Справа № 200/1020/22
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2024-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

11 березня 2024 року

м. Київ

справа № 200/1020/22

адміністративне провадження № К/990/7020/24

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 травня 2023 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської обласної прокуратури про визнання протиправними та скасування наказів, визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання витини певні дії, стягнення заробітної плати стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Київської обласної прокуратури (далі - відповідач, прокуратура), в якому просила:

- визнати протиправними та скасувати накази № 893к № 894к від 14 грудня 2021 року;

- визнати протиправною бездіяльність щодо непризначення ОСОБА_1 прокурором Київської обласної прокуратури та зобов`язання призначити її на посаду прокурора відділу Київської обласної прокуратури;

- визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати грошового забезпечення (заробітної плати) з 11 серпня 2021 року в порядку та розмірах, передбачених статтею 81 Закону України "Про прокуратуру";

- стягнути з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 заробітну плату за період з 11 серпня 2021 року по 31 січня 2022 року у розмірі 385515,27 грн. із розрахунку розміру посадового окладу, визначеного статтею 81 Закону України "Про прокуратуру", а також з 01 лютого 2022 року по дату винесення рішення у справі;

- зобов`язати виплачувати грошове забезпечення (заробітну плату) відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру";

- стягнути завдану моральну шкоди у розмірі 300000 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 16 травня 2023 року, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2024 року, відмовлено в задоволені позовних вимог.

23 лютого 2024 року за допомогою підсистеми «Електронний суд» позивачка надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на судові рішення у цій справі.

Предметом спору у цій справі є правомірність наказів щодо визначення робочого місця та умов оплати, бездіяльності ненарахування та невиплати грошового забезпечення (заробітної плати) з 11 серпня 2021 року в порядку та розмірах, передбачених статтею 81 Закону України "Про прокуратуру".

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Так, за правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Оскаржуючи рішення судів попередніх інстанцій, позивачка посилається на пункти 1 та 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Так, посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, заявниця касаційної скарги зазначає, що неправильне застосування норм матеріального права полягає у застосуванні судом апеляційної інстанції положень Закону №113-ІХ (а саме - пунктів 3 та 6 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення») без врахування висновків Верховного Суду (зокрема, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 4819/49/19 (щодо того, що якщо правовідносини тривали та виникли до ухвалення рішення КСУ, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення КСУ), п.36 постанови Верховного Суду від 21 квітня 2021 року (справа №640/7102/20) «....судові рішення мають ґрунтуватись на чинному законодавстві, яке не суперечить Конституції України. Припис акта, що визнаний неконституційним, не може застосовуватися судами»).

Вирішуючи питання відкриття касаційного оскарження з вказаної підстави, Суд виходить з наступного.

Так, за приписами пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України відкриття касаційного провадження можливе за умови зазначення у касаційній скарзі норми права щодо якої Верховним Судом висловлена правова позиція, подібність правовідносин та обґрунтування у чому саме полягає неправильне застосування судами цієї норми, з урахуванням обставин, установлених судами у цій справі.

Водночас застосовність висновків Верховного Суду повинно здійснюватися через призму норми права, яка діє у часі та впливає на врегулювання спірних правовідносин, а відповідно і вирішення спору.

Проте аргументи скаржника зводяться лише до зазначення постанов Верховного Суду та їх уривків, але не зазначено неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, сутність такого неправильного застосування та суперечливість такого застосування позиції Верховного Суду.

Отже, в касаційній скарзі позивачка конкретну норму, щодо якої викладені висновки Верховного Суду, не зазначила та не обґрунтувала подібність правовідносин у цій справі та у справах, на які вона посилається, що з огляду на це, не може вважатися належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Відтак, Суд відхиляє посилання скаржниці на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Разом з цим авторка касаційної скарги, посилаючись на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах статті 129 Конституції України (щодо обов`язковості судового рішення) у системному зв`язку з пунктом 3 частини першої статті 11, статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (щодо повноважень керівника обласної прокуратури призначати на посади у порядку, встановленому законом) та статті 184 КЗпП України (щодо гарантій захисту осіб, які мають статус одинокої матері).

Отже, з урахуванням викладеного, є чотири норми права, щодо яких, на думку позивачки, відсутній висновок Верховного Суду, стосовно їх застосування у подібних правовідносинах, а саме: стаття 129 Конституція України; пункт 3 частини першої статті 11 Закону України «Про прокуратуру» (далі - Закон 1697-VII); стаття 81 Закону 1697-VII; стаття 184 КЗпП України.

Вирішуючи питання відкриття касаційного оскарження з вказаної підстави, Суд виходить з наступного.

Так, за приписами частини четвертої статті 328 КАС України оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 цієї норми КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду та який вплив такий висновок буде мати для вирішення спору по суті.

Верховний Суд відхиляє доводи скаржниці щодо відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування статті 129 Конституція України та пункту 3 частини першої статті 11 Закону 1697-VII, оскільки вказані норми права є загальними, ці норми по собі не впливають на вирішення цього спору, а заявниця не розкрила потреби висновку Верховного Суду як самостійної норми, за обставин, установлених судами у цій справі.

Отже, Верховний Суд відхиляє посилання скаржниці щодо відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування статті 129 Конституція України та пункту 3 частини першої статті 11 Закону України «Про прокуратуру».

Так, щодо статті 81 Закону 1697-VII позивачка, зокрема, зазначає, що у цій статті цього Закону не заначено про жодне обмеження та «поділ прокурорів» на тих, хто пройшов атестацію та тих, хто її не пройшов.

Суд касаційної інстанції відхиляє вказаний аргумент, оскільки у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 160/2916/21 колегія суддів сформувала висновок, що оскільки позивач не є прокурором, який успішно пройшов атестацію, у спірних правовідносинах застосуванню підлягають приписи абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, зі змісту якого випливає, що на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме Постанови №505.

Отже, Верховний Суд відхиляє посилання скаржниці щодо відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування статті 81 Закону 1697-VII у подібних правовідносинах.

Щодо відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування статі 184 КЗпП України, Суд зазначає, що у постанові від 20 жовтня 2022 року у справі №640/22835/19 суд касаційної інстанції зазначив, що спеціальним законом для цієї категорії спірних правовідносин (які виникають у зв`язку з (не)проходженням прокурорами атестації в рамках реформування органів прокуратури), є Закон №113-IX, на чому неодноразово наголошував Верховний Суд у своїх постановах. Положення трудового законодавства, які містить КЗпП України, є загальними для правовідносин, пов`язаних з проходженням публічної служби і, як слушно зазначила позивач, їх можна і потрібно застосовувати у тому випадку, коли спеціальні норми не регулюють певних аспектів правовідносин, які є об`єктом спеціального регулювання. Втім, у вимірі обставин цієї справи потрібно зауважити, що спеціальні норми достатньо чітко й однозначно регулюють питання, пов`язані з припиненням публічної служби (в органах прокуратури) і умовами/правилами переведенням прокурорів на посади в Офісі Генерального прокурора, обласних і регіональних прокуратурах в рамках реформування органів прокуратури, але це регулювання відрізняється від правил загального трудового законодавства. Відсутність у спеціальному законі норм, які передбачають гарантії/пільги при звільненні певним категоріям осіб на кшталт тих, які містить КЗпП України, у цьому випадку не можна вважати прогалиною, яку можна «заповнити» шляхом застосування загальних норм трудового законодавства. Так само помилково буде вважати, що загальні норми трудового законодавства (у контексті цієї справи мовиться про гарантії/пільги при звільненні) можуть превалювати над нормами спеціального закону (Закону №113-ІХ), які передбачають інакший підхід до прийняття рішень щодо проходження/припинення публічної служби. У цьому зв`язку можна додати, що положення КЗпП України щодо гарантій при прийнятті на роботу і заборони звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей (стаття 184) не впливають на висловлену Верховним Судом позицію щодо застосування до правовідносин, пов`язаних з реформою органів прокуратури, впровадженої Законом №113-ІХ, положень пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону (у поєднанні з пунктом 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII).

Отже, Верховний Суд відхиляє посилання скаржниці щодо відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування 184 КЗпП України у подібних правовідносинах.

З огляду на викладене, Суд вважає безпідставними посилання позивачки на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з судовими рішеннями, переоцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.

Отже, скаржницею не викладені передбачені статтею 328 КАС України підстави, за яких оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій можуть бути переглянуті судом касаційної інстанції на підставі пунктів 1 та 3 частини четвертої статті 328 КАС України, тому касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 травня 2023 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської обласної прокуратури про визнання протиправними та скасування наказів, визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання витини певні дії, стягнення заробітної плати стягнення моральної шкоди- повернути особі, яка її подала.

2. Копію ухвали направити заявнику та іншим учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС "Електронний кабінет" (у разі його відсутності - на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду адресатом.

3. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

4. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

СуддяС.А. Уханенко