Справа № 944/448/23
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2024-02-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2024 рокуЛьвівСправа № 944/448/23 пров. № А/857/25711/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Ільчишин Н.В., Шевчук С.М.,

з участю секретаря судового засідання : Скрутень Х.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу Львівської митниці на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 15 грудня 2023 року (ухвалене головуючим-суддею Колтуном Ю.М. в порядку ч.4 ст.229 КАС України у м. Яворів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці про скасування рішення,

в с т а н о в и в :

26.01.2023 ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Львівської митниці Державної митної служби України, в якому просив скасувати постанову про порушення митних правил №1231/20900/22 від 20.12.2022 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.471 Митного кодексу України (далі - МК України) у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачем була порушена процедура розгляду справи про порушення митних правил, оскільки справу було розглянуто за його відсутності. Також його було позбавлено права ознайомитися зі справою та надати свої докази і пояснення. Огляд товару проведено за його відсутності та складено звіт, з яким його не було ознайомлено, тому він був позбавлений можливості подати на нього свої заперечення. Крім того, на митниці пред`являв документи на портативні зарядні станції, які підтверджують їх реальну вартість. Вказаний товар належав ОСОБА_2 , з якою він перетинав кордон. Проте, його доводи були проігноровані.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 15.12.2023 позовні вимоги були задоволені повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Львівська митниця подала апеляційну скаргу, в якій через неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, оцінюючи висновок Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи дійшов помилкового висновку щодо його недостовірності. Крім того, суд помилкового посилається на норми глави 50 МК України, обґрунтовуючи неналежність та недопустимість вказаного висновку. Також вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що такий не може бути взятий до уваги, оскільки експерт не був обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, позаяк експерти лабораторії Держмитслужби є державними службовцями та такі в силу виконання своїх посадових обов`язків, за вчинення протиправних дій, несуть дисциплінарну, матеріальну, адміністративну та кримінальну відповідальність. Крім того, експертиза Спеціалізованої лабораторії не є судовою експертизою та проведення такої регламентується Положенням про Спеціалізовану лабораторію з питань експертизи Держмитслужби, затвердженого наказом Держмитслужби №18 від 23.01.2019 (далі - Положення про СЛЕД), що відповідає вимогам МК України, з урахуванням особливостей, визначених Законом України Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні №2658-III від 12.07.2001 (далі - Закон №2658), тобто нормативно-правовими актами, відмінними від тих, на які посилається суд в оскаржуваному рішенні. Щодо належності та допустимості як доказу наданого позивачем документу про-форма, зазначає, що такий не був долучений до матеріалів справи у ході складання протоколу чи провадження у справі про порушення митних правил, що ставить під сумнів його походження. Крім того, такий не може бути доказом оплати за товар, оскільки в матеріалах справи відсутній чек, який є фінансовим документом суворої звітності і який міг би засвідчити реальність придбання товарів. Також зазначає, що документ про-форма є попереднім документом, який існує для узгодження ціни і тільки після його затвердження складаються комерційні документи. Судом помилково виснувається, що предмети правопорушення переміщувалися декількома особами, не об`єктивно та односторонньо взявши до уваги лише доводи позивача, не перевіривши їх ніяким чином.

Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача Зирянова О.Ю., який підтримав апеляційну скаргу, представника позивача Тимощука О.І., який заперечив проти її задоволення, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог повністю, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що 17.11.2022 відносно ОСОБА_1 державним інспектором відділу митного оформлення №1 митного поста (далі - МП) Яворів Львівської митниці було складено протокол про порушення митних правил №1231/20900/22 за ознаками ч.2 ст.471 МК України.

Суть порушення митних правил за змістом протоколу полягала у тому, що ОСОБА_1 при перетині кордону 17.11.2022 через пункт пропуску Краківець-Корчова МП Яворів Львівської митниці, смугою руху зелений коридор у напрямку в`їзд в Україну, заїхавши транспортним засобом марки AUDI A4, державний номерний знак НОМЕР_1 (далі - Автомобіль AUDI A4, ТЗ) у якості водія, заявив про відсутність товарів, які підлягають обов`язковому декларуванню та оподаткуванню, або які належать до категорії товарів, на переміщення яких через митний кордон України встановлені заборони чи обмеження та вказав про наявність лише особистих речей. За результатами митного огляду ТЗ було встановлено, що крім особистих речей, у салоні автомобіля переміщувалися портативні зарядні станції марки EcoFlow RIVER Pro, модель EF 4 PRO (1200W) (далі - Портативні зарядні станції), у заводському упакуванні виробника, без ознак бувших у використанні. Вказані товари у кількості три штуки вилучено та поміщено на склад митниці.

У протоколі міститься відмітка про те, що розгляд справи відбудеться у Львівській митниці 20.12.2022 о 10 год 30 хв за адресою : м. Львів, вул. Городоцька, 369.

Постановою в.о.заступника начальника - начальника управління боротьби з контрабандою та порушенням митних правил Львівської митниці Приходько Ю.Б. №1231/20900/22 від 20.12.2022 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ч.2 ст.471 МК України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 30% вартості товарів, на суму 44217,09 грн. Вилучений тимчасово товар згідно протоколу про порушення митних правил, а саме три портативні зарядні станції повернуто позивачу. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівської митниці 128,00 грн витрат за зберігання товару на митниці.

Вважаючи протиправною оспорювану постанову, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з вимогою про її скасування.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що висновки спеціалізованої лабораторії з питань експертизи, які і є підрозділом митного органу, побудовані по суті на припущеннях, що виключає можливість їх застосування як належного та допустимого доказу. При цьому, суд взяв до уваги представлені позивачем копії про-форми, які підтверджують факт придбання позивачем однієї портативної зарядної станції, її вартість, а також дві інші такі ж станції ОСОБА_3 . Також суд врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 07.12.2022 по справі №200/6156/20-а щодо можливості подавати докази позивачем, в тому числі на стадії судового процесу.

Проте, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, до яких суд прийшов з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2, 4 ст.366 МК України, канал, позначений символами зеленого кольору (зелений коридор), призначений для декларування шляхом вчинення дій громадянами, які переміщують через митний кордон України товари в обсягах, що не підлягають оподаткуванню митними платежами та не підпадають під встановлені законодавством заборони або обмеження щодо ввезення на митну територію України або вивезення за межі цієї території і не підлягають письмовому декларуванню. Громадянин самостійно обирає відповідний канал (зелений коридор або червоний коридор) для проходження митного контролю за двоканальною системою.

Частиною п`ятою статті 366 МК України визначено, що початок проходження (проїзду транспортними засобами особистого користування) громадянином каналом, позначеним символами зеленого кольору (зелений коридор), є декларуванням шляхом вчинення дій цим громадянином про те, що переміщувані ним через митний кордон України товари не підлягають письмовому декларуванню, оподаткуванню митними платежами, не підпадають під встановлені законодавством заборони та/або обмеження щодо ввезення на митну територію України або вивезення за межі цієї території. Таке декларування свідчить про факти, що мають юридичне значення.

Згідно ч.6 ст.366 МК України, громадяни, які проходять (проїжджають транспортними засобами особистого користування) через зелений коридор, звільняються від подання письмової митної декларації. Звільнення від подання письмової митної декларації не означає звільнення від обов`язку дотримання порядку переміщення товарів через митний кордон України та від адміністративної відповідальності за порушення митних правил, передбачених цим Кодексом.

За змістом ч.1, 4 ст.374 МК України, товари (за винятком підакцизних), сумарна фактурна вартість яких не перевищує еквівалент 1000 євро, що ввозяться громадянами на митну територію України у ручній поклажі та/або у супроводжуваному багажі через пункти пропуску через державний кордон України, відкриті для повітряного сполучення, та товари (крім підакцизних), сумарна фактурна вартість яких не перевищує еквівалент 500 євро та сумарна вага яких не перевищує 50 кг, що ввозяться громадянами на митну територію України у ручній поклажі та/або у супроводжуваному багажі через інші, ніж відкриті для повітряного сполучення, пункти пропуску через державний кордон України, не підлягають письмовому декларуванню (за винятком товарів, на які відповідно до статті 197 цього Кодексу встановлено обмеження щодо переміщення громадянами через митний кордон України, і випадків, передбачених частиною другою цієї статті) та не є об`єктами оподаткування митними платежами. Товари (крім підакцизних), що ввозяться громадянами у ручній поклажі та/або у супроводжуваному багажі, сумарна фактурна вартість та/або загальна вага яких перевищують обмеження, встановлені частиною першою цієї статті, але загальна фактурна вартість яких не перевищує еквівалент 10000 євро, підлягають письмовому декларуванню в порядку, встановленому для громадян, з поданням документів, що видаються державними органами для здійснення митного контролю та митного оформлення таких товарів, та оподатковуються ввізним митом за ставкою 10 відсотків і податком на додану вартість за ставкою, встановленою Податковим кодексом України, в частині, що перевищує еквівалент 1000 євро (при ввезенні товарів на митну територію України через пункти пропуску через державний кордон України, відкриті для повітряного сполучення) та еквівалент 500 євро або вартість товарів, обчислена пропорційно до ваги, що перевищує 50 кг (при ввезенні через інші пункти пропуску через державний кордон України). Базою оподаткування таких товарів є частина їх сумарної фактурної вартості, що перевищує еквівалент 1000 євро (при ввезенні товарів на митну територію України через пункти пропуску через державний кордон України, відкриті для повітряного сполучення) та еквівалент 500 євро або вартість товарів, обчислена пропорційно до ваги, що перевищує 50 кг (при ввезенні через інші пункти пропуску через державний кордон України).

Згідно ч.2 ст.471 МК України, недекларування товарів (крім зазначених у частинах першій та/або третій цієї статті), що переміщуються через митний кордон України громадянами, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі 30 відсотків вартості цих товарів.

Згідно ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам у цій частині та не вбачає підстав для застосування положень частини другої цієї статті.

Рішення суду першої інстанції в частині висновків про відсутність процедурних порушень при розгляді справи про порушення митних правил позивачем не оскаржувалось, а відтак, колегія суддів не вбачає підстав надавати відповіді на ті питання, які розглянуті судом першої інстанції та не охоплені апеляційною скаргою.

Згідно висновків суду першої інстанції, предметом з`ясування у ході апеляційного перегляду є оцінка як доказу висновку спеціалізованого органу з питань експертизи та досліджень Державної митної служби України (далі - ДМСУ), а також документу про-форма та позиція позивача стосовно належності іншої частини портативних зарядних станцій тетяні Філик.

Відповідно до ч.1 ст.489 МК України, посадова особа при розгляді справи про порушення митних правил зобов`язана з`ясувати : чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення, від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною першою статті 495 МК України передбачено, що доказами у справі про порушення митних правил є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність або відсутність порушення митних правил, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Такі дані встановлюються: 1) протоколом про порушення митних правил, протоколами процесуальних дій, додатками до зазначених протоколів; 2) поясненнями свідків; 3) поясненнями особи, яка притягується до відповідальності; 4) висновком експерта; 5) іншими документами (належним чином завіреними їх копіями або витягами з них) та інформацією, у тому числі тими, що перебувають в електронному вигляді, а також товарами - безпосередніми предметами порушення митних правил, товарами із спеціально виготовленими сховищами (тайниками), що використовувалися для приховування безпосередніх предметів порушення митних правил від митного контролю, транспортними засобами, що використовувалися для переміщення безпосередніх предметів порушення митних правил через митний кордон України.

Відповідно до ч.2, 3 ст.357 МК України, дослідження (аналізи, експертизи) проводяться експертами спеціалізованого органу з питань експертизи та досліджень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, чи його відокремленого підрозділу або інших експертних установ (організацій), призначених митним органом. Зазначені дослідження (аналізи, експертизи) проводяться з метою забезпечення здійснення митного контролю та митного оформлення і не є судовими експертизами. Призначення дослідження (аналізу, експертизи) в інших установах (організаціях) допускається лише у разі неможливості проведення дослідження (аналізу, експертизи) спеціалізованим органом з питань експертизи та досліджень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, чи його відокремленим підрозділом або за заявою декларанта чи уповноваженої ним особи для підтвердження чи спростування результатів проведеного дослідження (аналізу, експертизи).

Частиною першою статті 515 МК України передбачено, що експертиза призначається, якщо для з`ясування питань, що виникають у справі про порушення митних правил, виникла потреба у спеціальних знаннях з окремих галузей науки, техніки, мистецтва, релігії тощо. Зазначена експертиза не є судовою експертизою.

Згідно ч.2 ст.515 МК України, експертиза проводиться експертами спеціалізованого органу з питань експертизи та досліджень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, його відокремлених підрозділів та інших установ або окремими спеціалістами, які призначаються посадовою особою митного органу, у провадженні якої знаходиться справа про порушення митних правил. Особа, щодо якої порушено зазначену справу, має право на проведення за її рахунок незалежної експертизи.

Відповідно до ч.1, 3 ст.516 МК України, визнавши за необхідне проведення експертизи, посадова особа митного органу, у провадженні якої знаходиться справа про порушення митних правил, виносить постанову, у якій визначаються підстави для призначення експертизи, прізвище експерта або найменування спеціалізованого органу з питань експертизи та досліджень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, його відокремленого підрозділу чи іншої відповідної установи, в якій має проводитися експертиза. У цій же постанові ставляться конкретні питання, які мають бути вирішені під час проведення експертизи, а також визначаються матеріали, що передаються у розпорядження експерта. Рішення про призначення експертизи є обов`язковим для експерта, а також для посадових осіб підприємства, де працює експерт.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 17.11.2022 ОСОБА_1 надав письмові пояснення начальнику Львівської митниці, яким повідомив, що заїхав на зелений коридор на ТЗ в якості водія. З приводу виявлених предметів у нього, а саме зарядних станцій вказав, що ввіз їх для власного користування вдома. Інших обставин пояснення не містять.

Матеріали справи не містять відомостей чи доказів на підтвердження того, що такі пояснення були написані під впливом або в інший спосіб, та не вказують на відсутність згоди на це позивача.

Відтак, колегія вважає переконливими доводи відповідача про відсутність у позивача на момент переміщення через зелений коридор та оформлення протоколу про порушення митних правил, будь-яких документів щодо вартості на переміщуваний товар, а тому відповідач діяв відповідно до приведених вище вимог МК України, призначивши та провівши експертизу експертами Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень ДМСУ.

Стосовно висновків суду першої інстанції про те, що експерт Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень ДМСУ не був повідомлений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, які встановлюються, в тому числі, висновками експертів.

Відповідно до ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідач в апеляційній скарзі посилається на те, що повноваження Спеціалізованої лабораторії ДМСУ на проведення експертизи у справах про порушення митних правил, в тому числі проведення товарознавчої експертизи із визначенням вартості вилученого майна, що є предметом правопорушення, закріплено Положенням про таку лабораторію, що відповідає вимогам МК України, з урахуванням особливостей, визначених Законом №2658.

Послідовність та порядок виконання дій посадовими особами структурних підрозділів та територіальних органів ДМСУ під час направлення запитів про проведення досліджень (аналізів, експертиз), постанов про призначення експертиз у справах про порушення митних правил до Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень ДМСУ, а також проведення досліджень (аналізів, експертиз) експертами лабораторії визначається Порядком взаємодії структурних підрозділів та територіальних органів ДМСУ із Спеціалізованою лабораторією з питань експертизи та досліджень ДМСУ під час проведення досліджень (аналізів, експертиз), затвердженого наказом Міністерства фінансів України №1058 від 02.12.2016 (у редакції наказу Міністерства фінансів України №480 від 01.09.2023), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.12.2016 за №1693/29823 (далі - Порядок №1058).

Згідно п.1, 3 розд.ІІ Порядку №1058, дослідження (аналіз, експертиза) призначається у разі, коли для вирішення питань, що мають значення для здійснення митного контролю та митного оформлення, у справах про порушення митних правил, а також під час прийняття рішення щодо зобов`язуючої інформації, виникла потреба у спеціальних знаннях з окремих галузей науки, техніки, мистецтва, релігії тощо. Експертиза призначається у випадках, передбачених МК України. Рішення про призначення експертизи у справі про порушення митних правил оформлює посадова особа митного органу, у провадженні якої знаходиться справа про порушення митних правил, у вигляді постанови.

З матеріалів справи видно, що постановою посадової особи Львівської митниці №1231/20900/22 від 22.11.2022 було призначено проведення товарознавчої експертизи товару, а саме : портативні зарядні станції без ознак використання у кількості три штуки. Проведення експертизи доручено Спеціалізованій лабораторії з питань експертизи та досліджень ДМСУ. На вирішення експерту було поставлено питання вартості товарів та передано в розпорядження вказаний товар.

Суд першої інстанції оцінюючи представлений відповідачем висновок як доказ, вказав, що висновки Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи ДМСУ, яка є підрозділом митного органу, побудовані по суті на припущеннях, що виключає можливість їх застосування як належного та допустимого доказу у цій справі.

Проте колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.73 КАС України), а недопустимими є ті докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Аналізуючи приведені вище положення КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що на суб`єкта владних повноважень покладено обов`язок довести правомірність прийнятого ним рішення, проте, у разі представлення відповідачем відповідних доказів на підтвердження своїх доводів, позивач зобов`язаний їх спростувати у спосіб подання своїх доказів, які мають також відповідати критеріям належності, допустимості, достатності та достовірності.

Проте, позивач не скористався таким своїм правом та не надав суду доказів на спростування висновку Спеціалізованої лабораторії ДМСУ.

При цьому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції необґрунтовано вказав, що висновки Спеціалізованої лабораторії ДМСУ побудовані по суті на припущеннях, що виключає можливість їх застосування як належного та допустимого доказу, не навівши відповідних мотивів у чому це полягає, а посилання лише на те, що вказана лабораторія є підрозділом митного органу, не нівелює її правового статусу.

Додатково слід зазначити, що відповідач у своїй скарзі вказав на статус експертів Спеціалізованої лабораторії ДМСУ як державних службовців, які в силу виконання своїх посадових обов`язків, у разі вчинення протиправних дій, несуть дисциплінарну, матеріальну, адміністративну та кримінальну відповідальність.

При цьому, спірний висновок Спеціалізованої лабораторії ДМСУ №-0664 був складений 06.12.2022, тобто до прийняття оспорюваної постанови та звернення позивача до суду з даним позовом, а відтак, не набув статусу висновку судової експертизи.

Разом з тим, позивач не надав суду доказів, а суд не спростував доводів відповідача про належність, допустимість, достовірність та достатність як доказу вищевказаного висновку експерта.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що доводи скаржника в цій частині є обґрунтованими.

Стосовно висновків суду першої інстанції про належність, допустимість, достовірність та достатність як доказу документу про-форми, який підтверджує факт придбання позивачем однієї портативної зарядної станції, її вартість, а також дві інші такі ж станції ОСОБА_3 , колегія суддів вважає такі необґрунтованими та зазначає наступне.

Суд першої інстанції послався на письмові пояснення позивача від 17.11.2022, в яких він вказав, що заїхав на зелений коридор на ТЗ в якості водія. З приводу виявлених у нього предметів, а саме зарядних станцій, вказав, що віз їх для власного користування вдома.

При цьому, суд першої інстанції, враховуючи висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 15.05.2019 по справі №537/2088/17, вказав, що сам факт визнання особою вини у порушенні не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень і не звільняє останнього від доведення його правомірності.

Проте, колегія суддів не погоджується з приведеними висновками суду, оскільки позивач жодним чином не пояснює про будь-яке порушення та свою згоду з порушенням вимог законодавства. У цих поясненнях позивач лише повідомив про обставини перетину зеленого коридору та перевезення речей для власного користування вдома. При цьому, позивач взагалі не згадує про те, що частина товару йому не належить, а належить ОСОБА_2 .

Важливо наголосити на тому, що ні в суді першої, ні в апеляційній інстанції позивач та його представник не повідомляли відомостей, які б вказували на примусовий характер таких пояснень. Про належність двох інших портативних зарядних станцій ОСОБА_2 позивач згадує лише у позовній заяві.

Відтак, колегія суддів вважає, що вищеописані обставини є надуманими.

Щодо наданих суду документів про-форма №PRO/334/2022 від 17.11.2022, відповідно до яких ОСОБА_4 придбав одну Портативну зарядну станцію та дві ОСОБА_5 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково взяв до уваги як доказ вказані документи, оскільки такі не були надані при розгляді справи про порушення митних правил, а також про їх наявність позивач не вказав у своїх письмових поясненнях.

Усі описані вище події та обставини перетину позивачем кордону та переміщення через зелений коридор, вказують на надуманість пояснень позивача, які він надав суду та виклав у позовній заяві.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, колегія суддів дійшла висновку про правомірність оспорюваної постанови.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші доводи, які були покладені в основу позову та не були викладені в оскаржуваному рішенні та не охоплені доводами апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції не оцінювалися на предмет можливості їх врахування та застосування положень ч.2 ст.308 КАС України.

Згідно ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є суттєвими та складають підстави для висновку про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень ч.3 ст.272 КАС України, судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтею 286 цього Кодексу (особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності), набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.

Керуючись ст.ст.268, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Львівської митниці задовольнити.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 15 грудня 2023 року по справі №944/448/23 скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Львівської митниці про скасування рішення відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді Н. В. Ільчишин
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 08.03.2024