Справа № 420/30819/23
Суддя: Лебедєва Г.В.
Дата ухвалення: 2024-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лебедєвої Г.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі - відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - відповідач 2), в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 10.05.2023 року № 25 про відмову в призначені ОСОБА_1 пенсії за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області до зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період проходження військової служби з 16.10.1985 року по 11.11.1987 року, зарахувати ОСОБА_1 до пільгового стажу періоди роботи з 01.06.1995 року по 03.12.1997 року, з 16.02.2006 року по 26.12.2008 року з 02.07.2009 року по 02.07.2018 року та призначити і виплачувати ОСОБА_1 пенсію за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, починаючи з 12.06.2022 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 20.06.2022 року позивач керуючись звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення йому пенсії за Списком № 2 з 12.06.2022 року (дати досягнення 55-річного віку) відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (надалі - Закон № 1788-ХІІ) та статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (надалі - Закон № 1058-IV). Позивачем були подані необхідні документи про підтвердження загального та пільгового стажу, необхідні для призначення йому пенсії. Враховуючи принцип екстериторіальності, вказана заява була передана на розгляд ГУ ПФУ в Тернопільській області. За результатами розгляду вищевказаної заяви позивача Головним управлінням ПФУ в Тернопільській області було прийнято рішення від 27.06.2022 року про відмову в призначенні пільгової пенсії, оскільки документи, які надані для підтвердження спеціального стажу, оформленні неналежним чином та всупереч положенням чинного законодавства, тому не можуть братися до уваги ГУ ПФУ в Тернопільській області як такі, що підтверджують пільговий стаж позивача, який має складати 12 років 6 місяців. Не погоджуючись з результатами розгляду заяви позивач звернувся з позовною заявою до Одеського окружного адміністративного суду за результатами розгляду якої було ухвалено рішення від 20.03.2023 у справі № 420/17922/22, яким було зобов`язано ГУ ПФУ у Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.06.2022 року про призначення пенсії за віком з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні. Також у вказаному рішення суд вказав на те, що періоди роботи позивача з 01.06.1995 року по 03.12.1997 року, з 16.02.2006 року по 26.12.2008 року, з 02.07.2009 року по 02.07.2018 року підтверджені записами у трудовій книжці та повинні бути зараховані до пільгового стажу. На виконання вище вказаного рішення ГУ ПФУ у Тернопільській області прийняло рішення від 10.05.2023 року № 25, яким позивачу було повторно відмовлено у призначені пенсії, оскільки, попри висновки суду, до страхового стажу було зараховано 22 роки 03 місяці 03 дні, а до пільгового 12 років 02 місяці 22 дні. Так, ГУ ПФУ в Тернопільській області зарахував не весь період з 16.02.2006 по 26.12.2008 та з 02.07.2009 по 02.07.2018, а лише частинами в межах вказаних періодів, що підтверджується розрахунком стажу який був долучений до рішення від 10.05.2023. Тому замість всього наявного пільгового стажу позивача у розмірі, що разом складають 14 років 4 місяців 15 днів, ГУ ПФУ в Тернопільській області зарахував тільки 12 років 02 місяці 22 дні. Також при ухвалені рішення № 25 від 10.05.2023 року ГУ ПФУ в Тернопільській області не врахував період проходження військової служби позивача з 16.10.1985 року по 11.11.1987 року (2 роки 27 днів), що також зменшило загальний трудовий стаж позивача з наявних 26 років 6 місяців 2 дні до 22 років 03 місяці 3 дні. На думку позивача, рішення ГУ ПФУ в Тернопільській області від 10.05.2023 року є незаконним та необґрунтованим, прийнятим усупереч положенням чинного законодавства. У свою чергу позивач вважає, що його законні права та інтереси є порушеними, а тому підлягають захисту в судовому порядку, у зв`язку з чим звернувся до суду з вказаним позовом.

Ухвалою від 14.11.2023 року Одеський окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі № 420/30819/23 та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до ст. 262 КАС України.

21.11.2023 року до Одеського окружного адміністративного суду від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Заперечуючи проти позову, відповідач 2 послався на те, що за результатами розгляду документів позивача, встановлено, що страховий стаж складає 22 роки 03 місяці 03 дні, в тому числі пільговий стаж складає 12 років 02 місяці 22 дні. З урахуванням усіх представлених документів пільговий стаж та страховий стаж становить менше за необхідний, тому право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відсутнє. Також, відповідачем 2 зазначено, що вимога позивача щодо зарахування до страхового стажу період проходження військової служби з 16.10.1985року по 11.11.1987 року є передчасною, оскільки Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.03.2023 року по справі № 420/17922/22 повторно розглянуто періоди роботи з 01.06.1995 року по 03.12.1997 року, з 16.02.2006 року по 26.12.2008 року, з 02.07.2009 року по 02.07.2018 року. Тобто, питання зарахування до страхового стажу період проходження військової служби з 16.10.1985 року по 11.11.1987 року не було предметом розгляду у зазначеній справі № 420/17922/23, то і правові підстави для розгляду зазначеного періоду проходження військової служби відсутні. Відновленню підлягають лише порушені права та в даному випадку відсутні об`єктивні підстави вважати, що після здійснення призначення пенсії будуть порушені права повивача. Враховуючи, що захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин, то дана вимога є безпідставною. Таким чином, доводи адміністративного позову стосовно зарахування до страхового стажу період проходження військової служби з 16.10.1985 року по 11.11.1987 року, на думку відповідача 2, є передчасною.

15.02.2024 року до Одеського окружного адміністративного суду від відповідача 1 надійшли пояснення на позовну заяву, в яких він просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції відповідач 1 зазначає, що відповідно до пункту 10 Порядку застосування Списків №1 та №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію на пільгових умовах, який затверджено наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 №383 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 01.12.2005 №1451/11731, для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та уточнюючу довідку, передбачену Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу: професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана довідка. Такі довідки видаються підприємствами, на яких працювала особа, або їх правонаступниками. Документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності повинні бути підписанні посадовими особами підприємства (керівником, бухгалтером та начальником відділу кадрів) і засвідчені печаткою. При визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються списки, чинні на період роботи. За результатами розгляду документів позивача, встановлено, що страховий стаж складає 22 роки 03 місяці 03 дні, в тому числі пільговий стаж складає 12 років 02 місяці 22 дні. Таким чином, з урахуванням усіх представлених документів пільговий стаж та страховий стаж позивача становить менше за необхідний, тому право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" відсутнє. Враховуючи наведене будь-яких порушень прав позивача на пенсійне забезпечення, зокрема щодо порядку проведення перерахунку пенсії та її виплати, Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області у своїх діях не вбачає.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України.

20.06.2022 року позивач звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком за Списком №2 згідно ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Органом, що приймає рішення за заявою позивача, за принципом екстериторіальності визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

27.06.2022 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії №25, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії з огляду на те, що за результатами розгляду документів доданих до заяви до пільгового стажу не зараховано періоди роботи з 16.02.2006 по 26.12.2008, з 02.07.2009 по 02.07.2018, оскільки довідка від 29.06.2021 року №14 не відповідає вимогам Додатку №5 згідно Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки та відповідних записів у ній, затвердженого постановою КМУ від 12.08.1993 №637, а саме відсутнє посилання на списки чинні на момент роботи заявника, та надана довідка не засвідчена підписом начальника відділу кадрів.

Позивач не погодився з рішенням №25 від 27.06.2022 року про відмову у призначенні пенсії та звернувся до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.03.2023 року по справі № 420/17922/22 позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про відмову у призначенні пенсії №25 від 27.06.2022 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.06.2022 року про призначення пенсії за віком з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Зі змісту рішення суду вбачається, що судом встановлено, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірні періоди, а саме відомості про дату прийняття позивача на посаду, назву цієї посади, дані про реквізити наказів про прийняття на роботу та звільнення з роботи; ці записи є належним та допустимим доказом підтвердження трудового стажу позивача. Також вказано, що періоди роботи позивача з 01.06.1995 року по 03.12.1997 року, з 16.02.2006 року по 26.12.2008 року, з 02.07.2009 року по 02.07.2018 року підтверджені записами у трудовій книжці та повинні бути зараховані до пільгового стажу.

10.05.2023 року рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області № 25 ОСОБА_1 відмовлено в призначені пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки за результатами розгляду документів, встановлено, що страховий стаж складає 22 роки 03 місяці 03 дні, в тому числі пільговий стаж складає 12 років 02 місяці 22 дні.

Позивач вважає, що при ухвалені рішення № 25 від 10.05.2023 року ГУ ПФУ в Тернопільській області не врахувало період проходження військової служби з 16.10.1985 року по 11.11.1987 року, який підлягає зарахуванню до страхового стажу та зарахувало не весь період з 16.02.2006 року по 26.12.2008 року та з 02.07.2009 року по 02.07.2018 року до пільгового стажу, а лише частинами, а тому звернувся до суду з вказаним позовом.

Вирішуючи даний публічно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

За приписом пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Відповідно до ст.1 Закону №1058-ІV, пенсія щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно із п. 1 ч.1 ст.8 Закону №1058-ІV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Частиною 1 статті 9 Закону №1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Статтею 114 Закону №1058-IV врегульовані питання щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах та за вислугу років для окремих категорій працівників.

Так, згідно з частиною першою статті 114 Закону №1058-IV право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону №1058-IV на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 50 років - по 31 березня 1965 року включно; 50 років 6 місяців - з 1 квітня 1965 року по 30 вересня 1965 року; 51 рік - з 1 жовтня 1965 року по 31 березня 1966 року; 51 рік 6 місяців - з 1 квітня 1966 року по 30 вересня 1966 року; 52 роки - з 1 жовтня 1966 року по 31 березня 1967 року; 52 роки 6 місяців - з 1 квітня 1967 року по 30 вересня 1967 року; 53 роки - з 1 жовтня 1967 року по 31 березня 1968 року; 53 роки 6 місяців - з 1 квітня 1968 року по 30 вересня 1968 року; 54 роки - з 1 жовтня 1968 року по 31 березня 1969 року; 54 роки 6 місяців - з 1 квітня 1969 року по 30 вересня 1969 року; 55 років - з 1 жовтня 1969 року по 31 грудня 1970 року.

За відсутності страхового стажу, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності на дату досягнення віку, встановленого абзацами першим і третім - тринадцятим цього пункту, страхового стажу: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців у чоловіків і не менше 20 років 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років у чоловіків і не менше 21 року у жінок; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців у чоловіків і не менше 21 року 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років у чоловіків і не менше 22 років у жінок; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців у чоловіків і не менше 22 років 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років у чоловіків і не менше 23 років у жінок; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців у чоловіків і не менше 23 років 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років у чоловіків і не менше 24 років у жінок; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців у чоловіків і не менше 24 років 6 місяців у жінок.

Зазначене зменшення пенсійного віку для жінок застосовується також у період збільшення віку виходу на пенсію по 31 грудня 2021 року.

Пунктом «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» було передбачено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

02 березня 2015 року був прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII, яким пункт «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» викладено в такій редакції, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

В свою чергу, статтю 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною).

Порядок застосування статті 13 визначає пункт 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020.

Відповідно до положень статті 152 Конституції України, закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Так, відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII.

Згідно з пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020 встановлено, що застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме:

«На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: п. б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи жінкам».

Отже, у статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за №1788-XII до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213-VIII було встановлено пенсійний вік досягнення жінкою 50 років, а також, страховий стаж роботи для жінок не менше 20 років, з них не менше 10 років пільговий стаж.

Відповідно до пункту 4.4 Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, перевіряючи статтю 13, частину 2 статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213-VIII, на відповідність Конституції України, Конституційний Суд України виходив з такого.

Згідно зі статтею 13, частиною 2 статті 14, пунктами «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за №1788-XII у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213-VIII у осіб, які належать до категорій працівників, вказаних у цих нормах, виникли легітимні очікування щодо реалізації права виходу на пенсію. Однак оспорюваними положеннями Закону №213-VIII змінено нормативне регулювання призначення пенсій таким особам.

Конституційний Суд України, дослідивши правовідносини, пов`язані зі змінами підстав реалізації права на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та права на пенсію за вислугу років, зазначає, що ці зміни вплинули на очікування осіб стосовно настання юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.

Отже, особи, які належать до певної категорії працівників, були учасниками правовідносин, у яких вони об`єктивно передбачали настання відповідних наслідків, а саме призначення пенсій, тобто їх легітимні очікування були пов`язані саме з положеннями Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за №1788-XII у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213-VIII. Зміна умов призначення пенсій особам, які належать до певної категорії працівників, з урахуванням наявності відповідного стажу роботи, призвела до такого нормативного регулювання призначення пенсій, яке суттєво вплинуло на очікування вказаних осіб, погіршило їх юридичне становище стосовно права на призначення пенсій, що має реалізовуватися при зміні нормативного регулювання лише у разі справедливого поліпшення умов праці та впевненості у настанні відповідних юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.

Таким чином стаття 13, частина 2 статті 14, пункт «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213-VIII, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині 1 статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.11.2021 у зразковій справі №360/3611/20 дійшла висновку, що застосуванню підлягають норми Закону №1788-XI з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, а не Закону №1058-IV.

Окрім цього, суд зазначає, що у справах «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та 37943/06, рішення від 14.10.2010) та «Серков проти України» (заява №39766/05, рішення від 07.07.2011) Європейський суд з прав людини дійшов висновку що національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі «якості» закону і не забезпечувало адекватного захисту осіб від свавільного втручання у права заявника; національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування; відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

За вказаних обставин, така обов`язкова умова для призначення пенсії на пільгових умовах: необхідний вік та стаж роботи, має застосовуватися в порядку, визначеному пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, та виходячи з принципу правої визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого статтею 8 Конституції України.

Таке застосування судом вищевказаних норм права усуває колізію у їх застосуванні, у спосіб застосування тієї норми, яка створює більш сприятливі умови для реалізації права особи на пенсійне забезпечення, та забезпечує у спірних правовідносинах правову визначеність.

Отже, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, зокрема чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах.

Судом встановлено, що позивач на момент звернення до пенсійного органу (22.06.2022 року) для призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах по Списку № 2 досяг 55-річного віку.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч.ч.1 ,2, 4 ст.24 Закону № 1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ст.62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 29.07.1993 р. (далі - Інструкція № 58).

Відповідно до п.1 Інструкції № 58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Трудова книжка позивача серії НОМЕР_1 від 02.09.1985 року містить наступні відомості про трудову діяльність позивача:

- записи № 1-2 у період з 02.09.1985 по 05.10.1985- працював монтером шляху;

- запис № 3 у період 16.10.1985 по 11.11.1987 - служба в Радянській армії;

- записи № 4-6 у період з 04.01.1988 по 01.07.1988 - прийнятий слюсарем третього розряду з ремонту рухомого складу та відряджений в Бессарабську дорожньотехнічну школу на курси механік рефрижераторного рухомого складу;

- записи № 7-9 у період з 15.07.1988 по 19.07.1992 - працював слюсарем-ремонтником третього розряду та механіком рефрижераторного поїзда;

- записи № 10-11 у період з 01.06.1995 по 03.12.1997 - працював електрозварником 2 розряду;

- записи № 12-14 у період з 06.09.2001 по 06.09.2002 - працював монтером колій;

- записи № 15-16 у період з 16.02.2006 по 26.12.2008 - працював електрозварником ручної зварки 3 розряду в арматурному цеху;

- записи № 17-18 у період з 05.01.2009 по 01.07.2009 - отримував виплату допомоги по безробіттю;

- записи № 19-22 у період з 02.07.2009 по 02.07.2018 - працював електрозварником ручної зварки 3 розряду в арматурному цеху;

- записи № 23-24 у період з 06.07.2018 по 06.09.2018 - працював молодшим оператором заправної станції;

- записи № 25-26 у період з 07.09.2018 по 18.02.2020 - працював молодшим оператором заправної станції;

- записи № 27-28 у період з 19.02.2020 по 25.05.2021- працював молодшим оператором заправної станції;

- записи № 29-30 у період з 26.05.2021 по 08.02.2022 - працював молодшим оператором заправної станції;

- записи № 31 з 09.02.2022- працює молодшим оператором заправної станції.

Пунктом 3 Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчислені стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року № 383 (далі - Порядок № 383), передбачено, що при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.

Професія "електрозварювальник" віднесено до розділу XVIII, XXXII Списку № 2 виробництв, цехів, професій і посад з важкими умовами праці робота в яких надає право на державну пенсію на пільгових умовах та в пільгових розмірах, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 22 серпня 1956 року № 1173 та до розділу XXXIII Списку № 2 виробництв, цехів, професій і посад і показників з шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких надає право на пенсію за віком (по старості) на пільгових умовах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів СРСР від 26.01.1991 р. № 10.

Постановою Кабінету Міністрів від 11.03.1994 р. № 162 "Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах" затверджено список № 2 виробництв, цехів, професій, посад і показників з шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, в якому у розділі XXXIII "Загальні професії" передбачені професії "електрозварники", "газозварники".

Списком № 2, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 р. № 36, були передбачені професії газозварників та електрозварників ручного зварювання.

З огляду на вищезазначене, професія електрогазозварювальника передбачена у всіх Списках № 2.

Суд зауважує, що трудова книжка позивача містить записи про відповідні періоди трудового стажу із відомостями, які відповідають вимогам законодавства на підтвердження права на пенсію на пільгових умовах за Списком № 2, а саме з 01.06.1995 року по 03.12.1997 року, з 16.02.2006 року по 26.12.2008 року з 02.07.2009 року по 02.07.2018 року.

Крім того, на підтвердження наявності пільгового страхового стажу позивачем надано копію довідки № 14 від 29.06.2021 року, де зазначено, що позивач працював повний робочий день на ТДВ «Арцизький завод ЗБВ» і за період з 16.02.2006 року по 26.12.2008 року; з 02.07.2009 року по 02.07.2018 року виконував роботи по виготовленню закладних деталей і збірці просторових каркасів залізобетонних виробів, за професією електрозварник ручного зварювання, що передбачено списком № 2, розділ ХХХІІІ, підрозділ 33, код КП 7212. Стаж роботи за період з 16.02.2006 року по 26.12.2008 року складає 2 роки 10 місяців 10 днів; за період з 02.07.2009 року по 02.07.2018 року складає 9 років.

Суд зазначає, що 27.06.2022 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії №25, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії з огляду на те, що за результатами розгляду документів доданих до заяви до пільгового стажу не зараховано періоди роботи з 16.02.2006 року по 26.12.2008 року, з 02.07.2009 року по 02.07.2018року.

Позивач не погодився з рішенням №25 від 27.06.2022 року про відмову у призначенні пенсії та звернувся до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.03.2023 року по справі № 420/17922/22 визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про відмову у призначенні пенсії №25 від 27.06.2022 року та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.06.2022 року про призначення пенсії за віком з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

Зі змісту рішення вбачається, що судом встановлено, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірні періоди, а саме відомості про дату прийняття позивача на посаду, назву цієї посади, дані про реквізити наказів про прийняття на роботу та звільнення з роботи; ці записи є належним та допустимим доказом підтвердження трудового стажу позивача. Також вказано, що періоди роботи позивача з 01.06.1995 року по 03.12.1997 року, з 16.02.2006 року по 26.12.2008 року, з 02.07.2009 року по 02.07.2018 року підтверджені записами у трудовій книжці та повинні бути зараховані до пільгового стажу.

На виконання рішення суду відповідачем 1 повторно розглянуто заяву позивача та додані до неї документи та 10.05.2023 року Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області прийнято рішення № 25, яким відмовлено ОСОБА_1 в призначені пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки за результатами розгляду документів, встановлено, що страховий стаж складає 22 роки 03 місяці 03 дні, в тому числі пільговий стаж складає 12 років 02 місяці 22 дні.

Так, згідно наявного у матеріалах справи розрахунку стажу позивача форми РС-право станом на 20.06.2022 року, сформованого органом Пенсійного фонду України, до страхового стажу позивача зараховано періоди:

з 02.09.1985 по 05.10.1985;

з 06.01.1988 по 01.07.1988 Навчання у вищих/середн.НЗ;

з 15.07.1988 по 19.07.1992;

з 01.06.1995 по 03.12.1997 Список №2;

з 06.09.2001 по 06.09.2002;

з 16.02.2006 по 28.02.2006 Список № 2;

з 01.03.2006 по 26.12.2008 Список № 2;

з 05.01.2009 по 01.07.2009 Безробіття;

з 01.10.2009 по 14.10.2009 Список № 2;

з 01.11.2009 по 18.11.2009 Список № 2;

з 01.12.2009 по 15.12.2009 Список № 2;

з 01.01.2010 по 17.01.2010 Список № 2;

з 01.02.2010 по 11.02.2010 Список № 2;

з 01.03.2010 по 28.03.2010 Список № 2;

з 01.04.2010 по 28.04.2010 Список № 2;

з 01.05.2010 по 17.05.2010 Список № 2;

з 01.06.2010 по 15.06.2010 Список № 2;

з 01.07.2010 по 06.07.2010 Список № 2;

з 01.08.2010 по 25.08.2010 Список № 2;

з 01.09.2010 по 14.10.2010 Список № 2;

з 01.11.2010 по 28.12.2010 Список № 2;

з 01.01.2011 по 07.01.2011 Список № 2;

з 01.02.2011 по 22.02.2011 Список № 2;

з 01.03.2011 по 07.03.2011 Список № 2;

з 01.04.2011 по 29.07.2011 Список № 2;

з 01.08.2011 по 31.01.2012 Список № 2;

з 01.03.2012 по 20.07.2012 Список № 2;

з 01.08.2012 по 02.02.2013 Список № 2;

з 01.03.2013 по 08.04.2013 Список № 2;

з 01.05.2013 по 25.05.2013 Список № 2;

з 01.06.2013 по 23.06.2013 Список № 2;

з 01.08.2013 по 28.08.2013 Список № 2;

з 01.09.2013 по 27.10.2013 Список № 2;

з 01.11.2013 по 31.12.2013 Список № 2;

з 01.04.2014 по 31.05.2014 Список № 2;

з 01.04.2014 по 31.01.2015 Список № 2;

з 01.03.2015 по 11.04.2015 Список № 2;

з 01.05.2015 по 13.02.2016 Список № 2;

з 01.03.2016 по 31.01.2017 Список № 2;

з 01.03.2017 по 30.04.2017 Список № 2;

з 01.06.2017 по 31.01.2018 Список № 2;

з 01.04.2018 по 31.05.2018 Список № 2;

з 01.07.2018 по 02.07.2018 Список № 2;

з 06.07.2018 по 06.09.2018;

з 07.09.2018 по 18.02.2020;

з 19.02.2020 по 25.05.2021;

з 26.05.2021 по 08.02.2022;

з 09.02.2022 по 31.05.2022;

страховий стаж складає 22 роки 03 місяці 03 дні, в тому числі пільговий стаж складає 12 років 02 місяці 22 дні.

З наведеного вбачається, що до пільгового стажу за Списком № 2 зараховано періоди роботи позивача з 01.06.1995 року по 03.12.1997 року та з 16.02.2006 року по 26.12.2008 року (зарахований двома частинами з 16.02.2006 по 28.02.2006 (23 дні), 01.03.2006 по 26.12.2008 (2 роки 10 місяців).

Однак, відповідно до розрахунку стажу форми РС-право період роботи позивача з 02.07.2009 року по 02.07.2018 року був зарахований не повністю, а частинами.

Також до страхового стажу не зараховано період проходження військової служби з 16.10.1985 року по 11.11.1987 року.

В оскаржуваному рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області № 25 від 10.05.2023 року жодним чином не обґрунтовано правомірність такого обрахунку стажу позивача, як і в наданих відповідачем 1 пояснення на позовну заву. Відзиву на позовну заяву відповідачем 1 до суду надано не було.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем 1 протиправно не зараховано повністю до пільгового та страхового стажу позивача періоду роботи з 02.07.2009 року по 02.07.2018 року.

Щодо не зарахування позивачу до страхового стажу роботи період проходження військової служби в лавах Радянської Армії з 16.10.1985 року по 11.11.1987 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Статтею 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, а також час проходження військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України «Про оборону України», зараховуються до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України «Про оборону України», особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

В трудовій книжці позивача зазначено, що (запис 2) позивач 05.10.1985 року звільнений з підприємства у зв`язку із призовом на військову службу та запису 3 проходив службу в Радянській армії з 16.10.1985 року по 11.11.1987 року, підставою внесення вказаного запису зазначено в/б НОМЕР_2 .

Суд зазначає, що вказаний період проходження військової служби також підтверджується військовим квитком НОМЕР_2 від 16.10.1985 року.

Як вже зазначалося судом вище, відповідачем 1 жодним чином не обґрунтовано не зарахування періоду проходження військової служби до страхового стажу позивача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем 1 протиправно не зараховано період проходження позивачем військової служби з 16.10.1985 року по 11.11.1987 року.

Отже, проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що період проходження позивачем військової служби з 16.10.1985 року по 11.11.1987 року підлягає зарахуванню до його страхового стажу, а період роботи з 02.07.2009 року по 02.07.2018 року підлягає зарахування до пільгового та страхового стажу в повному обсязі, оскільки підтверджені належними та достатніми доказами.

Таким чином, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про визнання рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 10.05.2023 року № 25 протиправним та таким, що належить до скасування.

Щодо вимоги позивача про зарахування до пільгового стажу періодів роботи з 01.06.1995 року по 03.12.1997 року та з 16.02.2006 року по 26.12.2008 року, суд вважає що вказані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки як зазначалося вище, вказані періоди вже зараховані до пільгового стажу позивача за Списком 2.

Суд враховує, що в даному випадку заява позивача про призначення пенсії розглянута за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області, за результатом якої прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії, яке оскаржується в рамках даної справи.

Головним управління Пенсійного фонду України в Одеській області не приймалось рішення по суті заяви позивача про призначення пенсії, відтак відповідальним за опрацювання заяви позивача та прийняття відповідного рішення є, в даному випадку, визначений у встановленому порядку територіальний орган Пенсійного фонду - Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області і саме його рішення оскаржується в судовому порядку, відтак на останнє має бути покладено й обов`язок відновлення порушених прав позивача.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 2 ст. 9 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Для належного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог.

Таким чином, суд робить висновок, що належним та ефективним захистом прав та інтересів позивача є визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до страхового стажу період проходження військової служби з 16.10.1985 року по 11.11.1987 року; визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо не зарахування повністю ОСОБА_1 до пільгового та страхового стажу періоду роботи з 02.07.2009 року по 02.07.2018 року; визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 10.05.2023 року № 25 про відмову в призначені ОСОБА_1 пенсії; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період проходження військової служби з 16.10.1985 року по 11.11.1987 року; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового та пільгового стажу повністю період роботи з 02.07.2009 року по 02.07.2018 року.

Щодо вимоги позивача зобов`язання призначити і виплачувати пенсію за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, починаючи з 12.06.2022 року, суд зауважує, що оскільки призначення розміру пенсії та з урахуванням висновків суду стосовно зарахування конкретного періоду трудової діяльності позивача, зроблених в ході вирішення цієї справи, належить до дискреційних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, суд не вбачає підстав для втручання у дискреційні повноваження відповідача на теперішньому етапі їх реалізації.

В такому випадку належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.06.2022 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду в даній справі.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до основних засад адміністративного судочинства, вимог законодавства України, що регулює спірні правовідносини, суд робить висновок, що позовні вимоги позивача належать до задоволення частково.

Відповідно до ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо Відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Оскільки саме Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області було відмовлено в призначенні пенсії, суд дійшов висновку про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на користь позивача судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 1073,60 грн.

Керуючись статтями 2, 9, 72, 76, 77, 78, 80, 120, 139, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (сел. Новохолмське, Болградський р-н, Одеська обл., 68414, РНОКПП: НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (Майдан Волі, 3, м. Тернопіль, 46001, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012, ), про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до страхового стажу період проходження військової служби з 16.10.1985 року по 11.11.1987 року.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо не зарахування повністю ОСОБА_1 до пільгового та страхового стажу періоду роботи з 02.07.2009 року по 02.07.2018 року.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 10.05.2023 року № 25 про відмову в призначені ОСОБА_1 пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період проходження військової служби з 16.10.1985 року по 11.11.1987 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 до пільгового та страхового стажу повністю період роботи з 02.07.2009 року по 02.07.2018 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.06.2022 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду в даній справі.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (Майдан Волі, 3, м. Тернопіль, 46001, ) на користь ОСОБА_1 (сел. Новохолмське, Болградський р-н, Одеська обл., 68414, РНОКПП: НОМЕР_3 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 07.03.2024 року.

Суддя Г. В. Лебедєва