Крім того зазначає, що відмова відповідача в зарахуванні до страхового стажу періоду з 03.10.1991р. по 02.10.1994р. догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого 17.10.1991р. Вербківською селищною Радою Павлоградського району Дніпропетровської області, актовий запису №46, з підстав відсутності у свідоцтві про народження дитини відмітки про одержання паспорта, є протиправною, тому позивачка вважає, що набула право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.09.2023 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області № 51 від 27.04.2023 року про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 2 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , без врахування рішення Конституційного Суду від 23.01.2020 року №1/-р/2020 у справі №1- 5/2018(746/15).

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період 03.10.1991р. по 02.10.1994р. по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого 17.10.1991р. Вербківською селищною Радою Павлоградського району Дніпропетровської області, актовий запис №46.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до заяви від 19.04.2023 року, з урахуванням висновків Конституційного Суду України, викладених у прийнятому 23.01.2020 рішенні №1-р/2020.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми до досягнення ними трирічного віку зараховується до страхового стажу та встановлюється на підставі свідоцтва про народження дитини або паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть) та документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала. Вимоги про обов`язкову наявність у свідоцтві про народження дитини відмітки про одержання паспорта чинним законодавством не передбачені. У зв`язку з чим, відмова відповідача в зарахуванні до страхового стажу періоду з 03.10.1991р. по 02.10.1994р. догляду за дитиною 03.10.1991 р.н. до 3-х років, оскільки не було надано інформації про отримання паспорту (у свідоцтві відсутній штамп про отримання паспорту, самого паспорту надано не було), є протиправною. Таким чином, відмова Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області в призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах порушує гарантоване Законом України Про пенсійне забезпечення право на призначення на пільгових умовах пенсії за віком, як особі, яка досягла 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах, отже відповідне рішення є протиправним та підлягає скасуванню. На підставі викладеного, оскільки матеріалами справи підтверджено, що позивачем набуто право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2, задля належного захисту порушених прав позивача суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до заяви від 19.04.2023 року, з урахуванням висновків Конституційного Суду України, викладених у прийнятому 23.01.2020 рішенні №1-р/2020.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вказує, що позивачка 19.04.2023 року звернулась із заявою з питання призначення пенсії за віком відповідно до ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». На момент звернення позивачці виповнилось 50 роки, загальний стаж складає - 24 роки 03 місяці 06 днів, з них стаж за Списком №2 - 20 років 02 місяці 13 днів. Рішенням про відмову в призначенні пенсії № 51 від 27.04.2023 року повідомлено позивачку про відсутність права на пенсію за віком на пільгових умовах станом на дату звернення, оскільки заявниця не досягла пенсійного віку. Крім того зазначено, що до загального страхового стажу не зараховано період догляду за дитиною ІНФОРМАЦІЯ_2 до 3-х років, оскільки не було надано інформації про отримання паспорту (у свідоцтві відсутній штамп про отримання паспорту, самого паспорту надано не було).

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті спору.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 19.04.2023 року звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку № 2.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області № 51 від 27.04.2023 року відмовлено позивачу в призначенні пенсії на пільгових умовах по Списку №2, у зв`язку з відсутності необхідного пільгового віку 55 років. Вказано, що загальний страховий стаж заявниці складає - 24 роки 03 місяці 06 днів, з них стаж за Списком №2 - 20 років 02 місяці 13 днів.

До загального страхового стажу не зараховано період догляду за дитиною ІНФОРМАЦІЯ_2 до 3-х років, оскільки не було надано інформації про отримання паспорту (у свідоцтві відсутній штамп про отримання паспорту, самого паспорту надано не було); за доданими документами до пільгового стажу не зараховано:

- період роботи з 17.12.2004 по 20.12.2004, згідно довідки №341 від 18.04.2023, оскільки відсутня атестація робочих місць (атестація була 17.12.1999, а наступна 21.12.2004);

- періоди роботи з 25.10.2001 по 18.07.2002 та з 23.07.2002тю 21.08.2002, згідно довідки №341 від 18.04.2023, оскільки зазначена позиція « 18» відсутня в постанові КМУ від 11.03.1994 №162.

Також за даними Пенсійного фонду загальний страховий стаж заявниці складає - 24 роки 03 місяці 06 днів, з них стаж за Списком №2 - 20 років 02 місяці 13 днів.

Суд першої інстанції позов задовольнив.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України „Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 року №1788XII.

Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

У відповідності до пункту б частини 1 статті 13 Закону України Про пенсійне забезпечення працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Відповідна редакція статті 13 Закону України Про пенсійне забезпечення викладена на підставі Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 року № 213VIII.

До вказаних змін пункт б частини 1 статті 13 Закону України Про пенсійне забезпечення було викладено у такій редакції: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 р. визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема статтю 13 Закону України „Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 року №1788XII зі змінами, внесеними Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 року № 213VIII.

Стаття 13, частина 2 статті 14, пункти „б„г статті 54 Закону України „Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 року №1788XII зі змінами, внесеними Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 року №213VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. (п.2 резолютивної частини рішення КСУ №1-р/2020 від 23.01.2020 р.).

Згідно пункту 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 р., зокрема застосуванню підлягають стаття 13, частина 2 статті 14, пункти „б-„г статті 54 Закону України „Про пенсійне забезпечення від 5 листопада 1991 року № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 року №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме:

„На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи:

б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Також у пункті 4.4. мотивувальної частини рішення від 23 січня 2020 року №1-р/2020 Конституційний Суд України дійшов висновку, що стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону №1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині першій статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Так, згідно частини 2 статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування на пільгових умовах пенсія за віком призначається: працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

50 років - з 1 жовтня 1974 року по 31 грудня 1975 року.

Проте у пункті 5 рішення № 8-рп/2005 від 11.10.2005 року Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.

За приписами пунктів 1, 6 частини 1 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

У преамбулі Закону України «Про пенсійне забезпечення» зазначено, що цей Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Згідно з частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (ч.2 ст.6 КАС України).

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд у своїх рішеннях неодноразово робив висновок, що принцип правової визначеності є одним з фундаментальних аспектів верховенства права (рішення у справах «Брумареску проти Румунії», «Стіл та інші проти Сполученого Королівства»).

Окрім того, Європейський суд зазначає, що відповідальність за подолання недоліків законодавства, правових колізій, прогалин, інтерпретаційних сумнівів лежить, в тому числі, і на судових органах, які застосовують та тлумачать закони (рішення у справах «Вєренцов проти України», «Кантоні проти Франції»).

Згідно статті 150-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення (ст.152 Конституції України).

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2021 року у зразковій справі № 360/3611/20 вказано, що оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу якості закону, передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 року у справі Щокін проти України).

Вказано, що Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що зміни до Закону № 1058-IV (зокрема щодо доповнення його статтею 114) внесено Законом №2148-VIII від 03.10.2017 року, тобто раніше ухвалення КСУ Рішення № 1-р/2020 від 23.01.2020 року.

Тому відсутні підстави стверджувати про повторне запровадження правового регулювання, яке КСУ раніше визнав неконституційним.

При цьому рішення КСУ про визнання неконституційними та втрату чинності положеннями одного закону не тягне втрату чинності положеннями іншого закону, який не був предметом конституційного контролю.

Велика Палата Верховного Суду не вважає можливим надавати оцінку положенням Закону №1058-IV щодо їх відповідності чи невідповідності Конституції України в межах цієї справи, оскільки, як зазначено вище, у цій справі застосуванню підлягають норми Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону №1058-IV.

Також Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 року у справі №520/15025/16-а (провадження №11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV.

Матеріалами справи підтверджується, що в рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №51 від 27.04.2023 року про відмову в призначенні позивачці пенсії за віком на пільгових умовах підтверджено, що загальний страховий стаж заявниці складає - 24 роки 03 місяці 06 днів, з них стаж за Списком №2 - 20 років 02 місяці 13 днів.

Також за даними Пенсійного фонду загальний страховий стаж заявниці складає - 24 роки 03 місяці 06 днів, з них стаж за Списком №2 - 20 років 02 місяці 13 днів.

Щодо незарахування до загального страхового стажу періоду догляду за дитиною 03.10.1991 р.н. до 3-х років, оскільки не було надано інформації про отримання паспорту (у свідоцтві відсутній штамп про отримання паспорту, самого паспорту надано не було) - суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого 17.10.1991р. Вербківською селищною Радою Павлоградського району Дніпропетровської області, актовий запису №46 ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з частиною 2 статті 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.

Відповідно до пункту 11 Порядку №637 затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993р. "Про затвердження Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі: свідоцтва про народження дитини або паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть); документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції аналіз наведених норм дають підстави для висновку, що час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми до досягнення ними трирічного віку зараховується до страхового стажу та встановлюється на підставі свідоцтва про народження дитини або паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть) та документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.

При цьому, вимоги про обов`язкову наявність у свідоцтві про народження дитини відмітки про одержання паспорта чинним законодавством не передбачені.

Отже відмова відповідача в зарахуванні до страхового стажу періоду з 03.10.1991р. по 02.10.1994р. догляду за дитиною 03.10.1991 р.н. до 3-х років, оскільки не було надано інформації про отримання паспорту (у свідоцтві відсутній штамп про отримання паспорту, самого паспорту надано не було), є протиправною.

Як наслідок, відмова Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області в призначенні позивачці пенсії за віком на пільгових умовах порушує гарантоване Законом України Про пенсійне забезпечення право на призначення на пільгових умовах пенсії за віком, як особі, яка досягла 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах, отже відповідне рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Оскільки матеріалами справи підтверджено, що позивачкою набуто право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, задля належного захисту порушених прав позивача суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до заяви від 19.04.2023 року, з урахуванням висновків Конституційного Суду України, викладених у прийнятому 23.01.2020 рішенні №1-р/2020.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст. 241-245, 250, 311, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.09.2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 28.02.2024 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом 30-ти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова